               EVROPSKÁ KOMISE
            V Bruselu dne 16.7.2021
            COM(2021) 388 final
            2021/0208(NLE)
            Návrh
            ROZHODNUTÍ RADY
            o přistoupení Evropské unie k Úmluvě o uznávání a výkonu cizích soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech
            {SEC(2021) 279 final} - {SWD(2021) 192 final} - {SWD(2021) 193 final}

               DŮVODOVÁ ZPRÁVA

               1.SOUVISLOSTI NÁVRHU

               •Odůvodnění a cíle návrhu

                  V současné době občané a podniky EU, kteří usilují o uznání a výkon soudního rozhodnutí vydaného v EU v zemi mimo EU, čelí roztříštěnému právnímu prostředí, jelikož chybí komplexní mezinárodní rámec pro uznávání a výkon cizích soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech. To znamená, že se oprávnění z rozhodnutí nejprve musí zorientovat v mozaice vnitrostátních právních předpisů zemí mimo EU týkajících se přijímání cizích rozhodnutí a platných dvoustranných, regionálních a mnohostranných smlouvách. Aby tedy měli šanci, že rozhodnutí bude vykonáno, musí účastníci mezinárodních soudních sporů investovat zdroje a čas a často využít externích odborných konzultací, chtějí-li připravit spolehlivou procesní strategii. Tato složitost, stejně jako související náklady a právní nejistota jsou odrazující faktory, které mohou vést k tomu, že se podniky a občané buď soudnímu sporu vyhnou a vyhledají jiné způsoby řešení sporu, vzdají snahu o uplatnění svého nároku, nebo se rozhodnou na mezinárodních transakcích vůbec nepodílet. To by pak mohlo mít negativní dopad na ochotu podniků a občanů EU zapojovat se do mezinárodního obchodu a investičních činností. Kromě toho je kvůli nejistému výkonu soudních rozhodnutí z EU v zemích mimo EU narušeno právo podniků a občanů EU na přístup ke spravedlnosti.

                  Růst mezinárodního obchodu a investičních toků tato právní rizika pro podniky a občany EU zvyšuje, avšak tuto situaci lze řešit prostřednictvím předvídatelného systému přeshraničního uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech. Donedávna však na mezinárodní úrovni neexistovala komplexní úprava uznávání a výkonu cizích rozhodnutí v občanských a obchodních věcech, i když existuje několik dvoustranných či mnohostranných dohod s omezenou oblastí působnosti. Tato situace se s přijetím Úmluvy o uznávání a výkonu cizích soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (dále jen „úmluva o soudních rozhodnutích“)
                     1
                   v červenci 2019 změnila.

               Úmluva o soudních rozhodnutích, která byla přijata pod záštitou Haagské konference o mezinárodním právu soukromém, má potenciál stávající systém pohybu cizích rozhodnutí zlepšit. Cílem úmluvy je prosazovat účinný přístup ke spravedlnosti pro všechny, zjednodušit mnohostranný obchod a investice, které jsou založené na pravidlech, a usnadnit mobilitu prostřednictvím soudní spolupráce
                  2
               .

               EU vytvoření mnohostranného systému uznávání a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech vždy podporovala, a proto se do procesu jednání o úmluvě aktivně zapojila s ohledem na své možné přistoupení k tomuto budoucímu mezinárodnímu systému. Na základě mandátu uděleného Evropské komisi Radou v květnu 2016
                  3
                Komise zastupovala zájmy Unie během vyjednávacího procesu na Haagské konferenci o mezinárodním právu soukromém.

               Jednání o úmluvě o soudních rozhodnutích byla v červenci 2019 úspěšně uzavřena a úmluva je nyní otevřena k podpisu, ratifikaci nebo přistoupení. Pokud by Evropská unie k úmluvě o soudních rozhodnutích přistoupila, jak navrhuje Komise, úmluva by se vztahovala na uznávání a výkon příchozích a odchozích rozhodnutí mezi členskými státy EU a ostatními smluvními státy úmluvy.

               Tento návrh je v souladu s cíli Komise uvedenými v politických směrech pro Evropskou komisi (2019–2024)
                  4
               , zejména ve vztahu k prioritě „nový impuls pro evropskou demokracii“
                  5
               . Je v souladu se závazkem Unie prosazovat multilateralismus v mezinárodních vztazích a pravděpodobně povzbudí i další země a obchodní partnery EU, aby k úmluvě o soudních rozhodnutích přistoupili. Přistoupení EU k mnohostranné úmluvě o uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech by rovněž bylo v souladu s politikou Unie zaměřenou na zvýšení růstu mezinárodního obchodu a zahraničních investic a zlepšení mobility občanů po celém světě.

               •Soulad s platnými předpisy v této oblasti politiky

                  EU má dobře vyvinutý systém
                     6
                   vzájemného uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech mezi členskými státy, který byl zaveden jako nezbytný doplněk k jednotnému trhu.

                     Nařízení Brusel Ia

                     7
                   se však nevztahuje na uznávání a výkon rozhodnutí vydaných v zemích mimo EU.

                  Na mezinárodní úrovni EU uzavřela mezinárodní úmluvu se státy EHP a Švýcarskem (Luganská úmluva z roku 2007
                     8
                  ). Kromě toho vedl první pokus o vytvoření mnohostranného rámce pro uznávání a výkon soudních rozhodnutí k uzavření úmluvy o volbě soudu z roku 2005
                     9
                  . Tato úmluva zajišťuje uznávání a výkon rozhodnutí v případech, kdy se strany dohodly, který soud má mít výlučnou příslušnost pro projednání jejich sporu. Unie tuto úmluvu ratifikovala v roce 2015, což znamená, že je nyní součástí acquis Unie.

                  Kromě úmluvy o volbě soudu z roku 2005, která má jen omezenou oblast působnosti, neexistuje žádný celosvětový mnohostranný rámec pro pohyb soudních rozhodnutí.

                  Úmluva o soudních rozhodnutích by tedy doplnila stávající unijní právní rámec a zajistila by pohyb cizích rozhodnutí mimo stávající systém zahrnující členské státy EU, státy EHP a Švýcarsko.

               Pokud by nebylo učiněno žádné prohlášení, úmluva by nezměnila acquis EU, jelikož se oba nástroje použijí v různých kontextech
                  10
               . Je tomu tak proto, že nařízení Brusel Ia se vztahuje na uznávání a výkon soudních rozhodnutí vydaných uvnitř EU, zatímco úmluva by se vztahovala na rozhodnutí vydaná v zemích mimo EU. Prohlášení je však nezbytné, aby přistoupením k úmluvě nebylo dotčeno dosahování politických cílů nařízení Brusel Ia. Konkrétně v případech týkajících se nájmů nemovitých věcí pro účely podnikání určuje nařízení Brusel Ia výlučnou příslušnost soudů v členském státě, kde se nemovitost nachází. Úmluva o soudních rozhodnutích taková pravidla upravující výlučnou příslušnost v případě nájmů nemovitých věcí pro účely podnikání neobsahuje. Proto by podle úmluvy měly členské státy povinnost uznat a vykonat rozhodnutí vydaná ve třetích zemích, která se týkají nájmů nemovitostí pro účely podnikání, kdy se tyto nemovitosti nacházejí v EU. To by bylo v rozporu s politickým cílem, z nějž nařízení Brusel Ia vychází, a to udělit výlučnou příslušnost soudům v EU k řešení sporů týkajících se nemovitostí nacházejících se v EU.

               Proto by po přistoupení mělo být učiněno konkrétní prohlášení, kterým se vyloučí uznávání a výkon soudních rozhodnutí, jež se týkají nájmů nemovitostí pro účely podnikání, kdy se tyto nemovitosti nacházejí v EU. Toto omezené prohlášení zaručí soudržnost úmluvy s acquis EU, aniž by bránilo úplnému dosažení všech politických cílů tohoto návrhu.

               •Soulad s ostatními politikami Unie

                  Úmluva o soudních rozhodnutích je výsledkem postupného procesu usnadňování pohybu soudních rozhodnutí po celém světě. Vychází z úmluvy o volbě soudu z roku 2005 a jejím cílem je rozšířit okruh rozhodnutí, jež se mezi zeměmi mohou pohybovat. Cílem úmluv přijatých pod záštitou Haagské konference je činit tak bez kolizí se zvláštními úmluvami, které mohou existovat v různých oblastech, jako jsou námořní a dopravní záležitosti, ani se stávajícími dvoustrannými úmluvami.

                  Díky zvýšení právní jistoty, snížení nákladů spojených s řízeními v mezinárodních sporech a zkrácení jejich délky má úmluva o soudních rozhodnutích potenciál motivovat podniky a občany EU k tomu, aby se podíleli na mezinárodních transakcích, a tudíž zvýšit objem přeshraničního obchodu a investic.

                  A konečně je přistoupení k úmluvě o soudních rozhodnutích v souladu se závazkem Unie prosazovat multilateralismus a světový řád založený na pravidlech.

               2.PRÁVNÍ ZÁKLAD, SUBSIDIARITA A PROPORCIONALITA

               •Právní základ

               Pravomoc Unie upravovat záležitosti týkající se uznávání a výkonu cizích rozhodnutí v občanských a obchodních věcech je založena na čl. 81 odst. 2 písm. a) SFEU.

               Podle čl. 3 odst. 2 SFEU je ve výlučné pravomoci Unie uzavření mezinárodní smlouvy, pokud její uzavření může ovlivnit společná pravidla EU či změnit jejich působnost. V důsledku přijetí nařízení Brusel I získala Unie výlučnou vnější pravomoc upravovat záležitosti týkající se uznávání a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech vydaných ve třetích zemích
                  11
               .

               Úmluva o uznávání a výkonu cizích soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech tedy do této výlučné vnější pravomoci Unie spadá. Unie k ní může přistoupit na základě čl. 81 odst. 2 písm. a) a čl. 218 odst. 6 písm. a) SFEU.

               •Subsidiarita (v případě nevýlučné pravomoci)

                  Nevztahuje se na tento návrh

               •Proporcionalita

                  Cílem tohoto návrhu je zlepšit přístup stran v EU ke spravedlnosti usnadněním uznávání a výkonu rozhodnutí vydaných soudy v EU bez ohledu na to, kde má dlužník svá aktiva, zvýšit právní jistotu podniků a občanů podílejících se na mezinárodních transakcích a snížit náklady spojené s řízeními v přeshraničních soudních sporech a zkrátit jejich délku. Zároveň je cílem tohoto návrhu umožnit v EU uznávání a výkon soudních rozhodnutí vydaných ve třetích zemích jen v případech, kdy jsou dodrženy základní zásady práva EU a není dotčeno její acquis.

               Těchto cílů lze dosáhnout pouze dodržováním systému vzájemného uznávání a výkonu soudních rozhodnutí mezi členskými státy, jako je ten, který byl přijat v úmluvě o soudních rozhodnutích. Členské státy již nemají možnost sjednávat mnohostranné nebo dvoustranné úmluvy o uznávání a výkonu soudních rozhodnutí, jelikož vnější pravomoc ve věcech týkajících se mezinárodní příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech náleží výlučně Evropské unii.

               Prostřednictvím jednostranných opatření na úrovni EU by nebylo možné výše uvedených cílů dosáhnout, jelikož by taková opatření neusnadnila uznávání a výkon soudních rozhodnutí vydaných v EU v zemích mimo EU.

               A konečně by přistoupení k existujícímu mnohostrannému rámci, který EU pomohla vyjednat, bylo účinnější než zahájit se zeměmi mimo EU jednání na dvoustranné úrovni. V závislosti na tom, kolik zemí k úmluvě přistoupí, by mohla zajistit společný právní rámec pro zacházení s rozhodnutími ze třetích zemí, ať už byla vydána kdekoli. Dále by zajistila společný právní rámec pro podniky a občany EU, kteří usilují o uznání a výkon rozhodnutí soudů EU v zemích mimo EU
                  12
               .

               •Volba nástroje

                  Nevztahuje se na tento návrh

               3.VÝSLEDKY HODNOCENÍ EX POST, KONZULTACÍ SE ZÚČASTNĚNÝMI STRANAMI A POSOUZENÍ DOPADŮ

               •Hodnocení ex post / kontroly účelnosti platných právních předpisů

                  Nevztahuje se na tento návrh

               •Konzultace se zúčastněnými stranami

                  V rámci posuzování různých politických možností v souvislosti s úmluvou o soudních rozhodnutích si Komise prostřednictvím otevřené veřejné konzultace a pracovního semináře s členskými státy vyžádala stanovisko zúčastněných stran
                     13
                  . Kromě toho externí dodavatel vypracoval studii a také provedl řadu konzultačních činností, jako např. online průzkum, cílené rozhovory se zúčastněnými stranami nebo dotazník rozeslaný orgánům členských států.

