               EVROPSKÁ KOMISE
            V Bruselu dne 1.12.2016
            COM(2016) 755 final
            2016/0371(CNS)
            Modernizace DPH pro přeshraniční elektronické obchodování mezi podnikem a spotřebitelem
            Návrh
            NAŘÍZENÍ RADY,
            kterým se mění nařízení Rady (EU) č. 904/2010 o správní spolupráci a boji proti podvodům v oblasti daně z přidané hodnoty
            {SWD(2016) 379}{SWD(2016) 382}

               DŮVODOVÁ ZPRÁVA

               1.SOUVISLOSTI NÁVRHU

               Tento návrh je součástí souboru právních předpisů zaměřených na modernizaci DPH pro přeshraniční elektronické obchodování mezi podnikem a spotřebitelem. Souvislosti tohoto souboru opatření jako celku jsou komplexně vysvětleny v důvodové zprávě k návrhu směrnice Rady o změně směrnice 2006/112/ES a směrnice 2009/132/ES, pokud jde o určité povinnosti v oblasti DPH při dodávkách služeb a prodeji zboží na dálku – COM(2016) 757.

               Návrh na změnu nařízení (EU) č. 904/2010 o správní spolupráci a boji proti podvodům v oblasti daně z přidané hodnoty
                  1
                je důležitým prvkem tohoto souboru opatření, neboť vytváří základ pro základní IT infrastrukturu a nezbytnou spolupráci členských států s cílem zajistit úspěch rozšíření působnosti zjednodušeného jednoho správního místa na jiné služby než telekomunikační služby, služby rozhlasového a televizního vysílání a elektronicky poskytované služby a na prodej zboží na dálku uvnitř Společenství i z třetích zemí. Odhaduje se, že celkově soubor opatření zvýší příjmy členských států z DPH o 7 miliard EUR ročně a sníží náklady podniků spojené s regulací o 2,3 miliardy EUR ročně.

               2.PRÁVNÍ ZÁKLAD, SUBSIDIARITA A PROPORCIONALITA

               •Právní základ

               Návrh vychází z článku 113 Smlouvy o fungování Evropské unie (dále jen „SFEU“). Tento článek stanoví, že Rada zvláštním legislativním postupem a po konzultaci s Evropským parlamentem a Hospodářským a sociálním výborem jednomyslně přijme ustanovení k harmonizaci právních předpisů členských států v oblasti nepřímých daní.

               •Subsidiarita (v případě nevýlučné pravomoci)

               Návrh je v souladu se zásadou subsidiarity, neboť hlavní zjištěné problémy (narušení hospodářské soutěže, vysoké správní zatížení a náklady na dosažení souladu s předpisy atd.) jsou vyvolány pravidly stávající směrnice Rady 2006/112/ES o společném systému daně z přidané hodnoty
                  2
                („směrnice o DPH“) a souvisejících aktů. Vzhledem k tomu, že DPH je daň harmonizovaná na úrovni Společenství, nemohou členské státy samy stanovovat různá pravidla a pro jakoukoli iniciativu zaměřenou na modernizaci DPH pro přeshraniční elektronické obchodování je proto nutné, aby Komise navrhla změnu směrnice o DPH a souvisejících aktů. Má se za to, že návrh zjevně poskytne větší hodnotu, než jaké by mohlo být dosaženo na úrovni členských států. Kromě technických změn, které jsou nutné pro rozšíření oblasti působnosti zjednodušeného jednoho správního místa, sníží tento návrh správní zatížení osob povinných k dani využívajících zjednodušeného jednoho správního místa tím, že stanoví zásadu, jež vyžaduje, aby žádosti správců daně o předložení záznamů osobami povinnými k dani a správní šetření byly vždy koordinovány členským státem identifikace osoby povinné k dani.

               •Proporcionalita

               Návrh je v souladu se zásadou proporcionality, tj. nepřekračuje rámec toho, co je nezbytné pro dosažení cílů SFEU, zejména hladkého fungování jednotného trhu. Co se týče testu subsidiarity, není možné, aby členské státy řešily problémy a příčiny problémů bez návrhu na změnu směrnice o DPH a souvisejících aktů. Z hlediska proporcionality jsou velmi důležité dva aspekty návrhu. První se týká koordinace členských států, pokud jde o správní šetření a audity podniků v rámci systému zjednodušeného jednoho správního místa. Tato koordinace může vést k účinnějšímu a účelnějšímu režimu dodržování předpisů pro členské státy i pro podniky. Členskému státu spotřeby však nebude zapovězen přímý kontakt s podniky, pokud členský stát identifikace nesouhlasí s potřebou auditu. Druhý aspekt souvisí se zavedením správního poplatku, přičemž členský stát identifikace obdrží poplatek ve výši 5 % z částek vybraných jménem jiných členských států jako náhradu za nezbytné investice do modernizace IT systému zjednodušeného jediného správního místa po rozšíření jeho oblasti působnosti, průběžných nákladů na údržbu a zdrojů vynaložených na kontrolu podniků usazených v tomto členském státě v zájmu posilování spolupráce a lepšího dodržování předpisů.

               •Volba nástroje

               Tento návrh mění nařízení Rady (EU) č. 904/2010.