                  Z těchto konzultačních činností vyplynulo, že přistoupení k úmluvě o soudních rozhodnutích podporují jak členské státy, tak převážná většina zúčastněných stran (např. právníci, podniky, profesní organizace právníků a soudních vykonavatelů nebo akademická obec). Pokud jde o možnost učinit prohlášení
                     14
                  , členské státy byly proti prohlášení na základě článku 19 úmluvy a k prohlášení podle článku 18 se nevyjádřily jasně. Jen malý počet zúčastněných stran byl pro přistoupení s učiněním prohlášení podle článku 19, zatímco ohledně prohlášení podle článku 18 nebyla zjištěna žádná jasná tendence.

                  Informace získané díky těmto konzultačním činnostem hrály velmi důležitou úlohu ve formování názoru Komise ohledně nejlepšího přístupu, jaký by v tomto návrhu mohla zaujmout. V důsledku toho se Komise rozhodla navrhnout přistoupení EU k úmluvě o soudních rozhodnutích s omezeným, cíleným prohlášením, které vyloučí uznávání a výkon rozhodnutí ze třetích zemí soudy v EU, která se týkají nájmů nemovitostí pro účely podnikání, kdy se tyto nemovitosti nacházejí v EU.

               •Sběr a využití výsledků odborných konzultací

                  V průběhu jednání o úmluvě o soudních rozhodnutích Komise soustavně vedla konzultace s odborníky z členských států a vycházela z odborných znalostí, které jí poskytli. Kromě toho proběhly konzultace s odborníky z členských států také v rámci přípravy tohoto návrhu.

                  Komise také vycházela ze studie, kterou vypracoval externí dodavatel a která měla podpořit analýzu posouzení dopadů. Tato studie
                     15
                   obsahuje rozsáhlou ekonomickou a právní analýzu různých dostupných politických možností. Studie využívá různé analytické nástroje, od využití empirických údajů shromážděných různými způsoby (online průzkum, dotazník a rozhovory) po statistiky či analýzu dokumentů. Pokud nebyly k dispozici kvantitativní údaje, byly použity kvalitativní odhady. Tyto odhady, stejně jako různé jiné použité předpoklady byly potvrzeny externími odborníky na pracovním setkání.

                  Ze studie vyplývá, že nejvhodnějším způsobem, jak dosáhnout politických cílů, je přistoupit k úmluvě bez jakýchkoli prohlášení. Tento závěr je v tomto návrhu zohledněn, jelikož je navrhováno přistoupení k úmluvě o soudních rozhodnutích jen s omezeným, konkrétním prohlášením, které je považováno za nezbytné pro zajištění soudržnosti se stávajícím acquis EU. Zároveň toto omezené prohlášení nebude bránit dosažení ostatních cílů tohoto návrhu ani nenaruší jeho účinnost, pokud jde o očekávané přímé přínosy pro podniky a občany EU.

                  A konečně Komise vycházela z rozsáhlých odborných znalostí o uznávání a výkonu soudních rozhodnutí na úrovni EU získaných při uplatňování nařízení Brusel Ia a jeho předchůdce nařízení (ES) č. 44/2001
                     16
                  , které nahradilo Bruselskou úmluvu z roku 1968
                     17
                  , jež se zabývala stejnou věcí. Ohledně výkladu a použití těchto nástrojů na úrovni EU existují rozsáhlé pokyny Soudního dvora Evropské unie.

               •Posouzení dopadů

                  Vhodnost přistoupení EU k úmluvě byla zvážena v rámci zprávy o posouzení dopadů. Pro případ, že by EU k úmluvě přistoupila, bylo zváženo několik alternativních politických možností. Tyto politické možnosti zahrnovaly přistoupení buď bez jakéhokoli prohlášení, nebo s konkrétně vymezenými prohlášeními – buď s prohlášením podle článku 18 úmluvy, kterým by se určité věci vyloučily z oblasti působnosti (záležitosti týkající se spotřebitelů, zaměstnání nebo pojištění a/nebo nájmů nemovitostí pro účely podnikání), nebo s prohlášením podle článku 19 úmluvy, kterým by se vyloučila soudní rozhodnutí v občanských a obchodních věcech týkajících se států nebo státních subjektů.

                  Upřednostňovanou možností je přistoupení k úmluvě s omezeným, konkrétním prohlášením, které vyloučí uznávání a výkon soudních rozhodnutí, jež se týkají nájmů nemovitostí pro účely podnikání, kdy se tyto nemovitosti nacházejí v EU.

                  Pro účely kvantifikace dopadů úmluvy o soudních rozhodnutích na pohyb soudních rozhodnutí mezi zeměmi EU a zeměmi mimo EU byl formulován pracovní předpoklad, že k úmluvě přistoupí osm vybraných zemí mimo EU. Vybranými zeměmi mimo EU byly Argentina, Austrálie, Brazílie, Čína, Japonsko, Jižní Korea, Kanada a Spojené státy americké. Odhad všech dopadů se vztahoval k referenčnímu období 2022–2026.

                  Upřednostňovaná možnost zlepší přístup ke spravedlnosti a zvýší právní jistotu a předvídatelnost v mezinárodních soudních sporech. Odhaduje se, že přímé přínosy pro občany a podniky EU, kteří usilují o uznání a výkon rozhodnutí vydaného v EU ve vybraných zemích mimo EU, dosáhnou do roku 2026 1,1 až 2,6 milionu EUR. To vyplývá z očekávaného snížení nákladů souvisejících s uznáváním a výkonem soudních rozhodnutí vydaných v EU v zemích mimo EU o 10–20 %. Kromě toho se očekává, že se průměrná délka řízení zkrátí v průměru o tři až šest měsíců.

                  Jednodušší a předvídatelnější systém uznávání a výkonu cizích rozhodnutí v občanských a obchodních věcech by také měl podpořit mezinárodní obchod a investice. Pravděpodobný růst mezinárodního obchodu a investic by mohl mít pozitivní dopad na mikro- i makroúrovni a mohl by pozitivně ovlivnit i pracovní příležitosti. Z lepšího přístupu ke spravedlnosti a právní jistoty při mezinárodních transakcích, které úmluva o soudních rozhodnutích zajistí, budou mít prospěch především malé a střední podniky.

               Upřednostňovaná politická možnost je zejména plně v souladu s acquis EU v této oblasti, a to konkrétně s nařízením Brusel Ia. V rámci upřednostňované možnosti jsou z oblasti působnosti úmluvy vyloučeny nájmy nemovitých věcí pro účely podnikání, jelikož nařízení Brusel Ia uděluje výlučnou příslušnost k řešení sporů týkajících se nájmů nemovitostí pro účely podnikání, kdy se tyto nemovitosti nacházejí v EU, soudům v EU.

                  Na druhou stranu nebylo považováno za nutné učinit prohlášení, které by vylučovalo ostatní zvažované záležitosti
                     18
                  . Úmluva slabším stranám (spotřebitelům, zaměstnancům nebo pojistníkům, pojištěným či osobám oprávněným z pojistné smlouvy) poskytuje přiměřenou ochranu, byť jiným způsobem než acquis EU. Kromě toho by na rozdíl od nájmů nemovitostí pro účely podnikání, kdy se tyto nemovitosti nacházejí v EU, mohla jiná prohlášení s širší oblastí působnosti bránit úplnému dosažení cílů této iniciativy.

                  Zpráva o posouzení dopadů obdržela dne 23. dubna 2021 kladné stanovisko Výboru pro kontrolu regulace.

               •Účelnost právních předpisů a zjednodušení

                  Návrh nemá žádný dopad na náklady malých a středních podniků. Vzhledem k tomu, že malé a střední podniky upřednostňují soudní řízení před rozhodčím řízením, se navíc očekává, že zvýšení právní jistoty spolu se snížením nákladů spojených s řízeními v mezinárodních sporech a zkrácením jejich délky bude mít pozitivní dopad na jejich ochotu podílet se na mezinárodních transakcích nebo je rozšířit. Přistoupení k úmluvě může dále zlepšit konkurenceschopnost malých a středních podniků. To proto, že se sníží náklady spojené s řízeními v mezinárodních sporech a tím nepřímo i náklady spojené s mezinárodním obchodováním, což malým a středním podnikům se sídlem v EU poskytne konkurenční výhodu oproti podnikům ze zemí, jež úmluvu neratifikují. Očekává se, že návrh bude mít pozitivní dopad také na mezinárodní obchod a investice.

               •Základní práva

                  Návrh by měl zlepšit přístup ke spravedlnosti pro podniky a občany EU, jelikož se obecně zlepší přeshraniční uznávání a výkon soudních rozhodnutí, nedílná součást práva na přístup ke spravedlnosti, a stanou se předvídatelnějšími. Úmluva do značné míry odráží pravidla uznávání a výkonu soudních rozhodnutí použitelná uvnitř EU (nařízení Brusel Ia). Úmluva se tedy v zásadě neodchyluje od základních práv a zásad procesní spravedlnosti v EU. Úmluva zejména poskytuje důvod pro odmítnutí uznání a výkonu soudních rozhodnutí, jež jsou neslučitelná se základními zásadami procesní spravedlnosti nebo s veřejnou politikou státu, v němž jsou uznání a výkon navrhovány. To by na základě vyzkoušeného přístupu
                     19
                   pomohlo zajistit, aby v zemích mimo EU byla řádně dodržována základní práva jako právo na obhajobu nebo na spravedlivý proces. Zlepšením uznávání a výkonu rozhodnutí soudů EU ve třetích zemích by úmluva rovněž měla usnadnit využívání svobody podnikání a posílit dodržování práva vlastnit majetek v EU.

               4.ROZPOČTOVÉ DŮSLEDKY

               Rozhodnutí nemá žádné důsledky pro rozpočet Unie. Členským státům mohou v souvislosti s prováděním úmluvy vzniknout jednorázové náklady a mírně mohou vzrůst náklady soudních orgánů členských států, jelikož se předpokládá mírný nárůst počtu případů. Očekává se však, že tyto náklady budou ve střednědobém a dlouhodobém horizontu kompenzovány očekávaným zkrácením délky řízení.

               5.OSTATNÍ PRVKY

               •Plány provádění a způsoby monitorování, hodnocení a podávání zpráv

                  Vzhledem k tomu, že se návrh týká přístupu EU k mezinárodní úmluvě, jež obsahuje jasná pravidla pro uznávání a výkon cizích soudních rozhodnutí, nebude vytvořen žádný plán provádění.

                  Pokud jde o monitorování a hodnocení provádění úmluvy v praxi, EU se zúčastní zasedání zvláštní komise, která za účelem zhodnocení uplatňování úmluvy v praxi pravidelně pořádá Haagská konference o mezinárodním právu soukromém.

                  Vnitřní hodnotící a monitorovací mechanismus EU bude co nejvíce odpovídat hodnotícímu mechanismu Haagské konference o mezinárodním právu soukromém. Hodnocení bude prováděno v pravidelných intervalech a bude zahrnovat posouzení dopadů přistoupení EU k úmluvě o soudních rozhodnutích, jakož i hodnocení toho, zda bylo dosaženo hlavních cílů sledovaných přistoupením k úmluvě. Hodnocení bude dále zahrnovat analýzu vhodnosti prohlášení za účelem posouzení, zda již učiněná prohlášení ponechat v platnosti nebo je zrušit nebo zda učinit nová prohlášení.

               •Informativní dokumenty (u směrnic)

                  Nevztahuje se na tento návrh

               •Podrobné vysvětlení konkrétních ustanovení návrhu

               Vzhledem k výlučné vnější pravomoci Evropské unie a skutečnosti, že úmluva o soudních rozhodnutích na základě svého článku 26 umožňuje, aby k ní přistoupila organizace regionální hospodářské integrace, by se EU měla stát smluvní stranou úmluvy bez členských států, a to na základě kladného rozhodnutí Rady.

               Při přistoupení by tudíž Evropská unie měla v souladu s článkem 27 úmluvy prohlásit, že vykonává pravomoc ve všech věcech upravených touto úmluvou a že její členské státy nebudou smluvními stranami této úmluvy, ale budou jí vázány na základě přistoupení EU k této úmluvě. V souladu s Protokolem (č. 22) o postavení Dánska, připojeného ke Smlouvě o fungování Evropské unie, podle nějž se Dánsko neúčastní opatření přijatých podle čl. 81 odst. 2 této smlouvy, se přistoupení EU k úmluvě o soudních rozhodnutích Dánska netýká.

               Při přistoupení k úmluvě by EU také měla učinit prohlášení v souladu s článkem 18 úmluvy týkající se její věcné působnosti, a vyloučit tak z oblasti působnosti úmluvy rozhodnutí, která se týkají nájmů nemovitostí pro účely podnikání, kdy se tyto nemovitosti nacházejí v Evropské unii.

               2021/0208 (NLE)

               Návrh

               ROZHODNUTÍ RADY

               o přistoupení Evropské unie k Úmluvě o uznávání a výkonu cizích soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech

               RADA EVROPSKÉ UNIE,

               s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 81 odst. 2 písm. a) a čl. 218 odst. 6 písm. a) této smlouvy,

               s ohledem na návrh Evropské komise,

               s ohledem na souhlas Evropského parlamentu
                  20
               ,

               vzhledem k těmto důvodům:

               (1)Dne 2. července 2019 byla pod záštitou Haagské konference o mezinárodním právu soukromém uzavřena Úmluva o uznávání a výkonu cizích soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (dále jen „úmluva“).

               (2)Cílem úmluvy je podpořit přístup ke spravedlnosti po celém světě prostřednictvím posílené mezinárodní soudní spolupráce. Zejména je cílem úmluvy snížit rizika a náklady spojené s přeshraničními soudními spory a řešením sporů a v důsledku toho usnadnit mezinárodní obchod, investice a mobilitu.

               (3)Unie se aktivně podílela na jednáních vedoucích k přijetí úmluvy a sdílí její cíle.

               (4)V současné době občané a podniky Unie, kteří usilují o uznání a výkon soudního rozhodnutí vydaného v Unii v zemi mimo Unii, čelí roztříštěnému právnímu prostředí, jelikož chybí komplexní mezinárodní rámec pro uznávání a výkon cizích soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech. Růst mezinárodního obchodu a investičních toků tato právní rizika pro podniky a občany Unie zvyšuje, nicméně tato situace by měla být řešena prostřednictvím předvídatelného systému přeshraničního uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech.

               (5)Těchto cílů lze dosáhnout pouze dodržováním systému vzájemného uznávání a výkonu soudních rozhodnutí mezi členskými státy, jako je ten, který byl přijat v úmluvě. Zároveň by úmluva měla v Unii umožnit uznávání a výkon soudních rozhodnutí vydaných ve třetích zemích jen v případech, kdy jsou dodrženy základní zásady práva Unie a není dotčeno její acquis.

               (6)Podle článku 26 úmluvy mohou organizace regionální hospodářské integrace jako Unie, které mají pravomoci v některých nebo ve všech věcech upravených úmluvou, tuto úmluvu podepsat, přijmout, schválit nebo k ní přistoupit.

               (7)Podle čl. 3 odst. 2 Smlouvy o fungování Evropské unie je ve výlučné pravomoci Unie uzavření mezinárodní smlouvy, pokud její uzavření může ovlivnit společná pravidla Unie či změnit jejich působnost. Úmluva ovlivňuje sekundární právo Unie v oblasti soudní příslušnosti a uznávání a výkonu výsledných soudních rozhodnutí, zejména nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012
                  21
               . Unie má tedy výlučnou pravomoc ve všech věcech, které úmluva upravuje.

               (8)Podle čl. 24 odst. 3 a článku 28 úmluvy může k přistoupení k úmluvě dojít před jejím vstupem v platnost.

               (9)Unie by úmluvu měla uzavřít přistoupením.

               (10)Při přistoupení k úmluvě by Unie podle článku 27 úmluvy měla prohlásit, že vykonává pravomoc ve všech věcech upravených touto úmluvou. V důsledku toho by členské státy měly být touto úmluvou vázány na základě jejího uzavření Unií.

               (11)V případech týkajících se nájmů nemovitých věcí pro účely podnikání určuje nařízení (EU) č. 1215/2012 výlučnou příslušnost soudů v členském státě, kde se nemovitost nachází. Úmluva taková pravidla upravující výlučnou příslušnost v případě nájmů nemovitých věcí pro účely podnikání neobsahuje. Při přistoupení k úmluvě by proto Unie měla učinit prohlášení v souladu s článkem 18 úmluvy a vyloučit tak z oblasti působnosti úmluvy rozhodnutí, která se týkají nájmů nemovitostí pro účely podnikání, kdy se tyto nemovitosti nacházejí v Unii.

               (12)Irsko je vázáno nařízením (EU) č. 1215/2012, a proto se účastní přijímání tohoto rozhodnutí.

               (13)V souladu s články 1 a 2 Protokolu (č. 22) o postavení Dánska, připojeného ke Smlouvě o fungování Evropské unie, se Dánsko neúčastní přijímání tohoto rozhodnutí a toto rozhodnutí pro ně není závazné ani použitelné,

               PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:

               Článek 1

               Unie uzavírá Haagskou úmluvu ze dne 2. července 2019 o uznávání a výkonu cizích soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (dále jen „úmluva“).

               Znění úmluvy se připojuje k tomuto rozhodnutí.

               Článek 2

               Komise určí osobu zmocněnou uložit jménem Unie listinu o přístupu uvedenou v čl. 24 odst. 4 úmluvy.

               Článek 3

               Při uložení listiny uvedené v čl. 24 odst. 4 úmluvy učiní Unie toto prohlášení v souladu s čl. 27 odst. 1 úmluvy:

               „Evropská unie v souladu s čl. 27 odst. 1 úmluvy prohlašuje, že vykonává pravomoc ve všech věcech upravených touto úmluvou. Její členské státy úmluvu nepodepíší, neratifikují, nepřijmou ani neschválí, ale jsou jí vázány na základě jejího uzavření Evropskou unií.

               Pro účely tohoto prohlášení pojem „Evropská unie“ nezahrnuje Dánské království, a to podle článků 1 a 2 Protokolu (č. 22) o postavení Dánska, připojeného ke Smlouvě o fungování Evropské unie.“

               Článek 4

               Při uložení listiny uvedené v čl. 24 odst. 4 úmluvy učiní Unie toto prohlášení v souladu s článkem 18, které se týká nájmů nemovitých věcí pro účely podnikání:

               „Evropská unie v souladu s článkem 18 úmluvy prohlašuje, že úmluvu nebude uplatňovat na nájmy nemovitostí pro účely podnikání, kdy se tyto nemovitosti nacházejí v Evropské unii.“

               Článek 5

               Toto rozhodnutí vstupuje v platnost dvacátým dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie
                  22
               .

               V Bruselu dne

                     Za Radu

                     předseda/předsedkyně

                     (1)

                        Úmluva ze dne 2. července 2019 o uznávání a výkonu cizích soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech.

                     (2)

                        Preambule úmluvy o soudních rozhodnutích.

                     (3)

                        Viz výsledky zasedání Rady pro konkurenceschopnost (3470. zasedání Rady) č. 9357/16 z 26. a 27. května 2016 a návrh rozhodnutí Rady (č. 8814/16) o zmocnění k zahájení jednání o Úmluvě o uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (úmluva o soudních rozhodnutích) v rámci Haagské konference o mezinárodním právu soukromém.

                     (4)

                  https://ec.europa.eu/commission/sites/beta-political/files/political-guidelines-next-commission_en.pdf
                  .

                     (5)

                        Při současné podpoře cílů spadajících do hlavních kategorií „silnější Evropa ve světě“ a „hospodářství ve prospěch lidí“.

                     (6)

                        Viz nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (přepracované znění), Úř. věst. L 351, 20.12.2012, s. 1 („nařízení Brusel Ia“).

                     (7)

                        Tamtéž.

                     (8)

                        Úmluva o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech, Úř. věst. L 339, 21.12.2007, s. 3.

                     (9)

                        Úmluva ze dne 30. června 2005 o dohodách o volbě soudu.

                     (10)

                        Viz čl. 23 odst. 4 úmluvy o soudních rozhodnutích. Je třeba poznamenat, že by se úmluva nedotkla ani uplatňování Luganské úmluvy nebo úmluvy o volbě soudu z roku 2005, jelikož dříve uzavřené smlouvy mají podle čl. 23 odst. 2 přednost.

                     (11)

                        Soudní dvůr Evropské unie to potvrdil ve svém posudku k Luganské úmluvě, v němž uvedl, že výlučná vnější pravomoc Evropského společenství se mimo jiné vztahuje na uznávání a výkon soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech vydaných ve třetích zemích. Viz posudek 1/03, ECLI:EU:C:2006:81.

                     (12)

                        V této souvislosti viz také oddíly 3 a 4 zprávy o posouzení dopadů připojené k tomuto návrhu.

                     (13)

                        Na pracovním semináři členské státy vyjádřily své předběžné názory závisející na další analýze dopadů všech politických možností.

                     (14)

                        Prohlášení podle článku 18 úmluvy (vylučující určité záležitosti) a/nebo podle článku 19 (vylučující rozhodnutí v občanských nebo obchodních věcech států).

                     (15)

                        Bude zveřejněno po přijetí tohoto návrhu.

                     (16)

                        Viz nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech, Úř. věst. L 12, 16.1.2001, s. 1.

                     (17)

                        Viz Bruselská úmluva o příslušnosti a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech z roku 1968, Úř. věst. L 299, 31.12.1972, s. 32.

                     (18)

                        Jednalo se o záležitosti týkající se spotřebitelů, zaměstnání a pojištění.

                     (19)

                        Kromě nařízení Brusel Ia byl tento přístup uplatněn také v Luganské úmluvě a v úmluvě o volbě soudu z roku 2005.

                     (20)

                        Úř. věst. C , , s. .

                     (21)

                        Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. L 351, 20.12.2012, s. 1).

                     (22)

                        Datum vstupu dohody v platnost zveřejní generální sekretariát Rady v Úředním věstníku Evropské unie.

    ---documentbreak---

               EVROPSKÁ KOMISE
            V Bruselu dne 16.7.2021
            COM(2021) 388 final
            PŘÍLOHA

            návrhu ROZHODNUTÍ RADY
            o přistoupení Evropské unie k Úmluvě o uznávání a výkonu cizích soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech
            {SEC(2021) 279 final} - {SWD(2021) 192 final} - {SWD(2021) 193 final}

               ÚMLUVA O UZNÁVÁNÍ A VÝKONU CIZÍCH SOUDNÍCH ROZHODNUTÍ V OBČANSKÝCH A OBCHODNÍCH VĚCECH

               Smluvní strany této úmluvy,

               přejíce si prosazovat účinný přístup ke spravedlnosti pro všechny, zjednodušit mnohostranný obchod a investice, které jsou založené na pravidlech, a usnadnit mobilitu prostřednictvím soudní spolupráce,

               věříce, že takovou spolupráci lze posílit vytvořením jednotného souboru základních pravidel pro uznávání a výkon cizích rozhodnutí v občanských a obchodních věcech s cílem usnadnit účinné uznávání a výkon těchto rozhodnutí,

               přesvědčené, že takto posílená soudní spolupráce vyžaduje zejména mezinárodní právní režim, který poskytuje větší předvídatelnost a jistotu ve vztahu k celosvětovému oběhu cizích rozhodnutí a který doplňuje Úmluvu ze dne 30. června 2005 o dohodách o soudní příslušnosti,

               se rozhodly, že uzavřou za tím účelem tuto úmluvu, a dohodly se na těchto ustanoveních:

               KAPITOLA I – OBLAST PŮSOBNOSTI A DEFINICE

               Článek 1
               Oblast působnosti

               1. Tato úmluva se vztahuje na uznávání a výkon soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech. Nevztahuje se zejména na věci daňové, celní a správní.

               2. Tato úmluva se vztahuje na uznání a výkon rozhodnutí v jednom smluvním státě, které je vydané soudem v jiném smluvním státě.

               Článek 2
               Výjimky z oblasti působnosti

               1. Tato úmluva se nevztahuje na:

               a) věci týkající se osobního stavu a způsobilosti fyzické osoby k právním úkonům;

               b) vyživovací povinnosti;

               c) jiné oblasti rodinného práva, včetně majetkových poměrů v manželství a jiných práv a povinností vyplývajících z manželství nebo obdobných vztahů;

               d) závěti a dědění;

               e) platební neschopnost, vyrovnání, řešení krizí finančních institucí a obdobné záležitosti;

               f) přepravu cestujících a zboží;

               g) přeshraniční znečištění moří, znečištění moří v oblastech, které přesahují vnitrostátní jurisdikci, znečištění moří z lodí, omezení odpovědnosti za námořní nároky a společné havárie;

               h) odpovědnost za jaderné škody;

               i) platnost, neplatnost nebo zrušení právnických osob nebo sdružení fyzických nebo právnických osob a platnost rozhodnutí jejich orgánů;

               j) platnost zápisů do veřejných rejstříků;

               k) pomluvy;

               l) ochranu soukromí;

               m) duševní vlastnictví;

               n) činnosti ozbrojených sil, včetně činnosti jejich zaměstnanců při výkonu jejich úředních povinností;

               o) činnosti donucovacích orgánů, včetně jejich zaměstnanců při výkonu jejich úředních povinností;

               p) antimonopolní věci (hospodářskou soutěž), s výjimkou případů, kdy je rozhodnutí založeno na jednání, které představuje protisoutěžní dohodu nebo jednání ve vzájemné shodě mezi skutečnými nebo potenciálními konkurenty za účelem stanovení cen, předkládání nabídek založených na koluzních dohodách, stanovení omezení výroby nebo kvót nebo rozdělení trhů prostřednictvím přidělení zákazníků, dodavatelů, teritorií nebo obchodních oblastí, a kdy k takovému jednání i jeho účinkům došlo ve státě původu;

               q) restrukturalizaci státního dluhu prostřednictvím jednostranných státních opatření.