               3.VÝSLEDKY HODNOCENÍ EX POST, KONZULTACÍ SE ZÚČASTNĚNÝMI STRANAMI A POSOUZENÍ DOPADŮ

               Tento návrh je součástí souboru právních předpisů zaměřených na modernizaci DPH pro přeshraniční elektronické obchodování mezi podnikem a spotřebitelem. Výsledky hodnocení ex post, konzultací se zúčastněnými stranami a posouzení dopadů jsou podrobně uvedeny v důvodové zprávě k návrhu směrnice Rady o změně směrnice 2006/112/ES a směrnice 2009/132/ES, pokud jde o určité povinnosti v oblasti daně z přidané hodnoty při poskytování služeb a prodeji zboží na dálku – COM(2016) 757.

               Při konzultaci se zúčastněnými stranami se zástupci podniků důrazně vyslovili pro koordinaci auditů prováděných členskými státy, protože jinak by se mohlo stát, že podnik obdrží 28 samostatných žádostí o provedení auditu. Skutečnost, že takové ustanovení podle stávajících právních předpisů neexistuje, vedla u podniků k nejistotě zejména v případech, kdy obdrží korespondenci od jiných správců daně. Většina členských států dále uvedla, že tento přístup rovněž podporují, neboť znamená účinnější způsob využití auditních zdrojů. Pokud jde o posouzení dopadů, bylo odhadnuto, že upřednostňovaná možnost, která zahrnuje koordinaci auditů, povede k většímu snížení podnikových nákladů na zajištění souladu s předpisy než její alternativy.

               4.ROZPOČTOVÉ DŮSLEDKY

               Tento návrh je součástí souboru právních předpisů zaměřených na modernizaci DPH pro přeshraniční elektronické obchodování mezi podnikem a spotřebitelem. Rozpočtové důsledky návrhu jako celku jsou podrobně popsány v důvodové zprávě k návrhu směrnice Rady o změně směrnice 2006/112/ES a směrnice 2009/132/ES, pokud jde o určité povinnosti v oblasti DPH při poskytování služeb a prodeji zboží na dálku – COM(2016) 757.

               Odhaduje se, že tento prvek souboru opatření bude mít významné pozitivní rozpočtové důsledky. Koordinace auditů spolu s pobídkou v podobě správního poplatku by měla vést k provádění auditů na základě rizik. Účelnější auditní proces, který se zaměří na výsledky auditů, by měl vést k vyšší míře dodržování předpisů ve srovnání s alternativou nekoordinovaného přístupu, která může zbytečně vázat zdroje. Neúčelné vynakládání omezených auditních zdrojů může mít také druhotné účinky v tom, že jiné podniky mimo systém zjednodušeného jednoho správního místa nebudou řádně auditovány, a to může vést k nižší míře dodržování předpisů v oblasti DPH a jiných daňových předpisů, a tedy k negativnímu dopadu na rozpočet.

               5.OSTATNÍ PRVKY

               •Podrobné vysvětlení konkrétních ustanovení návrhu

               Ustanovení týkající se zjednodušeného jednoho správního místa, jež obsahuje nařízení Rady (EU) č. 904/2010, je třeba změnit a doplnit v návaznosti na navrhované změny směrnice o DPH. Tato ustanovení zahrnují pravidla a postupy pro elektronickou výměnu informací v oblasti DPH týkajících se identifikace pro účely DPH, přiznání k dani a úhrady daně mezi osobami povinnými k dani a jejich správcem daně a mezi správci daně jednotlivých členských států v rámci zjednodušeného jednoho správního místa.

               Čl. 1 odst. 4, čl. 2 odst. 2, čl. 17 odst. 1 písm. d) a článek 31 nařízení se mění tak, aby zohledňovaly rozšíření oblasti působnosti zjednodušeného jednoho správního místa na jiné služby než telekomunikační služby, služby rozhlasového a televizního vysílání a elektronicky poskytované služby (dále jen „elektronické služby“) a na prodej zboží na dálku (čl. 1 body 1 až 4 návrhu).

               Název kapitoly XI oddílu 2 nařízení se mění tak, aby se jeho použitelnost omezila do 31. prosince 2020 (čl. 1 bod 5 písm. a) návrhu).

               Čl. 1 bod 5 písm. b) návrhu vkládá do kapitoly XI nařízení nový oddíl 3. Tento oddíl obsahuje ustanovení použitelná ode dne 1. ledna 2021.

               Oddíl 3 pododdíl 2 (články 47b až 47g) obsahuje ustanovení o výměně informací mezi členskými státy týkajících se identifikace osob povinných k dani, jež používají zjednodušené jedno správní místo, přiznání k dani a úhrady DPH. Zohledňují stávající ustanovení kapitoly XI oddílu 2 a rozšiřují jejich působnost na jiné služby než elektronické služby a na prodej zboží na dálku.