               2. Rozhodnutí není z oblasti působnosti této úmluvy vyloučeno, pokud záležitost, na kterou se tato úmluva nevztahuje, vyvstala pouze jako předběžná otázka v řízení, ve kterém bylo rozhodnutí vydáno, přičemž nebyla předmětem řízení. Zvláště pak pouhá skutečnost, že taková věc je namítána v rámci obrany, rozhodnutí nevylučuje z oblasti působnosti úmluvy, jestliže tato věc není předmětem řízení.

               3. Tato úmluva se nevztahuje na rozhodčí a související řízení.

               4. Z oblasti působnosti této úmluvy není vyloučeno rozhodnutí na základě pouhé skutečnosti, že stát, včetně vlády, vládní agentury nebo jakékoli osoby jednající za stát, byl stranou řízení.

               5. Touto úmluvou nejsou dotčeny výsady a imunity států nebo mezinárodních organizací, pokud jde o ně samotné nebo jejich majetek.

               Článek 3
               Definice:

               1. V této úmluvě se:

               a) „žalovaným“ rozumí osoba, proti které byla ve státě původu podána žaloba nebo vzájemná žaloba;

               b) „soudním rozhodnutím“ rozumí rozhodnutí ve věci samé vydané soudem bez ohledu na jeho pojmenování, včetně vyhlášky nebo nařízení, a stanovení nákladů nebo výdajů soudem (včetně soudního úředníka) za předpokladu, že toto stanovení se vztahuje k rozhodnutí ve věci samé, které je uznatelné nebo vykonatelné podle této úmluvy. Předběžné ochranné opatření není soudním rozhodnutím.

               2. V případě subjektu nebo osoby jiné než fyzická osoba se za obvyklé bydliště považuje stát:

               a) kde má tato osoba své sídlo;

               b) podle jehož práva byla zapsána nebo vytvořena;

               c) kde má své ústředí nebo

               d) kde má svou hlavní provozovnu.

               KAPITOLA II – UZNÁNÍ A VÝKON

               Článek 4
               Obecná ustanovení

               1. Rozhodnutí vydané soudem smluvního státu (státem původu) bude uznáno a vykonáno v jiném smluvním státě (dožádaném státě) v souladu s ustanoveními této kapitoly. Uznání nebo výkon rozhodnutí mohou být odmítnuty pouze z důvodů stanovených touto úmluvou.

               2. V dožádaném státě se neprovádí přezkum rozhodnutí ve věci samé. Lze činit pouze taková posouzení, která jsou nezbytná pro provádění této úmluvy.

               3. Soudní rozhodnutí bude uznáno pouze v případě, že je platné ve státě původu, a bude vykonáno pouze v případě, že je vykonatelné ve státě původu.

               4. Uznání nebo výkon mohou být odloženy nebo odmítnuty v případě, že soudní rozhodnutí uvedené v odstavci 3 je ve státě původu předmětem přezkumu, nebo v případě, že dosud neuplynula lhůta pro uplatnění řádného opravného prostředku. Toto odmítnutí nevylučuje následné podání žádosti o uznání nebo výkon soudního rozhodnutí.

               Článek 5
               Základ pro uznání a výkon

               1. Rozhodnutí je způsobilé k uznání a výkonu, pokud je splněn jeden z následujících požadavků:

               a) osoba, vůči níž je uznání nebo výkon navrhován, měla obvyklé bydliště ve státě původu v době, kdy se tato osoba stala účastníkem řízení u soudu původu;

               b) fyzická osoba, vůči níž je uznání nebo výkon navrhován, měla hlavní provozovnu ve státě původu v době, kdy se tato osoba stala účastníkem řízení u soudu původu, a žaloba, na které je rozhodnutí založeno, byla podána v souvislosti s touto obchodní činností;

               c) osobou, vůči níž je uznání nebo výkon navrhován, je osoba, která podala žalobu, na níž je rozhodnutí založeno, která však nebyla vzájemnou žalobou;

               d) žalovaný provozoval pobočku, zastoupení nebo jinou provozovnu bez samostatné právní subjektivity ve státě původu v době, kdy se tato osoba stala účastníkem řízení u soudu původu, a žaloba, na které je rozhodnutí založeno, byla podána v souvislosti s činností této pobočky, tohoto zastoupení nebo této provozovny;

               e) žalovaný v průběhu řízení, ve kterém bylo rozhodnutí vydáno, výslovně souhlasil s příslušností soudu původu;

               f) žalovaný tvrzení ve věci samé před soudem původu oponoval, aniž by ve lhůtě stanovené právními předpisy státu původu příslušnost zpochybnil, ledaže je zřejmé, že by námitka proti příslušnosti nebo výkonu příslušnosti nebyla podle těchto právních předpisů úspěšná;

               g) rozhodnutí se týkalo smluvního závazku a bylo vydáno soudem státu, ve kterém k plnění této povinnosti došlo nebo mělo dojít v souladu s

               i) dohodou smluvních stran nebo

               ii) právem rozhodným pro danou smlouvu, pokud není dohodnuto místo plnění,

               ledaže činnosti žalovaného v souvislosti s transakcí zjevně nepředstavovaly účelné a podstatné spojení s tímto státem;

               h) rozhodnutí se týkalo nájmu nemovité věci a bylo vydáno soudem státu, ve kterém se nemovitá věc nachází;

               i) rozhodnutí ohledně smluvního závazku zajištěného věcným právem k nemovitým věcem nacházejícím se ve státě původu bylo vydáno v neprospěch žalovaného, pokud byla žaloba týkající se smluvního nároku podána společně s žalobou proti témuž žalovanému v souvislosti s uvedeným věcným právem;

               j) rozhodnutí se týkalo mimosmluvního závazku, který vznikl na základě úmrtí, fyzického zranění, poškození nebo ztráty hmotného majetku, a jednání nebo opomenutí, které takovou újmu přímo způsobilo, ve státě původu, bez ohledu na to, kde k této újmě došlo;

               k) rozhodnutí se týká platnosti, odvození, účinků, správy nebo změny svěřenského fondu, který byl vytvořen dobrovolně a byl písemně zaznamenán, a

               i) v době zahájení řízení byl stát původu ve zřizovací listině svěřenství označen jako stát, u jehož soudů se budou rozhodovat spory o těchto věcech, nebo

               ii) v době zahájení řízení byl stát původu ve zřizovací listině svěřenství výslovně nebo implicitně označen jako stát, v němž se nachází hlavní místo správy svěřenského fondu.

               Tento pododstavec se vztahuje pouze na rozhodnutí týkající se vnitřních aspektů svěřenského fondu mezi osobami, které jsou nebo byly ve svěřenském vztahu;

               l) rozhodnutí se týkalo vzájemné žaloby:

               i) v rozsahu, v jakém bylo rozhodnuto ve prospěch této vzájemné žaloby za předpokladu, že vzájemná žaloba vznikla na základě téhož jednání nebo téže události jako původní žaloba, nebo

               ii) v rozsahu, v němž bylo rozhodnuto v neprospěch této vzájemné žaloby, ledaže by právní předpisy státu původu vyžadovaly podání vzájemné žaloby, aby se zabránilo prekluzi;

               m) rozhodnutí bylo vydáno soudem určeným v dohodě uzavřené nebo zaznamenané písemně nebo jakýmkoli jiným komunikačním prostředkem, který umožňuje přístup k informacím tak, aby byly využitelné pro další potřebu, s výjimkou výlučné dohody o soudní příslušnosti.

               Pro účely tohoto pododstavce se „dohodou o výlučné soudní příslušnosti“ rozumí dohoda uzavřená mezi dvěma nebo více stranami, která pro účely rozhodování sporů, které vznikly nebo mohou vzniknout v souvislosti s konkrétním právním vztahem, určuje soudy jednoho smluvního státu nebo jeden či více konkrétních soudů jednoho smluvního státu, s vyloučením soudní příslušnosti jiných soudů.

               2. Je-li žádáno o uznání nebo výkon vůči fyzické osobě jednající především za sebe, rodinu nebo domácnost (spotřebitel) ve věcech týkajících se spotřebitelské smlouvy nebo vůči zaměstnanci ve věcech týkajících se pracovní smlouvy zaměstnance:

               a) odst. 1 písm. e) se použije, pouze pokud byl souhlas adresován soudu ústně nebo písemně;

               b) odst. 1 písm. f), g) a m) se nepoužijí.

               3. Odstavec 1 se nepoužije na rozhodnutí týkající se nájmu nemovitosti pro účely bydlení nebo zápisu nemovitých věcí. Takové rozhodnutí je způsobilé k uznání a výkonu, pouze pokud bylo vydáno soudem státu, kde se nemovitost nachází.

               Článek 6
               Výlučný základ pro uznání a výkon

               Aniž by byl dotčen článek 5, rozhodnutí týkající se věcných práv k nemovitým věcem je uznáno a vykonáno, pouze pokud se nemovitá věc nachází ve státě původu.

               Článek 7
               Odmítnutí uznání a výkonu

               1. Uznání nebo výkon mohou být odmítnuty, jestliže:

               a) dokument, kterým bylo zahájeno řízení, nebo obdobný dokument, včetně základních náležitostí žaloby:

               i) nebyl žalovanému oznámen v dostatečném předstihu a způsobem, který by mu umožnil si zajistit svou obhajobu, ledaže se žalovaný zúčastnil a svou věc hájil u soudu původu, aniž namítal, že mu nebylo řádně oznámeno, a to za předpokladu, že právo státu původu umožňuje namítnout neoznámení, nebo

               ii) byl žalovanému oznámen v dožádaném státě způsobem, který je neslučitelný se základními zásadami dožádaného státu týkajícími se doručování dokumentů;

               b) soudního rozhodnutí bylo dosaženo podvodem;

               c) uznání nebo výkon by byly zjevně neslučitelné s veřejným pořádkem dožádaného státu, včetně situací, kdy konkrétní řízení vedoucí k soudnímu rozhodnutí bylo neslučitelné se základními zásadami procesní spravedlnosti daného státu, a případy, kdy došlo k porušení bezpečnosti nebo svrchovanosti uvedeného státu;

               d) řízení před soudem původu bylo v rozporu s dohodou nebo určením ve zřizovací listině svěřenství, podle nichž měl být spor vyřešen soudem jiného státu než státu původu;

               e) rozhodnutí je v rozporu s rozhodnutím vydaným soudem v dožádaném státě ve sporu mezi týmiž stranami nebo

               f) rozhodnutí je v rozporu s dřívějším rozhodnutím vydaným soudem jiného státu v téže věci mezi týmiž stranami za předpokladu, že dřívější rozhodnutí splňuje podmínky nezbytné pro jeho uznání v dožádaném státě.

               2. Uznání nebo výkon lze odložit nebo odmítnout, pokud u soudu dožádaného státu probíhá řízení mezi týmiž stranami ve stejné věci, jestliže:

               a) řízení u soudu dožádaného státu bylo zahájeno před soudem původu a

               b) existuje úzká souvislost mezi sporem a dožádaným státem.

               Odmítnutí podle tohoto odstavce nevylučuje následné podání žádosti o uznání nebo výkon soudního rozhodnutí.

               Článek 8
               Předběžné otázky

               1. Rozhodnutí o předběžné otázce se podle této úmluvy neuznává ani nevykonává, pokud se jedná o věc, na kterou se tato úmluva nevztahuje, nebo o věc uvedenou v článku 6, o které rozhodl soud jiného státu než toho, který je stanoven v uvedeném článku.

               2. Uznání nebo výkon rozhodnutí lze odmítnout, pokud bylo rozhodnutí založeno na rozhodnutí ve věci, na kterou se tato úmluva nevztahuje, nebo ve věci uvedené v článku 6, o které rozhodl soud jiného státu než toho, který je uveden v uvedeném článku, a pouze v jejich rozsahu.

               Článek 9
               Oddělitelnost

               Uznání nebo výkon oddělitelné části soudního rozhodnutí bude přiznáno, je-li žádáno uznání nebo výkon pouze dané části rozhodnutí, nebo je-li podle této úmluvy uznatelná nebo vykonatelná pouze část rozhodnutí.

               Článek 10
               Náhrada škody

               1. Uznání nebo výkon soudního rozhodnutí mohou být odmítnuty, pokud toto rozhodnutí přiznává náhradu škody, včetně exemplárně zvýšené náhrady škody nebo represivní náhrady škody, která straně nenahrazuje skutečně vzniklou škodu nebo újmu, a to v rozsahu, v jakém se tak stalo.

               2. Dožádaný soud přihlédne k tomu, zda a v jakém rozsahu výše náhrady škody přiznaná soudem původu slouží k pokrytí nákladů a výdajů řízení.

               Článek 11
               Soudní smíry (transactions judiciaires)

               Soudní smíry (transactions judiciaires), které soud smluvního státu schválil nebo které byly uzavřeny před daným soudem smluvního státu v průběhu řízení a které jsou ve státě původu vykonatelné stejně jako soudní rozhodnutí, budou vykonány podle této úmluvy stejně jako soudní rozhodnutí.