               Oddíl 3 pododdíl 3 (články 47h až 47k) obsahuje ustanovení o kontrole plnění a osob povinných k dani. Článek 47h stanoví, že členské státy dovozu by měly ověřovat platnost identifikačního čísla pro účely DPH, které se uvádí správcům daně při dovozu zboží, k němuž se přiznává a odvádí daň prostřednictvím zjednodušeného jednoho správního místa. Platné identifikační číslo pro účely DPH je podmínkou pro uplatnění osvobození od daně při dovozu takového zboží. Články 47i a 47j stanoví, že žádosti členských států o předložení záznamů osobami povinnými k dani a správní šetření by měly být členským státem identifikace koordinovány, aby nedocházelo k nekoordinovaným žádostem o předložení záznamů nebo správním šetřením ze strany několika členských států spotřeby. Podobně článek 47k stanoví zásah členského státu identifikace za účelem oznámení daňového výměru vydaného členským státem spotřeby v návaznosti na správní šetření a za účelem výběru dlužných částek na základě takového výměru.

               Oddíl 3 pododdíl 4 (článek 47l) stanoví úhradu poplatku ve výši 5 %, který má členský stát spotřeby zaplatit členskému státu identifikace s cílem nahradit mu náklady spojené s výběrem daně a kontrolou DPH podle zvláštních režimů. Podle stávajícího systému zjednodušeného jednoho správního místa je členským státům do konce roku 2018 umožněno ponechat si určité procento z částky DPH, kterou vyberou a kterou musí převést členským státům spotřeby
                  3
               . Návrh zavádí stálý mechanismus podobný zavedené praxi v oblasti celnictví, který umožňuje, aby členský stát identifikace obdržel poplatek ve výši 5 % z částek vybraných jménem jiných členských států jako náhradu za investice nezbytné pro modernizaci IT systému zjednodušeného jediného správního místa po rozšíření jeho oblasti působnosti, průběžných nákladů na údržbu a zdrojů vynaložených na kontrolu podniků usazených v tomto členském státě v zájmu posilování spolupráce a lepšího dodržování předpisů. Podle stávajícího systému (čl. 46 odst. 3 nařízení) si členský stát identifikace ponechává tyto částky z každého odvodu DPH v rámci zjednodušeného jednoho správního místa, která má být převedena členskému státu spotřeby, což však způsobovalo množství komplikací, zejména při vyřizování vracení daně osobám povinným k dani. Proto se navrhuje vypočítat tento poplatek jednou za rok a vně systému zjednodušeného jednoho správního místa na základě konkrétních čistých částek.

               Oddíl 3 pododdíl 5 (článek 47m) stanoví možnost automatického přístupu Komise k informacím týkajícím se zjednodušeného jednoho správního místa, které jsou uloženy v elektronických systémech členských států, s výjimkou osobních údajů. To by Komisi umožnilo shromažďovat statistické informace (např. o počtu osob povinných k dani registrovaných ve zvláštním režimu) automaticky, aniž by se musela dotazovat členských států. Toto je nezbytné i pro hodnocení, jež vyžadují pravidla pro zlepšování právní úpravy.

               Oddíl 3 pododdíl 6 (článek 47n) svěřuje Komisi prováděcí pravomoci potřebné pro stanovení údajů, jež mají být uváděny při výměně informací týkajících se identifikace, přiznání k dani, úhrady DPH, žádostí o předložení záznamů nebo správních šetřeních atd. mezi osobami povinnými k dani a členskými státy nebo mezi členskými státy, a stanovení technických prostředků pro podávání nebo přenos takových informací. Z důvodů jasnosti jsou tato ustanovení seskupena do jednoho článku, místo aby se uváděla v každém příslušném jednotlivém ustanovení, jak je tomu v případě stávajícího znění nařízení.

               Čl. 1 bod 6 návrhu pak mění bod 1) přílohy I a slaďuje ho s navrženými změnami směrnice o DPH, pokud jde o prodej zboží na dálku (zrušení článku 34 směrnice).

               2016/0371 (CNS)

               Návrh

               NAŘÍZENÍ RADY,

               kterým se mění nařízení Rady (EU) č. 904/2010 o správní spolupráci a boji proti podvodům v oblasti daně z přidané hodnoty

               RADA EVROPSKÉ UNIE,

               s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na článek 113 této smlouvy,

               s ohledem na návrh Evropské komise,

               po postoupení návrhu legislativního aktu vnitrostátním parlamentům,

               s ohledem na stanovisko Evropského parlamentu
                  4
               ,

               s ohledem na stanovisko Evropského hospodářského a sociálního výboru
                  5
               ,

               v souladu se zvláštním legislativním postupem,

               vzhledem k těmto důvodům:

               (1)Nařízení Rady (EU) č. 904/2010
                  6
                stanoví pravidla výměny informací mezi členskými státy a uchovávání těchto informací za účelem zavedení zvláštních režimů podle hlavy XII kapitoly 6 směrnice Rady 2006/112/ES
                  7
               .

               (2)Rozšíření působnosti těchto zvláštních režimů ode dne 1. ledna 2021 na prodej zboží na dálku a služeb jiných než telekomunikačních služeb, služeb rozhlasového a televizního vysílání nebo elektronicky poskytovaných služeb vyžaduje rozšíření oblasti působnosti pravidel tohoto nařízení týkajících se poskytování informací a převodu peněz mezi členským státem identifikace a členskými státy spotřeby.

               (3)Rozšíření zvláštních režimů na prodej na dálku u zboží dovezeného ze třetích  území nebo třetích zemí vyžaduje, aby celní orgán členského státu dovozu byl schopen identifikovat dovoz zboží obsaženého v malých zásilkách, za které má být odváděna daň z přidané hodnoty (DPH) prostřednictvím jednoho ze zvláštních režimů. Identifikační číslo pro účely DPH, pod nímž je daň odváděna, by proto mělo být sdělováno předem, aby se správcům daně umožnilo zkontrolovat jeho platnost při dovozu zboží.

               (4)Osobám povinným k dani, které využívají těchto zvláštních režimů, mohou členský stát identifikace a všechny členské státy spotřeby, do nichž je dodáváno zboží nebo poskytovány služby, adresovat žádosti o předložení záznamů a provádět s nimi správní šetření. Aby se snížilo správní zatížení podniků a jejich náklady na zajištění souladu s předpisy, jakož i zatížení a náklady správců daně v souvislosti s vícečetnými žádostmi o předložení záznamů a správními šetřeními a aby se zamezilo zdvojování práce, měly by být takové žádosti a šetření pokud možno koordinovány členským státem identifikace.

               (5)Jelikož v rámci zvláštních režimů členský stát identifikace vybírá a kontroluje DPH jménem členských států spotřeby, je vhodné zajistit mechanismus, jehož prostřednictvím by členský stát identifikace dostával poplatek od příslušných členských států spotřeby, který mu náklady spojené s výběrem a kontrolou nahradí. Protože však stávající systém, kdy je poplatek strháván z částek DPH, které mají být členským státem identifikace převedeny členským státům spotřeby, způsoboval správcům daně komplikace, zejména při vypořádávání náhrad, měl by být takový poplatek vypočten a hrazen ročně vně zvláštních režimů.

               (6)Aby se zjednodušilo shromažďování statistických údajů týkajících se uplatňování zvláštních režimů, měla by být Komise zmocněna mít automaticky přístup k všeobecným informacím týkajícím se zvláštních režimů, které jsou uchovávány v elektronických systémech členských států, s výjimkou údajů o jednotlivých osobách povinných k dani.

               (7)Informace, které mají být osobami povinnými k dani předkládány a mají být předávány mezi členskými státy při uplatňování zvláštních režimů, a rovněž technické prostředky pro předkládání informací osobami povinnými k dani nebo pro přenos těchto informací mezi členskými státy, by měly být schváleny v souladu s regulačním postupem stanoveným v článku 5 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 182/2011
                  8
               .

               (8)Vzhledem k tomu, že zavedení opatření nezbytných pro provedení tohoto nařízení a přizpůsobení IT systémů členských států pro registraci a pro přiznání a platbu DPH si vyžádá určitý čas, a vzhledem ke změnám, které se zavádějí článkem 2 směrnice Rady […]/EU
                  9
               , mělo by se toto nařízení použít od data použitelnosti těchto změn.

               (9) Nařízení (EU) č. 904/2010 by mělo být odpovídajícím způsobem změněno,

               PŘIJALA TOTO NAŘÍZENÍ:

               Článek 1

               Nařízení (EU) č. 904/2010 se mění takto:

               1) V článku 1 se odstavec 4 nahrazuje tímto:

                „4.Toto nařízení rovněž stanovuje pravidla a postupy pro elektronickou výměnu informací o DPH u zboží dodávaného a služeb poskytovaných v souladu se zvláštními režimy podle hlavy XII kapitoly 6 směrnice 2006/112/ES a rovněž pro jakoukoli následnou výměnu informací, a pokud jde o zboží a služby, na něž se vztahují zvláštní režimy, pro převod peněžních částek mezi příslušnými orgány členských států.“

               2) V článku 2 se odstavec 2 nahrazuje tímto:

               „2.Definice obsažené v článcích 358a, 369a a 369l směrnice 2006/112/ES pro účely každého zvláštního režimu se použijí rovněž pro účely tohoto nařízení.“

                3) V čl. 17 odst. 1 se písmeno d) nahrazuje tímto:

               „d)informace shromažďované na základě článků 360, 361, 364, 365, 369c, 369f, 369g, 369o, 369p, 369s a 369t směrnice 2006/112/ES.“

               4) Článek 31 se mění takto:

               a)
                     odstavec 1 se nahrazuje tímto:

               „1.Příslušné orgány každého členského státu zajistí, aby osobám podílejícím se na dodání zboží nebo poskytnutí služby uvnitř Společenství a neusazeným osobám povinným k dani poskytujícím služby bylo umožněno získat pro potřeby těchto plnění prostřednictvím elektronických prostředků potvrzení o platnosti identifikačního čísla pro účely DPH jakékoli blíže určené osoby, jakož i odpovídajícího jména a adresy. Tyto informace musí odpovídat údajům podle článku 17 tohoto nařízení.“

               b)odstavec 3 se zrušuje.

               5) Kapitola XI se mění takto:

               a)
                     nadpis oddílu 2 se nahrazuje tímto:

               „Ustanovení použitelná ode dne 1. ledna 2015 do dne 31. prosince 2020“

               b)
                     doplňuje se oddíl 3, který zní:

               „ODDÍL 3
               Ustanovení použitelná ode dne 1. ledna 2021

               Pododdíl 1

               Obecné ustanovení

               Článek 47a

               Ustanovení tohoto oddílu se použijí ode dne 1. ledna 2021.