               Článek 12
               Dokumenty, které je třeba předložit

               1. Strana domáhající se uznání nebo žádající o výkon rozhodnutí předloží

               a) úplný a ověřený opis soudního rozhodnutí;

               b) pokud bylo soudní rozhodnutí vydáno pro zmeškání, originál nebo ověřený opis listiny potvrzující, že podání, na jehož základě bylo řízení zahájeno, nebo obdobná listina, byly doručeny meškající straně;

               c) veškeré listiny nezbytné k určení, zda je soudní rozhodnutí účinné nebo případně vykonatelné ve státě původu;

               d) v případě uvedeném v článku 11 potvrzení soudu (včetně pověřeného soudního úředníka) státu původu, že soudní smír nebo jeho část jsou ve státě původu vykonatelné stejně jako soudní rozhodnutí.

               2. Jestliže obsah soudního rozhodnutí nedovoluje, aby dožádaný soud ověřit, zda jsou podmínky této kapitoly splněny, může daný soud požadovat veškeré potřebné listiny.

               3. Žádost o uznání nebo výkon může být doplněna listinou, která se týká rozhodnutí a kterou vydal soud (včetně pověřeného soudního úředníka) státu původu v podobě doporučené a zveřejněné Haagskou konferencí o mezinárodním právu soukromém.

               4. Pokud nejsou listiny uvedené v tomto článku v úředním jazyce dožádaného státu, musí být opatřeny ověřeným překladem do úředního jazyka, pokud právo dožádaného státu nestanoví jinak.

               Článek 13
               Postup

               1. Postup uznání, prohlášení vykonatelnosti nebo přihlášení k výkonu a výkon soudního rozhodnutí se řídí právem dožádaného státu, pokud tato úmluva nestanoví jinak. Soud dožádaného státu jedná bez prodlení.

               2. Soud dožádaného státu neodmítne uznání nebo výkon rozhodnutí podle této úmluvy z důvodu, že by se o uznání nebo výkon mělo žádat v jiném státě.

               Článek 14
               Náklady řízení

               1. Po straně, která v jednom smluvním státě navrhuje výkon rozhodnutí vydaného v jiném smluvním státě, nesmí být pouze na základě skutečnosti, že je cizím státním příslušníkem nebo že nemá bydliště nebo pobyt ve státě, v němž se výkon navrhuje, požadována žádná záruka ani jistota, jakkoli označená.

               2. Příkaz k úhradě nákladů řízení uplatněný ve smluvním státě vůči osobě, která je osvobozena od záruky nebo jistoty ve smyslu odstavce 1 nebo podle práva státu, kde bylo řízení zahájeno, je na návrh osoby, která má nárok na výhody plynoucí z takového příkazu, prohlášen za vykonatelný v jakémkoli jiném smluvním státě.

               3. Stát může prohlásit, že nepoužije odstavec 1, nebo prohlášením určit, který ze svých soudů odstavec 1 nepoužije.

               Článek 15
               Uznání a výkon podle vnitrostátního práva

               S výhradou článku 6 tato úmluva nebrání uznávání nebo výkonu soudních rozhodnutí podle vnitrostátního práva.

               ČÁST III – OBECNÁ USTANOVENÍ

               Článek 16
               Přechodné ustanovení

               Tato úmluva se vztahuje na uznávání a výkon rozhodnutí, pokud v době zahájení řízení ve státě původu byla úmluva ve vztahu mezi tímto státem a dožádaným státem účinná.

               Článek 17
               Prohlášení omezující uznávání a výkon

               Stát může prohlásit, že jeho soudy mohou odmítnout uznat nebo vykonat rozhodnutí vydané soudem jiného smluvního státu, jestliže strany měly bydliště v dožádaném státě a jestliže vztah stran a veškeré další prvky spojené se sporem, jiné než místo soudu původu, souvisely pouze s dožádaným státem.

               Článek 18
               Prohlášení o konkrétních věcech

               1. Pokud má stát silný zájem tuto úmluvu neuplatnit na konkrétní věc, může prohlásit, že se úmluva na danou věc nevztahuje. Stát činící toto prohlášení zajistí, aby působnost prohlášení nebyla širší, než je nezbytné, a aby konkrétní vyloučená věc byla jasně a přesně vymezena.

               2. Pokud jde o danou věc, tato úmluva se neuplatní

               a) ve smluvním státě, který prohlášení učinil;

               b) v jiných smluvních státech, ve kterých se o uznání nebo výkon rozhodnutí vydaného soudem smluvního státu, který učinil prohlášení, žádá.

               Článek 19
               Prohlášení týkající se rozhodnutí ve věcech státu

               1. Stát může prohlásit, že se tato úmluva nevztahuje na rozhodnutí vydané v řízení, jehož je účastníkem některý z těchto subjektů:

               a) uvedený stát nebo fyzická osoba jednající za tento stát nebo

               b) orgán veřejné moci tohoto státu nebo fyzická osoba jednající za takovýto orgán.

               Stát činící toto prohlášení zajistí, aby působnost prohlášení nebyla širší, než je nezbytné, a aby vynětí z oblasti působnosti bylo jasně a přesně vymezeno. Prohlášení nerozlišuje mezi rozhodnutími, v nichž je stát, orgán veřejné moci tohoto státu nebo fyzická osoba jednající za jeden z nich žalovaným nebo žalobcem v řízení před soudem původu.

               2. Uznání nebo výkon rozhodnutí vydaného soudem státu, který učinil prohlášení podle odstavce 1, lze odmítnout, pokud bylo rozhodnutí vydáno v řízení, ve kterém je buď stát, který učinil prohlášení, nebo dožádaný stát, jeden z jejich orgánů veřejné moci nebo fyzická osoba za ně jednající stranou ve stejném rozsahu, jaký je uveden v tomto prohlášení.

               Článek 20
               Jednotný výklad

               Při výkladu této úmluvy je třeba přihlížet k jejímu mezinárodnímu charakteru a k potřebě podporovat její jednotné uplatňování.

               Článek 21
               Přezkum provádění úmluvy

               Generální tajemník Haagské konference o mezinárodním právu soukromém v pravidelných intervalech zajistí přezkum provádění této úmluvy, včetně všech prohlášení, a podávání zpráv Radě pro obecné záležitosti a politiku.

               Článek 22
               Nejednotné právní systémy

               1. Ve vztahu ke smluvnímu státu, ve kterém platí v různých územních celcích dva nebo více právních systémů upravujících věci, na které se vztahuje tato úmluva:

               a) se odkaz na právo nebo postup státu případně považuje za odkaz na platné právo nebo postup v příslušném územním celku;

               b) se odkazem na soud nebo soudy státu rozumí odkaz na soud nebo soudy v příslušném územním celku;

               c) se odkazem na souvislost se státem rozumí odkaz na souvislost s příslušným územním celkem;

               d) se odkazem na hraniční určovatel ve vztahu ke státu rozumí případně odkaz na uvedený hraniční určovatel ve vztahu k příslušnému územnímu celku.

               2. Aniž je dotčen odstavec 1, smluvní stát se dvěma nebo více územními celky, ve kterých platí různé právní systémy, není povinen tuto úmluvu uplatňovat v situacích, které zahrnují pouze tyto různé územní celky.

               3. Soud v územním celku smluvního státu se dvěma nebo více územními celky, ve kterých platí různé právní systémy, není povinen uznat nebo vykonat rozhodnutí z jiného smluvního státu pouze z toho důvodu, že rozhodnutí bylo uznáno nebo vykonáno v jiném územním celku téhož smluvního státu podle této úmluvy.

               4. Tento článek se nevztahuje na organizace regionální hospodářské integrace.

               Článek 23
               Vztah k jiným mezinárodním nástrojům

               1. Tato úmluva má být, pokud možno, vykládána jako slučitelná s ostatními smlouvami platnými pro smluvní státy, uzavřenými před touto úmluvou či po této úmluvě.

               2. Touto úmluvou není dotčeno uplatňování smlouvy, která byla smluvním státem uzavřena před touto úmluvou.

               3. Touto úmluvou není dotčeno uplatňování smlouvy, která byla smluvním státem uzavřena po této úmluvě, pokud jde o uznání nebo výkon rozhodnutí vydaného soudem smluvního státu, který je také stranou dané smlouvy. Závazky podle článku 6 vůči smluvním státům, které nejsou smluvními stranami této smlouvy, nejsou touto smlouvou dotčeny.

               4. Touto úmluvou není dotčeno uplatňování pravidel organizace regionální hospodářské integrace, která je stranou této úmluvy, pokud jde o uznání nebo výkon rozhodnutí vydaného soudem smluvního státu, který je rovněž členským státem organizace regionální hospodářské integrace, jestliže:

               a) tato pravidla byla přijata před uzavřením této úmluvy nebo

               b) tato pravidla byla přijata po uzavření této úmluvy do té míry, do jaké nejsou dotčeny závazky podle článku 6 vůči smluvním státům, které nejsou členskými státy organizace pro regionální hospodářskou integraci.

               KAPITOLA IV – ZÁVĚREČNÁ USTANOVENÍ

               Článek 24
               Podpis, ratifikace, přijetí, schválení nebo přistoupení

               1. Tato úmluva je otevřena k podpisu všem státům.

               2. Tato úmluva podléhá ratifikaci, přijetí nebo schválení signatářskými státy.

               3. Tato úmluva je otevřena k přistoupení všem státům.

               4. Listiny o ratifikaci, listiny o přijetí, schválení nebo přístupu budou uloženy u ministerstva zahraničních věcí Nizozemského království, které je depozitářem této úmluvy.

               Článek 25
               Prohlášení o nejednotných právních systémech

               1. Pokud má stát dva nebo více územních celků, ve kterých platí různé právní systémy upravující věci, na které se vztahuje tato úmluva, může prohlásit, že se úmluva vztahuje na všechny jeho územní celky nebo pouze na jeden či více z nich. V takovém prohlášení se výslovně uvedou územní celky, na které se úmluva vztahuje.

               2. Pokud stát neučiní žádné prohlášení podle tohoto článku, vztahuje se úmluva na všechny územní celky daného státu.

               3. Tento článek se nevztahuje na organizace regionální hospodářské integrace.

               Článek 26
               Organizace regionální hospodářské integrace

               1. Organizace regionální hospodářské integrace sestávající pouze ze svrchovaných států, která má pravomoci v některých nebo ve všech věcech upravených touto úmluvou, může obdobně tuto úmluvu podepsat, přijmout, schválit nebo k ní přistoupit. Organizace regionální hospodářské integrace má v takovém případě práva a povinnosti smluvního státu v rozsahu, ve kterém má tato organizace pravomoc ve věcech upravených touto úmluvou.

               2. Organizace regionální hospodářské integrace v okamžiku podpisu, přijetí, schválení nebo přistoupení oznámí písemně depozitáři věci upravené touto úmluvou, v nichž její členské státy přenesly na tuto organizaci svou pravomoc. Organizace bez prodlení písemně oznámí depozitáři všechny změny pravomocí uvedených v posledním oznámení podle tohoto odstavce.

               3. Pro účely vstupu této úmluvy v platnost se žádná listina uložená organizací regionální hospodářské integrace nepočítá, pokud organizace regionální hospodářské integrace neprohlásí podle čl. 27 odst. 1, že její členské státy nebudou stranami této úmluvy.

               4. Veškeré odkazy na „smluvní stát“ nebo „stát“ v této úmluvě se vztahují stejně i na organizaci regionální hospodářské integrace.

               Článek 27
               Organizace regionální hospodářské integrace jako smluvní strana bez svých členských států

               1. V okamžiku podpisu, přijetí, schválení nebo přistoupení může organizace regionální hospodářské integrace prohlásit, že vykonává pravomoc ve všech věcech upravených touto úmluvou a že její členské státy nebudou stranami této úmluvy, ale budou jí vázány z titulu podpisu, přijetí, schválení nebo přistoupení této organizace.

               2. V případě, že organizace regionální hospodářské integrace učiní prohlášení v souladu s odstavcem 1, všechny odkazy na „smluvní stát“ nebo „stát“ v této úmluvě se vztahují stejně i na členské státy organizace.

               Článek 28
               Vstup v platnost

               1. Tato úmluva vstupuje v platnost prvním dnem měsíce následujícího po uplynutí doby, během níž může být učiněno oznámení v souladu s čl. 29 odst. 2 ve vztahu k druhému státu, který uložil svou listinu o ratifikaci, přijetí, schválení nebo přistoupení podle článku 24.

               2. Poté tato úmluva vstoupí v platnost

               a) pro každý stát, který ji následně ratifikuje, přijme, schválí nebo k ní přistoupí, prvním dnem měsíce následujícího po uplynutí doby, během níž mohou být s ohledem na uvedený stát učiněna oznámení v souladu s čl. 29 odst. 2;

               b) pro územní celek, na který se tato úmluva vztahuje v souladu s článkem 25 poté, co úmluva vstoupila v platnost pro stát, který učinil dané prohlášení, prvním dnem měsíce následujícího po uplynutí tří měsíců od oznámení prohlášení uvedeného v tomto článku.