               Pododdíl 2
                  Výměna informací

               Článek 47b

               1.
                     Informace poskytované osobou povinnou k dani využívající zvláštního režimu podle hlavy XII kapitoly 6 oddílu 2 směrnice 2006/112/ES členskému státu identifikace při zahájení její činnosti podle článku 361 uvedené směrnice se podávají elektronickými prostředky. Podobné údaje pro identifikaci osoby povinné k dani, která využívá zvláštního režimu podle hlavy XII kapitoly 6 oddílu 3 směrnice 2006/112/ES, poskytované při zahájení její činnosti podle článku 369b uvedené směrnice se podávají elektronickými prostředky.

               2.
                     Členský stát identifikace zašle informace podle odstavce 1 elektronickými prostředky příslušným orgánům ostatních členských států do deseti dnů od konce měsíce, ve kterém obdržel informace od osoby povinné k dani využívající jednoho ze zvláštních režimů podle hlavy XII kapitoly 6 oddílů 2 a 3 směrnice 2006/112/ES nebo případně od jejího zprostředkovatele. Stejným způsobem členský stát identifikace informuje příslušné orgány ostatních členských států o přiděleném individuálním identifikačním čísle pro účely DPH.

               3.
                     Členský stát identifikace informuje neprodleně elektronickými prostředky příslušné orgány ostatních členských států o vynětí osoby povinné k dani, která využívá jeden ze zvláštních režimů podle hlavy XII kapitoly 6 oddílů 2 a 3 směrnice 2006/112/ES, z tohoto zvláštního režimu.

               Článek 47c

               1.
                     Informace poskytované osobou povinnou k dani využívající zvláštního režimu podle hlavy XII kapitoly 6 oddílu 4 směrnice 2006/112/ES nebo jejím zprostředkovatelem členskému státu identifikace při zahájení její činnosti podle článku čl. 369p odst. 1 a 2 uvedené směrnice se podávají elektronickými prostředky. Rovněž jakékoli změny v těchto informacích poskytnutých podle čl. 369b odst. 3 směrnice 2006/112/ES se podávají elektronickými prostředky.

               2.
                     Členský stát identifikace zašle informace podle odstavce 1 elektronickými prostředky příslušným orgánům ostatních členských států do deseti dnů od konce měsíce, ve kterém obdržel informace od osoby povinné k dani využívající zvláštního režimů podle hlavy XII kapitoly 6 oddílu 4 směrnice 2006/112/ES nebo případně od jejího zprostředkovatele.

               3.
                     Členský stát identifikace informuje neprodleně elektronickými prostředky příslušné orgány ostatních členských států o vynětí osoby povinné k dani využívající zvláštní režim podle hlavy XII kapitoly 6 oddílu 4 směrnice 2006/112/ES nebo případně jejího zprostředkovatele ze zvláštního režimu.

               Článek 47d

               1.
                     Přiznání k dani s údaji stanovenými v článcích 365, 369g a 369t směrnice 2006/112/ES se podává elektronickými prostředky.

               2.
                     Členský stát identifikace zašle tyto informace elektronickými prostředky příslušnému orgánu dotčeného členského státu spotřeby do dvaceti dnů od konce měsíce, ve kterém přiznání k dani obdržel.

               Údaje stanovené v čl. 369g odst. 2 a 3 směrnice 2006/112/ES zasílá členský stát identifikace rovněž příslušnému orgánu dotčeného členského státu usazení.

               Členské státy, které požadují přiznání k dani s údaji v jiné národní měně než v eurech, přepočtou částky na eura pomocí směnných kurzů platných poslední den zdaňovacího období. Přepočet se provede podle směnných kurzů zveřejněných Evropskou centrální bankou pro uvedený den, nebo pokud není v uvedený den kurz zveřejněn, podle kurzu zveřejněného pro nejbližší následující den.

               Článek 47e

               Členský stát identifikace zašle elektronickými prostředky členskému státu spotřeby informace potřebné pro přiřazení jednotlivých plateb příslušným čtvrtletním přiznáním k dani nebo výměr.

               Článek 47f

               1.
                     Členský stát identifikace zajistí, aby částka uhrazená osobou povinnou k dani, která využívá jeden ze zvláštních režimů podle hlavy XII kapitoly 6 směrnice 2006/112/ES, nebo případně jejím zprostředkovatelem, byla převedena na bankovní účet vedený v eurech, který určil členský stát spotřeby, jemuž platba náleží.

               Členské státy, které vyžadují platby v jiné národní měně než v eurech, přepočtou částky na eura pomocí směnných kurzů platných poslední den zdaňovacího období. Přepočet se provede podle směnných kurzů zveřejněných Evropskou centrální bankou pro uvedený den, nebo pokud není v uvedený den kurz zveřejněn, podle kurzu zveřejněného pro nejbližší následující den.

               Převod se uskuteční do deseti dnů od konce měsíce, ve kterém byla platba obdržena.

               2.
                     Pokud osoba povinná k dani využívající zvláštní režim nebo případně její zprostředkovatel neuhradí celou splatnou daň, členský stát identifikace zajistí, aby platby členským státům spotřeby byly převedeny v poměru k dani splatné v jednotlivých členských státech. Členský stát identifikace o tom uvědomí elektronickými prostředky příslušné orgány členských států spotřeby.