               Článek 29
               Navazování vztahů v souladu s úmluvou

               1. Tato úmluva nabude účinnosti mezi dvěma smluvními státy, pouze pokud žádný z nich neučinil oznámení depozitáři týkající se tohoto druhého státu v souladu s odstavci 2 nebo 3. Pokud takové oznámení neexistuje, je úmluva mezi dvěma smluvními státy účinná od prvního dne měsíce následujícího po uplynutí doby, během níž lze oznámení učinit.

               2. Do dvanácti měsíců ode dne oznámení depozitáře uvedeného v čl. 32 písm. a) může smluvní stát oznámit depozitáři, že ratifikace, přijetí, schválení nebo přistoupení jiného státu nebudou mít za následek navázání vztahů těchto dvou států podle této úmluvy.

               3. Stát může po uložení své listiny podle čl. 24 odst. 4 oznámit depozitáři, že jeho ratifikace, přijetí, schválení nebo přistoupení nebude mít za následek navázání vztahů se smluvním státem podle této úmluvy.

               4. Smluvní stát může kdykoli odvolat oznámení, které učinil podle odstavců 2 nebo 3. Toto odvolání nabývá účinku prvním dnem měsíce následujícího po uplynutí tří měsíců od data oznámení.

               Článek 30
               Prohlášení

               1. Prohlášení uvedená v článcích 14, 17, 18, 19 a 25 mohou být učiněna při podpisu, ratifikaci, přijetí, schválení nebo přistoupení nebo kdykoli poté a mohou být kdykoli změněna nebo odvolána.

               2. Prohlášení, jejich změny a odvolání se oznámí depozitáři.

               3. Prohlášení učiněné při podpisu, ratifikaci, přijetí, schválení nebo přistoupení vstupuje v platnost souběžně se vstupem této úmluvy v platnost pro dotčený stát.

               4. Prohlášení učiněné později a všechny změny nebo odvolání prohlášení vstupují v platnost prvním dnem měsíce následujícího po uplynutí tří měsíců ode dne, kdy depozitář obdržel příslušné oznámení.

               5. Prohlášení učiněné později a jakékoli změny či odvolání prohlášení se nevztahují na rozhodnutí vyplývající z řízení, která již byla zahájena před soudem původu v okamžiku, kdy prohlášení nabude účinku.

               Článek 31
               Vypovězení

               1. Smluvní stát této úmluvy je oprávněn úmluvu vypovědět písemným oznámením depozitáři. Výpověď může být omezena na některé územní celky nejednotného právního systému, na který se tato úmluva vztahuje.

               2. Výpověď nabude účinnosti prvním dnem měsíce, který následuje po uplynutí dvanácti měsíců ode dne, kdy depozitář obdržel příslušné oznámení. Pokud je v oznámení stanovena delší lhůta pro účinnost výpovědi, nabývá výpověď účinnosti po uplynutí této delší lhůty, jež počíná běžet dnem, kdy depozitář obdržel příslušné oznámení.

               Článek 32
               Oznámení depozitáře

               Depozitář oznámí členům Haagské konference o mezinárodním právu soukromém a ostatním státům a organizacím regionální hospodářské integrace, kteří podepsali, ratifikovali, přijali nebo schválili tuto úmluvu nebo k ní přistoupili v souladu s články 24, 26 a 27:

               a) podpisy, ratifikace, přijetí, schválení a přistoupení uvedené v článcích 24, 26 a 27;

               b) datum vstupu této úmluvy v platnost podle článku 28;

               c) oznámení, prohlášení, změny a odvolání prohlášení uvedené v článcích 26, 27, 29 a 30 a

               d) výpovědi uvedené v článku 31.

               Na důkaz tohoto níže podepsaní, jsouce k tomu řádně zmocněni, podepsali tuto úmluvu.

               Sepsáno v Haagu dne 2. července 2019 v anglickém a francouzském jazyce, přičemž obě znění mají stejnou platnost, v jednom vyhotovení, které bude uloženo v archivu vlády Nizozemského království a jehož ověřený opis bude předán diplomatickou cestou každému členskému státu Haagské konference o mezinárodním právu soukromém ke dni jejího dvacátého druhého zasedání a každému států, který se zasedání zúčastnil.


               EVROPSKÁ KOMISE
            V Bruselu dne 16.7.2021
            COM(2021) 319 final
            2021/0224(NLE)
            Návrh
            ROZHODNUTÍ RADY
            o postoji, který má být zaujat jménem Evropské unie v Radě přidružení zřízené Evropsko-středomořskou dohodou zakládající přidružení mezi Evropskými společenstvími a jejich členskými státy na jedné straně a Jordánským hášimovským královstvím na straně druhé k prodloužení priorit partnerství EU–Jordánsko do doby, než EU a Jordánsko přijmou nové aktualizované společné dokumenty

               DŮVODOVÁ ZPRÁVA

               1.Předmět návrhu

               Tento návrh se týká rozhodnutí o postoji, který má být zaujat jménem Unie v Radě přidružení zřízené Evropsko-středomořskou dohodou zakládající přidružení mezi Evropskými společenstvími a jejich členskými státy na jedné straně a Jordánským hášimovským královstvím na straně druhé v souvislosti se zamýšleným přijetím rozhodnutí o prodloužení priorit partnerství EU–Jordánsko do doby, než EU a Jordánsko přijmou nové aktualizované společné dokumenty.

               2.Souvislosti návrhu

               2.1.Dohoda o přidružení

               Evropsko-středomořská dohoda zakládající přidružení mezi Evropským společenstvím jeho členskými státy na straně jedné a Jordánským hášimovským královstvím na straně druhé (dále jen „dohoda o přidružení“) byla podepsána dne 24. listopadu 1997 a vstoupila v platnost dne 1. května 2002. Dohoda o přidružení tvoří právní základ pro bilaterální vztahy mezi EU a Jordánskem. Cílem dohody je:

               –poskytnout vhodný rámec pro politický dialog umožňující rozvoj úzkých politických vztahů mezi stranami,

               –vytvořit podmínky pro postupnou liberalizaci trhu se zbožím, službami a kapitálem,

               –podporovat rozvoj vyvážených hospodářských a sociálních vztahů mezi stranami prostřednictvím dialogu a spolupráce,

               –zlepšit životní a pracovní podmínky a zvýšit produktivitu a finanční stabilitu,

               –podporovat regionální spolupráci za účelem konsolidace mírového soužití a hospodářské a politické stability,

               –podporovat spolupráci v dalších oblastech oboustranného zájmu.

               2.2.Rada přidružení

               Dohoda o přidružení zřizuje Radu přidružení, která má pravomoc přijímat rozhodnutí za účelem dosažení cílů dohody v případech v ní uvedených. Rozhodnutí jsou pro obě strany závazná. Rada přidružení může vydávat také doporučení. Radě přidružení podle jednacího řádu předsedá střídavě po dobu dvanácti měsíců EU a Jordánsko. Rada přidružení se schází pravidelně jednou ročně na úrovni ministrů. Mimořádná zasedání Rady přidružení se mohou konat po dohodě stran na žádost kterékoli ze stran.

               2.3.Zamýšlený akt Rady přidružení

               Rada přidružení má přijmout rozhodnutí o prodloužení priorit partnerství EU–Jordánsko na období 2016–2020 do doby, než EU a Jordánsko přijmou nové aktualizované společné dokumenty. V souladu s článkem 10 jednacího řádu Rady přidružení bude rozhodnutí přijato písemným postupem.

               3.Postoj, který má být zaujat jménem Unie

               Postoj, který má Evropská unie zaujmout v Radě přidružení zřízené prozatímní dohodou o přidružení k přijetí rozhodnutí o prodloužení priorit partnerství EU–Jordánsko, vychází ze znění rozhodnutí v příloze tohoto rozhodnutí.

               Rozhodnutím Rady přidružení č. 1/2016 z prosince 2016 se EU a Jordánsko dohodly na prioritách partnerství, jimiž se bude jejich partnerství řídit v období 2016–2018, přičemž se počítalo s přezkumem do konce roku 2018 směřujícím k jejich prodloužení o další dva roky se zřetelem k politickému, bezpečnostnímu a ekonomickému rozvoji. V roce 2018 se obě strany v návaznosti na přezkum priorit partnerství dohodly na prodloužení jejich platnosti o další dva roky, do konce roku 2020.

               V rámci probíhajícího procesu obnovy partnerství EU s jižním sousedstvím a po přijetí víceletého finančního rámce na období 2021–2027 a nového nástroje pro sousedství a rozvojovou a mezinárodní spolupráci (NDICI) je na rok 2021 plánována příprava a přijetí nových aktualizovaných společných dokumentů se zeměmi jižního sousedství, včetně Jordánska. V tomto rámci a s cílem zabránit prodlevě mezi skončením platnosti priorit partnerství EU–Jordánsko a přijetím nových priorit je v zájmu stran prodloužit stávající priority partnerství do doby, než budou přijaty nové aktualizované priority.

               4.Právní základ

               4.1.Procesněprávní základ

               4.1.1.Zásady

               Ustanovení čl. 218 odst. 9 Smlouvy o fungování Evropské unie (SFEU) zavádí rozhodnutí, kterými se stanoví „postoje, které mají být jménem Unie zaujaty v orgánu zřízeném dohodou, má-li tento orgán přijímat akty s právními účinky, s výjimkou aktů, které doplňují nebo pozměňují institucionální rámec dohody“.

               Pojem „akty s právními účinky“ zahrnuje akty, které mají právní účinky na základě pravidel mezinárodního práva, kterým se dotyčný orgán řídí. Zahrnuje rovněž nástroje, které podle mezinárodního práva nemají závazný účinek, ale „mohou rozhodujícím způsobem ovlivnit obsah právní úpravy přijaté zákonodárcem Unie“
                  1
               .

               4.1.2.Uplatnění v tomto konkrétním případě

               Rada přidružení je orgán zřízený dohodou, a to Evropsko-středomořskou dohodou.

               Akt, který má Rada přidružení přijmout, představuje akt s právními účinky. Zamýšlený akt má právní účinky, neboť prodlouží stávající priority partnerství EU–Jordánsko do doby, než budou přijaty nové aktualizované společné dokumenty.

               Procesněprávním základem navrhovaného rozhodnutí je tudíž čl. 218 odst. 9 SFEU.

               4.2.Hmotněprávní základ

               4.2.1.Zásady

               Hmotněprávní základ rozhodnutí podle čl. 218 odst. 9 SFEU závisí v první řadě na cíli a obsahu zamýšleného aktu, v souvislosti s nímž se postoj jménem Unie zaujímá. Sleduje-li zamýšlený akt dvojí účel nebo má-li dvě složky a lze-li jeden z těchto účelů nebo jednu z těchto složek identifikovat jako hlavní, zatímco druhý účel či druhá složka je pouze vedlejší, musí být rozhodnutí přijaté podle čl. 218 odst. 9 Smlouvy o fungování EU založeno na jediném hmotněprávním základu, a sice na tom, který si žádá hlavní nebo převažující účel či složka.

               4.2.2.Uplatnění v tomto konkrétním případě

               Hlavní cíl a obsah zamýšleného aktu souvisí se spoluprací s třetí zemí v rámci dohody o přidružení a evropské politiky sousedství.

               Hmotněprávním základem navrhovaného rozhodnutí je tudíž článek 217.

               4.3.Závěr

               Právním základem navrhovaného rozhodnutí by měl být článek 217 ve spojení s čl. 218 odst. 9 SFEU.

               5.Zveřejnění zamýšleného aktu

               Vzhledem k tomu, že akt Rady přidružení změní dobu platnosti priorit partnerství EU–Jordánsko, je namístě tento akt po jeho přijetí zveřejnit v Úředním věstníku Evropské unie.

               2021/0224 (NLE)

               Návrh

               ROZHODNUTÍ RADY

               o postoji, který má být zaujat jménem Evropské unie v Radě přidružení zřízené Evropsko-středomořskou dohodou zakládající přidružení mezi Evropskými společenstvími a jejich členskými státy na jedné straně a Jordánským hášimovským královstvím na straně druhé k prodloužení priorit partnerství EU–Jordánsko do doby, než EU a Jordánsko přijmou nové aktualizované společné dokumenty

               RADA EVROPSKÉ UNIE,

               s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na článek 217 ve spojení s čl. 218 odst. 9 této smlouvy,

               s ohledem na návrh Evropské komise,

               vzhledem k těmto důvodům:

               (1)Evropsko-středomořská dohoda zakládající přidružení mezi Evropskými společenstvími a jejich členskými státy na jedné straně a Jordánským hášimovským královstvím na straně druhé byla podepsána dne 24. listopadu 1997 a vstoupila v platnost dne 1. května 2002
                  2
               .

               (2)Priority partnerství EU–Jordánsko přijala Rada přidružení v prosinci 2016
                  3
                a v roce 2018 byly tyto priority prodlouženy do konce roku 2020
                  4
               .

               (3)Obě strany se výměnou dopisů dohodly na zachování platnosti priorit partnerství EU–Jordánsko jako dokumentu, jímž se bude řídit konsolidace partnerství do doby, než budou přijaty nové aktualizované společné dokumenty.

               (4)Podle čl. 91 odst. 1 Evropsko-středomořské dohody může Rada přidružení přijímat rozhodnutí pro účely dosažení cílů dohody.

               (5)Rada přidružení má písemným postupem přijmout rozhodnutí o prodloužení priorit partnerství do doby, než EU a Jordánsko přijmou nové aktualizované společné dokumenty.

               (6)Je vhodné stanovit postoj, který má být zaujat jménem Unie v Radě přidružení, neboť rozhodnutí bude pro Unii závazné,

               PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:

               Článek 1

               Postoj, který má být zaujat jménem Unie v Radě přidružení zřízené Evropsko-středomořskou dohodou zakládající přidružení mezi Evropskými společenstvími a jejich členskými státy na jedné straně a Jordánským hášimovským královstvím na straně druhé k prodloužení priorit partnerství EU–Jordánsko do doby, než EU a Jordánsko přijmou nové aktualizované společné dokumenty, je založen na návrhu rozhodnutí Rady přidružení EU–Jordánsko připojeného k tomuto rozhodnutí.

               Článek 2

               Toto rozhodnutí je určeno Komisi.

               V Bruselu dne

                     Za Radu

                     předseda/předsedkyně

                     (1)

                        Rozsudek Soudního dvora ze dne 7. října 2014, Německo v. Rada, věc C-399/12, ECLI:EU:C:2014:2258, body 61 až 64.

                     (2)

                        Evropsko-středomořská dohoda zakládající přidružení mezi Evropskými společenstvími a jeho členskými státy na jedné straně a Jordánským hášimovským královstvím na straně druhé (Úř. věst. L 129, 15.5.2002, s.3).

                     (3)

                        Rozhodnutí Rady přidružení EU-Jordánsko č. 1/2016 ze dne 19. prosince 2016 o prioritách partnerství EU-Jordánsko (Úř. věst. L 355, 24.12.2016, s. 31).

                     (4)

                        Rozhodnutí Rady přidružení EU-Jordánsko č. 1/2018 ze dne 12. prosince 2018 o dvouletém prodloužení priorit partnerství mezi EU a Jordánskem (Úř. věst. L 8, 10.1.2019, s. 34).

    ---documentbreak---

               EVROPSKÁ KOMISE
            V Bruselu dne 16.7.2021
            COM(2021) 319 final
            PŘÍLOHA

            návrhu ROZHODNUTÍ RADY
            o postoji, který má být zaujat jménem Evropské unie v Radě přidružení zřízené Evropsko-středomořskou dohodou zakládající přidružení mezi Evropskými společenstvími a jejich členskými státy na jedné straně a Jordánským hášimovským královstvím na straně druhé k prodloužení priorit partnerství EU–Jordánsko do doby, než EU a Jordánsko přijmou nové aktualizované společné dokumenty

               PŘÍLOHA

               ROZHODNUTÍ RADY PŘIDRUŽENÍ EU–JORDÁNSKO č. xx/2021

               ze dne [dd/mm/rrrr]

               o dohodě o prodloužení priorit partnerství EU–Jordánsko

               RADA PŘIDRUŽENÍ EU–JORDÁNSKO,

               s ohledem na Evropsko-středomořskou dohodu zakládající přidružení mezi Evropskými společenstvími a jejich členskými státy na jedné straně a Jordánskem na straně druhé (dále jen „Evropsko-středomořská dohoda“),

               vzhledem k těmto důvodům:

               (1)Evropsko-středomořská dohoda zakládající přidružení mezi Evropskými společenstvími a jejich členskými státy na jedné straně a Jordánskem na straně druhé byla podepsána dne 24. listopadu 1997 a vstoupila v platnost dne 1. května 2002.

               (2)Článek 91 Evropsko-středomořské dohody zmocňuje Radu přidružení učinit příslušná rozhodnutí pro účely dosažení cílů této dohody.

               (3)Podle článku 101 dohody mají strany přijmout všechna obecná či zvláštní opatření pro splnění svých závazků vyplývajících z dohody a dbát na to, aby bylo cílů vytčených v dohodě dosaženo.

               (4)Rozhodnutím č. 1/2016 ze dne 19. prosince 2016 Rada přidružení odsouhlasila priority partnerství EU–Jordánsko na období 2016–2018 ke konsolidaci jejich partnerství s cílem podpořit a posílit odolnost a stabilitu Jordánska a současně také usilovat o řešení dopadu vleklého konfliktu v Sýrii
                  1
               .

               (5)Rozhodnutím č. 1/2018 ze dne 12. prosince 2018 Rada přidružení rozhodla o prodloužení platnosti priorit partnerství EU–Jordánsko do 31. prosince 2020
                  2
               .

               (6)Obě strany se výměnou dopisů dohodly na zachování platnosti priorit partnerství EU–Jordánsko jako řídícího dokumentu pro další konsolidaci partnerství do doby, než budou přijaty nové aktualizované společné dokumenty.

               (7)Článek 10 jednacího řádu Rady přidružení stanoví možnost přijímat rozhodnutí písemným postupem mezi zasedáními, jestliže se tak smluvní strany dohodnou,

               ROZHODLA TAKTO:

               Článek 1

               Rada přidružení přijímá písemným postupem rozhodnutí, kterým se priority partnerství EU–Jordánsko připojené k jejímu rozhodnutí č. 1/2016 ze dne 19. prosince 2016 prodlužují do doby, než EU a Jordánsko přijmou nové aktualizované společné dokumenty.

               Článek 2

               Toto rozhodnutí vstupuje v platnost dnem přijetí.

               V xx [den měsíc rok].

                  Za Radu přidružení

                     (1)

                        Rozhodnutí č. 1/2016 Rady přidružení EU–Jordánsko ze dne 19. prosince 2016 o prioritách partnerství EU–Jordánsko (Úř. věst. L 355, 24.12.2016, s. 31).

                     (2)

                        Rozhodnutí č. 1/2018 Rady přidružení EU–Jordánsko ze dne 12. prosince 2018 o dvouletém prodloužení priorit partnerství mezi EU a Jordánskem (Úř. věst. L 8, 10.1.2019, s. 34).


               EVROPSKÁ KOMISE
            V Bruselu dne 9.12.2021
            COM(2021) 781 final
            2021/0409(NLE)

            Návrh
            ROZHODNUTÍ RADY
            o postoji, který má být zaujat jménem Evropské unie v Radě přidružení zřízené Evropsko-středomořskou dohodou zakládající přidružení mezi Evropskými společenstvími a jejich členskými státy na jedné straně a Státem Izrael na straně druhé, pokud jde o prodloužení akčního plánu EU–Izrael

               DŮVODOVÁ ZPRÁVA

               1.Předmět návrhu

               Tento návrh se týká rozhodnutí, kterým se stanoví postoj, který má být zaujat jménem Evropské unie v Radě přidružení EU–Izrael zřízené Evropsko-středomořskou dohodou zakládající přidružení mezi Evropskými společenstvími a jejich členskými státy na jedné straně a Státem Izrael na straně druhé (dále jen „evropsko-středomořská dohoda“), pokud jde o přijetí doporučení o prodloužení akčního plánu EU–Izrael.

               2.Souvislosti návrhu

               2.1.Evropsko-středomořská dohoda

               Evropsko-středomořská dohoda byla podepsána v Bruselu dne 20. listopadu 1995 a vstoupila v platnost dne 1. června 2000. Tvoří právní základ pro bilaterální vztahy mezi EU a Izraelem. Cíle dohody jsou:

               –poskytnout vhodný rámec pro politický dialog mezi stranami, který umožní rozvoj úzkých vztahů mezi stranami,

               –podpořit, mimo jiné, rozšířením obchodu se zbožím a službami oboustrannou liberalizaci práva na usazování, další postupnou liberalizaci veřejných zakázek, volným pohybem kapitálu a posílením spolupráce v oblasti vědy a techniky harmonický rozvoj hospodářských vztahů mezi Společenstvím a Izraelem, a tak napomáhat rozvoji hospodářského života, zkvalitnění životních a pracovních podmínek, vyšší produktivitě a finanční stabilitě v EU a v Izraeli,

               –podpořit regionální spolupráci za účelem upevnění mírového soužití a hospodářské a politické stability,

               –podpořit spolupráci v ostatních oblastech společného zájmu.

               2.2.Rada přidružení

               Rada přidružení zřízená evropsko-středomořskou dohodou je tvořena členy Rady Evropské unie a členy Evropské komise na jedné straně a členy vlády Státu Izrael na straně druhé. Zasedá na ministerské úrovni jednou ročně a z podnětu předsedy tehdy, když to vyžadují okolnosti, v souladu s podmínkami stanovenými v jejím jednacím řádu. Rada přidružení přijímá rozhodnutí a doporučení dohodou mezi oběma stranami. V období mezi zasedáními může v souladu s článkem 10 jednacího řádu přijímat písemným postupem rozhodnutí nebo doporučení, jestliže se na tom obě strany dohodnou.

               2.3.Zamýšlený akt Rady přidružení

               Rada přidružení má přijmout doporučení o prodloužení akčního plánu EU–Izrael („zamýšlený akt“). V souladu s článkem 10 jednacího řádu Rady přidružení bude doporučení přijato písemným postupem.

               Smyslem zamýšleného aktu je na tři roky prodloužit platnost akčního plánu EU–Izrael, aby se zajistilo pokračování spolupráce obou stran.

               3.Postoj, který má být zaujat jménem Unie

               Postoj, který má být zaujat jménem Evropské unie v Radě přidružení zřízené evropsko-středomořskou dohodou, pokud jde o přijetí doporučení o prodloužení platnosti akčního plánu EU–Izrael na tři roky, vychází ze znění doporučení připojeného k tomuto rozhodnutí.

               Obě strany opakovaně potvrdily bohatost a životnost vztahů mezi Evropskou unií a Izraelem a své plné odhodlání v rozvoji těchto vztahů v oblastech společného zájmu pokračovat.

               Prodloužení akčního plánu EU–Izrael je proto v zájmu stran dohody.

               4.Právní základ

               4.1.Procesněprávní základ

               4.1.1.Zásady

               Ustanovení čl. 218 odst. 9 Smlouvy o fungování Evropské unie (dále jen „Smlouva o fungování EU“) zavádí rozhodnutí, jimiž se stanoví „postoje, které mají být jménem Unie zaujaty v orgánu zřízeném dohodou, má-li tento orgán přijímat akty s právními účinky, s výjimkou aktů, které doplňují nebo pozměňují institucionální rámec dohody“.

               Pojem „akty s právními účinky“ zahrnuje akty, které mají právní účinky na základě pravidel mezinárodního práva, jimiž se dotyčný orgán řídí. Tento pojem zahrnuje rovněž nástroje, jež podle mezinárodního práva nemají závazný účinek, ale „mohou rozhodujícím způsobem ovlivnit obsah právní úpravy přijaté zákonodárcem Unie“
                  1
               .

               4.1.2.Použití na stávající případ

               Rada přidružení je orgán zřízený dohodou, konkrétně evropsko-středomořskou dohodou.

               Akt, který má Rada přidružení přijmout, představuje akt s právními účinky.

               Zamýšlený akt má právní účinky, neboť prodlouží stávající akční plán EU–Izrael na tři roky.

               Procesněprávním základem navrhovaného rozhodnutí je tudíž čl. 218 odst. 9 Smlouvy o fungování EU.

               4.2.Hmotněprávní základ

               4.2.1.Zásady

               Hmotněprávní základ rozhodnutí podle čl. 218 odst. 9 Smlouvy o fungování EU závisí v první řadě na cíli a obsahu zamýšleného aktu, v souvislosti s nímž se postoj jménem Unie zaujímá. Sleduje-li zamýšlený akt dvojí účel nebo má-li dvě složky a lze-li jeden z těchto účelů nebo jednu z těchto složek identifikovat jako hlavní, zatímco druhý účel či druhá složka je pouze vedlejší, musí být rozhodnutí přijaté podle čl. 218 odst. 9 Smlouvy o fungování EU založeno na jediném hmotněprávním základu, a sice na tom, který si žádá hlavní nebo převažující účel či složka.

               4.2.2.Použití na stávající případ

               Hlavní cíl a obsah zamýšleného aktu souvisí se spoluprací s třetí zemí v rámci dohody o přidružení a evropské politiky sousedství.

               Hmotněprávním základem navrhovaného rozhodnutí je proto článek 217 Smlouvy o fungování

               4.3.Závěr

               Právním základem navrhovaného rozhodnutí by měl být článek 217 ve spojení s čl. 218 odst. 9 Smlouvy o fungování EU.