               Článek 47g

               Členské státy oznámí elektronickými prostředky příslušným orgánům ostatních členských států čísla bankovních účtů pro příjem plateb podle článku 47f.

               Členské státy neprodleně oznámí elektronickými prostředky příslušným orgánům ostatních členských států a Komisi změny sazby daně uplatňované na dodávky zboží a poskytování služeb, na něž se zvláštní režimy vztahují.

               Pododdíl 3
                  Kontrola plnění a osob povinných k dani

               Článek 47h

               Členské státy při dovozu zboží, u něhož se přiznává DPH podle zvláštního režimu podle hlavy XII kapitoly 6 oddílu 4 směrnice 2006/112/ES, ověří platnost individuálního identifikačního čísla pro účely DPH přiděleného podle článku 369q uvedené směrnice a sděleného v souvislosti s tímto dovozem předem členskému státu, do kterého se dovoz uskutečňuje.

               Článek 47i

               1.
                     K získání záznamů, které jsou v držení osoby povinné k dani nebo zprostředkovatele podle článků 369, 369k a 369x směrnice 2006/112/ES, členský stát spotřeby nejprve zašle elektronickými prostředky žádost členskému státu identifikace.

               2.
                     Pokud členský stát identifikace takovou žádost obdrží, zašle ji neprodleně elektronickými prostředky osobě povinné k dani nebo jejímu zprostředkovateli.

               3.
                     Osoba povinná k dani nebo její zprostředkovatel na vyžádání předloží požadované záznamy elektronickými prostředky členskému státu identifikace. Pro předložení záznamů členskému státu identifikace může být použit standardní formulář.

               4.
                     Členský stát identifikace zašle obdržené záznamy neprodleně elektronickými prostředky dožadujícímu členskému státu spotřeby.

               5.
                     Pokud dožadující členský stát spotřeby neobdrží záznamy do třiceti dnů od žádosti, může tento členský stát přijmout jakékoli opatření v souladu se svými vnitrostátními právními předpisy, aby tyto záznamy získal.

               Článek 47j

               1.
                     Jestliže se členský stát identifikace rozhodne provést na svém území správní šetření týkající se osoby povinné k dani, která využívá některého ze zvláštních režimů podle hlavy XII kapitoly 6 směrnice 2006/112/ES, nebo případně jejího zprostředkovatele, vyrozumí o tom předem příslušné orgány ostatních členských států.

               2.
                     Jestliže členský stát spotřeby rozhodne, že je nezbytné správní šetření, nejprve konzultuje nutnost takového šetření s členským státem identifikace.

               V případě, že se shodnou na nutnosti správního šetření, členský stát identifikace o tom informuje ostatní členské státy.

               V případě, že členský stát identifikace s nutností provedení správního šetření nesouhlasí, informuje o tom ostatní dotčené členské státy spotřeby s uvedením důvodů. Jestliže alespoň dva členské státy mají za to, že správní šetření je nutné, členský stát identifikace se vyzve, aby v koordinaci s těmito členskými státy správní šetření provedl. Pokud pouze jeden členský stát spotřeby má za to, že je takové šetření nutné, může přijmout vhodná opatření podle svého vnitrostátního práva.

               3.
                     Kterýkoli dotčený členský stát spotřeby se může zúčastnit správního šetření prováděného členským státem identifikace z vlastního podnětu nebo na žádost členského státu spotřeby. Při tomto správním šetření mohou být použity nástroje a postupy uvedené v tomto nařízení.

               4.
                     Každý členský stát sdělí ostatním členským státům a Komisi podrobnosti o příslušné osobě odpovědné za koordinaci správních šetření v tomto členském státě.

               Článek 47k

               Při ukončení správního šetření prováděného v souladu s článkem 47j může členský stát spotřeby rozhodnout, že vydá v souladu s vnitrostátním právem nový daňový výměr včetně možných úroků a pokut, jež mají být uhrazeny.

               Pokud členský stát spotřeby takový výměr vydá, požádá členský stát identifikace, aby v souladu s článkem 25 doručil tento výměr osobě povinné k dani nebo případně jejímu zprostředkovateli a aby vybral dlužnou částku podle tohoto výměru. Žádost o doručení se zašle a následné doručení osobě povinné k dani nebo případně jejímu zprostředkovateli se provede elektronickými prostředky.

               Pododdíl 4
                  Poplatky související s výběrem a kontrolou daní vybraných podle zvláštních režimů

               Článek 47l

               Členskému státu identifikace uhradí členský stát spotřeby poplatek v poměru k celkové částce vybrané jménem tohoto členského státu podle zvláštního režimu stanoveného v hlavě XII kapitole 6 směrnice 2006/112/ES.

               Tento poplatek se vypočítá jako 5 % z celkové částky vybrané tímto členským státem identifikace jménem členského státu spotřeby, včetně částek vybraných po správním šetření podle článku 47j.

               Poplatek, který má být hrazen ročně na základě celého kalendářního roku, převede členský stát spotřeby členskému státu identifikace nejpozději do 31. března následujícího kalendářního roku.

               Pododdíl 5
                  Statistické informace

               Článek 47m

               Členské státy umožní Komisi přístup ke statistickým informacím, jež uchovávají ve svém elektronickém systému podle čl. 17 odst. 1 písm. d). Tyto informace neobsahují žádné osobní údaje.

               Pododdíl 6
                  Svěření prováděcích pravomocí

               Článek 47n

               Komisi je svěřena pravomoc přijímat opatření v souladu s přezkumným postupem podle čl. 58 odst. 2, kterými stanoví:

               a)informace, které má předkládat osoba povinná k dani podle čl. 47b odst. 1, čl. 47d odst. 1 a čl. 47i odst. 3, jakož i technické prostředky pro předkládání těchto informací;

               b)informace, které si mají předávat členské státy podle čl. 47b odst. 2 a 3, čl. 47c odst. 2 a 3, čl. 47d odst. 2, článku 47e, čl. 47f odst. 2, čl. 47i odst. 1, 2 a 4, čl. 47j odst. 1, 2 a 4 a článku 47k, jakož i technické prostředky pro přenos těchto informací;

               c)minimální seznam informací, které mají předkládat osoby povinné k dani podle čl. 47c odst. 1, jakož i technické prostředky pro předkládání těchto informací;

               d)technické prostředky pro přenos informací mezi členskými státy podle článku 47g;

               e)technické prostředky, jimiž má členský stát dovozu ověřovat informace podle článku 47h;

               f)informace, které mají být zpřístupněny Komisi podle článku 47m, jakož i technické prostředky pro získávání těchto informací.“

               6) Příloha I se mění takto:

               a)bod 1 se nahrazuje tímto:

               „1.
                     prodej na dálku (článek 33 směrnice 2006/112/ES);“

               b)bod 3 se nahrazuje tímto:

               „3.
                     telekomunikační služby, služby rozhlasového a televizního vysílání a elektronicky poskytované služby (článek 58 směrnice 2006/112/ES) vyjma případů, kdy osoba povinná k dani využívá zvláštních režimů podle hlavy XII kapitoly 6 směrnice 2006/112/ES.“

               Článek 2

               Toto nařízení vstupuje v platnost dvacátým dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.

               Toto nařízení se použije ode dne 1. ledna 2021.

               Toto nařízení je závazné v celém rozsahu a přímo použitelné ve všech členských státech.

               V Bruselu dne

                     Za Radu

                     předseda

                     (1)
                  Úř. věst. L 268, 12.10.2010, s. 1.

                     (2)
                  Úř. věst. L 347, 11.12.2006, s. 1.

                     (3)
                  30 % v období od 1. ledna 2015 do 31. prosince 2016; 15 % v období od 1. ledna 2017 do 31. prosince 2018; od 1. ledna 2019 se neponechává již nic.

                     (4)
                  Úř. věst. C , , s. .

                     (5)
                  Úř. věst. C , , s. .

                     (6)
                  Nařízení Rady (EU) č. 904/2010 ze dne 7. října 2010 o správní spolupráci a boji proti podvodům v oblasti daně z přidané hodnoty (Úř. věst. L 268, 12.10.2010, s. 1).

                     (7)
                  Směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty (Úř. věst. L 347, 11.12.2006, s. 1).

                     (8)
                  Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 182/2011 ze dne 16. února 2011, kterým se stanoví pravidla a obecné zásady způsobu, jakým členské státy kontrolují Komisi při výkonu prováděcích pravomocí (Úř. věst. L 55, 28.2.2011, s. 13).

                     (9)
                  Směrnice Rady […]/EU ze dne […], kterou se mění směrnice 2006/112/ES a směrnice 2009/132/ES, pokud jde o určité povinnosti v oblasti daně z přidané hodnoty při poskytování služeb a prodeji zboží na dálku.


               EVROPSKÁ KOMISE
            V Bruselu dne 25.5.2016
            COM(2016) 289 final
            2016/0152(COD)
            Návrh
            NAŘÍZENÍ EVROPSKÉHO PARLAMENTU A RADY
            o řešení zeměpisného blokování a jiných forem diskriminace na vnitřním trhu kvůli státní příslušnosti, místu bydliště či místu usazení zákazníků a o změně nařízení (ES) č. 2006/2004 a směrnice 2009/22/ES
            (Text s významem pro EHP)
            {SWD(2016) 173 final}{SWD(2016) 174 final}

               DŮVODOVÁ ZPRÁVA

               1.SOUVISLOSTI NÁVRHU

               •Důvody a cíle návrhu

                  V rámci strategie pro jednotný digitální trh
                     1
                   přijaté v květnu 2015 a strategie pro jednotný trh
                     2
                   přijaté v říjnu 2015 bylo oznámeno předložení legislativního opatření pro řešení bezdůvodného zeměpisného blokování a pro komplexní boj s diskriminací kvůli státní příslušnosti nebo místu bydliště či usazení (v této důvodové zprávě pro snazší orientaci dále společně jen jako „bydliště“).

                  Obecným cílem tohoto návrhu je poskytnout zákazníkům lepší přístup ke zboží a službám na jednotném trhu zabráněním přímé či nepřímé diskriminaci vzniklé umělou segmentací trhu ze strany obchodníků kvůli bydlišti zákazníka. Zákazníci se s takovým rozdílným zacházením setkávají při nákupech on-line, ale také při cestách do jiných členských států za účelem nákupu zboží a služeb.