               5.Zveřejnění zamýšleného aktu

               Vzhledem k tomu, že akt Rady přidružení změní dobu trvání akčního plánu EU–Izrael, je vhodné zveřejnit jej po jeho přijetí v souladu s jednacím řádem Rady přidružení EU–Izrael v Úředním věstníku Evropské unie a ve věstníku Reshumot (izraelský úřední věstník), pokud tak rozhodne Rada přidružení.

               2021/0409 (NLE)

               Návrh

               ROZHODNUTÍ RADY

               o postoji, který má být zaujat jménem Evropské unie v Radě přidružení zřízené Evropsko-středomořskou dohodou zakládající přidružení mezi Evropskými společenstvími a jejich členskými státy na jedné straně a Státem Izrael na straně druhé, pokud jde o prodloužení akčního plánu EU–Izrael

               RADA EVROPSKÉ UNIE,

               s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na článek 217 ve spojení s čl. 218 odst. 9 této smlouvy,

               s ohledem na návrh Evropské komise,

               vzhledem k těmto důvodům:

               (1)Evropsko-středomořská dohoda zakládající přidružení mezi Evropskými společenstvími a jejich členskými státy na jedné straně a Státem Izrael na straně druhé vstoupila v platnost dne 1. června 2000.

               (2)Podle článku 69 evropsko-středomořské dohody může Rada přidružení přijímat rozhodnutí a vydávat vhodná doporučení.

               (3)Rada přidružení přijímá doporučení o prodloužení akčního plánu EU–Izrael písemným postupem.

               (4)Je vhodné stanovit postoj, který má být zaujat jménem Unie v Radě přidružení, neboť doporučení bude mít právní účinky.

               (5)Prodloužení akčního plánu EU–Izrael na tři roky poskytne stranám plnou možnost pokročit v jejich spolupráci v nadcházejících letech, včetně případného jednání o prioritách partnerství,

               PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:

               Článek 1

               Postoj, který má Evropská unie zaujmout v Radě přidružení zřízené Evropsko-středomořskou dohodou zakládající přidružení mezi Evropskými společenstvími a jejich členskými státy na jedné straně a Státem Izrael na straně druhé, vychází z návrhu doporučení Rady přidružení přiloženého k tomuto rozhodnutí.

               Článek 2

               Toto rozhodnutí je určeno Komisi a vysokému představiteli.

               V Bruselu dne

                     Za Radu

                     předseda/předsedkyně

                     (1)

                        Rozsudek Soudního dvora ze dne 7. října 2014, Německo v. Rada, věc C-399/12, ECLI:EU:C:2014:2258, body 61 až 64.

    ---documentbreak---

               EVROPSKÁ KOMISE
            V Bruselu dne 9.12.2021
            COM(2021) 781 final

            PŘÍLOHA

            návrhu ROZHODNUTÍ RADY
            o postoji, který má být zaujat jménem Evropské unie v Radě přidružení zřízené Evropsko-středomořskou dohodou zakládající přidružení mezi Evropskými společenstvími a jejich členskými státy na jedné straně a Státem Izrael na straně druhé, pokud jde o prodloužení akčního plánu EU–Izrael

               PŘÍLOHA

                  DOPORUČENÍ RADY PŘIDRUŽENÍ EU–IZRAEL č.  xxx, kterým se schvaluje prodloužení akčního plánu EU–IZRAEL

               RADA PŘIDRUŽENÍ EU–IZRAEL,

               s ohledem na Evropsko-středomořskou dohodu zakládající přidružení mezi Evropskými společenstvími a jejich členskými státy na jedné straně a Státem Izrael na straně druhé („evropsko-středomořská dohoda“),

               vzhledem k těmto důvodům:

               (1)Evropsko-středomořská dohoda byla podepsána v Bruselu dne 20. listopadu 1995 a vstoupila v platnost dne 1. června 2000.

               (2)Článek 69 evropsko-středomořské dohody dává Radě přidružení pravomoc přijímat rozhodnutí a vydávat vhodná doporučení.

               (3)Článek 10 jednacího řádu Rady přidružení stanoví možnost přijímat rozhodnutí nebo doporučení písemným postupem mezi zasedáními, jestliže se tak smluvní strany dohodnou.

               (4)Prodloužení akčního plánu EU–Izrael na tři roky poskytne stranám možnost pokročit v jejich spolupráci v nadcházejících letech, včetně případného jednání o prioritách partnerství,

               PŘIJALA TOTO DOPORUČENÍ:

               Článek 1

               Rada přidružení písemným postupem doporučí, aby byl akční plán EU–Izrael prodloužen na tři roky ode dne přijetí rozhodnutí o prodloužení.

               Článek 2

               Toto doporučení vstupuje v platnost dnem přijetí.

               V xx dne [datum].

               Za Radu přidružení EU–Izrael

               předseda/předsedkyně

               ***


               EVROPSKÁ KOMISE
            V Bruselu dne 27.3.2020
            COM(2020) 140 final
            2020/0050(BUD)
            Návrh
            ROZHODNUTÍ EVROPSKÉHO PARLAMENTU A RADY,
            kterým se mění rozhodnutí (EU) 2020/265, pokud jde o úpravy částek vyčleněných z nástroje pružnosti na rok 2020 pro účely migrace, přílivu uprchlíků a bezpečnostních hrozeb, pro okamžitá opatření v souvislosti s vypuknutím epidemie COVID-19 a pro posílení Úřadu evropského veřejného žalobce

               DŮVODOVÁ ZPRÁVA

                  Evropský parlament a Rada dne 27. listopadu 2019 rozhodly o uvolnění prostředků z nástroje pružnosti ve výši 778,1 milionu EUR na okruh 3 Bezpečnost a občanství, jak navrhla Komise.

               Komise dnes předkládá návrh opravného rozpočtu (NOR) č. 1/2020
                  1
               , který mimo jiné zahrnuje celkové navýšení prostředků na závazky pro okruh 3 o 423,3 milionu EUR tak, aby byly uspokojeny potřeby vyplývající ze zvýšeného migračního tlaku v Řecku, na financování okamžitých opatření požadovaných v souvislosti s vypuknutím epidemie COVID-19 a na pokrytí zvýšení rozpočtu Úřadu evropského veřejného žalobce (EPPO).

               Jak umožňuje článek 14 nařízení Rady (EU, Euratom) č. 1311/2013 ze dne 2. prosince 2013, kterým se stanoví víceletý finanční rámec na období 2014– 2020
                  2
               , navrhuje tento NOR použít celkové rozpětí pro závazky (CRZ), které zbývá k dispozici z roku 2018, na zvýšení související s migrací (350 milionů EUR). Zbývající část navýšení, která nespadá do CRZ (73,3 milionu EUR), vyžaduje další uvolnění prostředků z nástroje pružnosti.

               Tento návrh je tudíž připojen k NOR č. 1/2020 a jeho cílem je odpovídajícím způsobem zvýšit částky uvolněné z nástroje pružnosti a rozšířit účel uvolnění prostředků.

               Upravené uvolnění prostředků z nástroje pružnosti bude pro okruh 3 činit 851,4 milionu EUR (oproti 778,1 milionu EUR).

               Tímto navrhovaným rozhodnutím o uvolnění prostředků bude změněno rozhodnutí (EU) 2020/265 ze dne 27. listopadu 2019
                  3
               .

               Orientační výše prostředků na platby, které odpovídají aktualizovanému uvolnění prostředků z nástroje pružnosti, je uvedena v následující tabulce:

               (v mil. EUR, v běžných cenách)

                        Rok

                        Prostředky na platby plynoucí z uvolnění prostředků z nástroje pružnosti v roce 2020

                        2020

                        450,7

                        2021

                        342,2

                        2022

                        42,4

                        2023

                        16,1

                        Celkem

                        851,4

               2020/0050 (BUD)

               Návrh

               ROZHODNUTÍ EVROPSKÉHO PARLAMENTU A RADY,

               kterým se mění rozhodnutí (EU) 2020/265, pokud jde o úpravy částek vyčleněných z nástroje pružnosti na rok 2020 pro účely migrace, přílivu uprchlíků a bezpečnostních hrozeb, pro okamžitá opatření v souvislosti s vypuknutím epidemie COVID-19 a pro posílení Úřadu evropského veřejného žalobce

               EVROPSKÝ PARLAMENT A RADA EVROPSKÉ UNIE,

               s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie,

               s ohledem na interinstitucionální dohodu ze dne 2. prosince 2013 mezi Evropským parlamentem, Radou a Komisí o rozpočtové kázni, spolupráci v rozpočtových záležitostech a řádném finančním řízení
                  4
               , a zejména na článek 12 uvedené dohody,

               s ohledem na návrh Evropské komise,

               vzhledem k těmto důvodům:

               (1)Nástroj pružnosti má umožnit financování přesně určených výdajů, které nebylo možné financovat v mezích stropů pro jeden nebo více jiných okruhů souhrnného rozpočtu Unie.

               (2)Strop pro roční částku, která je k dispozici pro nástroj pružnosti, činí 600 000 000 EUR (v cenách roku 2011), jak je stanoveno v článku 11 nařízení Rady (EU, Euratom) č. 1311/2013
                  5
               , navýšených případně o propadlé částky poskytnuté v souladu s odst. 1 druhým pododstavcem uvedeného článku.

               (3)Dne 27. listopadu 2019 Evropský parlament a Rada přijaly rozhodnutí (EU) 2020/265
                  6
               , kterým se z nástroje pružnosti uvolňuje částka ve výši 778 074 489 EUR v prostředcích na závazky v okruhu 3 (Bezpečnost a občanství) pro rozpočtový rok 2020 s cílem financovat opatření v oblasti migrace, uprchlíků a bezpečnosti.

               (4)Návrh opravného rozpočtu č. 1/2020
                  7
                zahrnuje zvýšení prostředků na závazky pro okruh 3 o 423,3 milionu EUR. Z těchto prostředků je 350,0 milionu EUR na dodatečné výdaje na zvládnutí migračních tlaků v Řecku pokryto použitím celkového rozpětí pro závazky stanoveného v článku 14 nařízení Rady (EU, Euratom) č. 1311/2013. Zbývající částka ve výši 73,3 milionu EUR do celkového rozpětí pro závazky nespadá , a proto vyžaduje další uvolnění prostředků z nástroje pružnosti na rok 2020. Je rovněž nutné upravit orientační profil plateb.

               (5)Rozhodnutí (EU) 2020/265 by proto mělo být odpovídajícím způsobem změněno.

               (6)Uvolnění prostředků z nástroje pružnosti by mělo být přijato souběžně se změnou rozpočtu na rok 2020, neboť uvolnění prostředků z nástroje pružnosti umožňuje financování některých opatření nad rámec stropu víceletého finančního rámce. Pro zajištění souladu s touto změnou rozpočtu na rok 2020 by toto rozhodnutí mělo vstoupit v platnost dnem vyhlášení,

               PŘIJALY TOTO ROZHODNUTÍ:

               Článek 1

               V rozhodnutí (EU) 2020/265 se článek 1 mění takto:

               V odst. 1 prvním pododstavci se částka „778 074 489 EUR“ nahrazuje částkou „851 374 489 EUR“ a druhý pododstavec se nahrazuje tímto: „Částky uvedené v prvním pododstavci se použijí na financování opatření k řešení přetrvávajících problémů v souvislosti s migrací, přílivem uprchlíků a bezpečnostními hrozbami, jakož i stávající zdravotní krizí v Evropské unii v důsledku vypuknutí epidemie COVID-19 a zvýšených potřeb Úřadu evropského veřejného žalobce.“

               V odst. 2 prvním pododstavci se písmena a) a b) nahrazují tímto:

               „a)
                     450 702 108 EUR v roce 2020;

               b)
                     342 205 134 EUR v roce 2021;“

               Článek 2

               Toto rozhodnutí vstupuje v platnost dnem vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.

               V Bruselu dne

                  Za Evropský parlament
                        Za Radu

                  předseda
                        předseda/předsedkyně

                     (1)

                        COM(2020) 145, 27.3.2020.

                     (2)

                        Úř. věst. L 347, 20.12.2013, s. 884.

                     (3)

                        Úř. věst. L 58, 27.2.2020, s. 51.

                     (4)

                        Úř. věst. C 373, 20.12.2013, s. 1.

                     (5)

                        Nařízení Rady (EU, Euratom) č. 1311/2013 ze dne 2. prosince 2013, kterým se stanoví víceletý finanční rámec na období 2014–2020 (Úř. věst. L 347, 20.12.2013, s. 884).

                     (6)

                        Rozhodnutí Evropského parlamentu a Rady (EU) 2020/265 ze dne 27. listopadu 2019 o uvolnění prostředků z nástroje pružnosti za účelem financování okamžitých rozpočtových opatření k řešení přetrvávajících problémů v souvislosti s migrací, přílivem uprchlíků a bezpečnostními hrozbami (Úř. věst. L 58, 27.2.2020, s. 51).

                     (7)

                        COM(2020) 145, 27.3.2020.