                  I přes provedení zásady nepřípustnosti diskriminace v čl. 20 odst. 2 směrnice 2006/123/ES
                     3
                   („směrnice o službách“) zákazníci při nákupu zboží či služeb v zahraničí stále narážejí na odmítání prodeje a odlišné podmínky. To je způsobeno zejména nejistotou týkající se toho, co představuje objektivní kritéria, která odůvodňují rozdíly ve způsobu, jímž obchodníci zacházejí se zákazníky. Má-li být tento problém napraven, měly by být obchodníkům i zákazníkům lépe objasněny situace, v nichž rozdílné zacházení kvůli bydlišti není odůvodněno.

                  Tento návrh zakazuje blokování přístupu na internetové stránky a jiná on-line rozhraní a přesměrovávání zákazníků z verze pro jednu zemi na jinou verzi. Dále rovněž zakazuje diskriminaci zákazníků ve čtyřech konkrétních případech prodeje zboží a služeb a neumožňuje obcházení tohoto zákazu diskriminace v dohodách o pasivním prodeji. Těmito praktikami jsou coby koncoví uživatelé zboží či služeb ovlivněni spotřebitelé i podniky, ti by proto měli z pravidel stanovených tímto návrhem mít prospěch. Transakce, při nichž podnik nakupuje zboží či služby za účelem dalšího prodeje, by však měly být vyňaty s cílem umožnit obchodníkům uvést své distribuční systémy do souladu s evropskými předpisy pro hospodářskou soutěž.

                  Tento návrh neřeší tvorbu cen jako takovou, a obchodníci proto mohou nadále volně určovat ceny nediskriminačním způsobem. Návrh také neřeší dynamickou tvorbu cen, v jejímž rámci obchodníci v průběhu času upravují své nabídky v závislosti na celé řadě faktorů, které nesouvisí s bydlištěm zákazníků.

               •Soulad s platnými předpisy v této oblasti politiky

                  Zásada země původu podle směrnice 2000/31/ES
                     4
                   („směrnice o elektronickém obchodu“) umožnila obchodníkům poskytujícím služby informační společnosti působit za hranicemi a poskytovat své služby na základě předpisů použitelných v zemi jejich usazení. Směrnice o službách dále obsahuje práva příjemců služeb a podle článku 20 se snaží zajistit, aby poskytovatelé služeb, kteří jsou usazeni v Unii, nezacházeli se zákazníky odlišně na základě jejich státní příslušnosti nebo místa bydliště, ať již přímo, nebo nepřímo. Článek 20 však dostatečně neřeší diskriminaci zákazníků a nesnížil právní nejistotu. V důsledku toho je v praxi obtížné prosazovat dodržování pravidla stanovícího nepřípustnost diskriminace. Pro vyloučení jakýchkoliv pochybností tento návrh zajišťuje, že v případě rozporu s čl. 20 odst. 2 směrnice o službách mají přednost ustanovení tohoto nařízení.

                  Existují také další ustanovení, která zakazují diskriminaci, např. prostřednictvím odepření přístupu na internetové stránky nebo přesměrování, z důvodů souvisejících s bydlištěm, např. v odvětví dopravy.
                     5

                  Pokud jde o nepřípustnost diskriminace při používání platebních prostředků, nařízení (EU) č. 260/2012 již obchodníkům zakazuje požadovat, aby se bankovní účty pro provedení platby nacházely v určitém členském státě. Tato zásada neexistuje pro ostatní platební prostředky. Nařízení (EU) 2015/71 usnadnilo používání kreditních karet tím, že omezilo mezibankovní poplatky za karetní platební transakce. Směrnice (EU) 2015/2366
                     6
                   rovněž připravila cestu k plně integrovanému trhu pro malé platby v rámci EU. Toto nařízení však jde o krok dále tím, že obchodníkům brání v uplatňování rozdílných platebních podmínek na základě bydliště zákazníka. Musíme však mít na zřeteli, že obchodníci se mohou svobodně rozhodnout, jaké platební prostředky budou přijímat, pokud jde o místní a zahraniční zákazníky.

                  Návrh je v souladu se stávajícím právem Unie o právu rozhodném a o příslušnosti soudů
                     7
                  .

               •Soulad s ostatními politikami Unie

                  Tento návrh doplňuje další iniciativy v rámci strategií pro jednotný digitální trh a jednotný trh a jeho cílem je vytvořit vhodné podmínky pro zlepšení přístupu k službám pro zákazníky a podniky v celé Unii.

                  K těmto iniciativám patří návrhy „směrnice o některých aspektech smluv o poskytování digitálního obsahu“
                     8
                   a „směrnice o některých aspektech smluv o prodeji zboží on-line a jinými prostředky na dálku“
                     9
                  . Cílem těchto návrhů je dosáhnout v oblastech působnosti úplné harmonizace. Po jejich přijetí se dále sníží rozdíly v právních předpisech členských států na ochranu spotřebitele, zvláště pak ve vztahu k prostředkům nápravy, na které mají spotřebitelé nárok v případě vadného zboží nebo digitálního obsahu.

                  Dále je cílem návrhu „nařízení o přeshraničních balíkových doručovacích službách“ zvýšit transparentnost cen a regulační dohled v této oblasti. Spotřebitelé i malé podniky uvádějí, že jim problémy s balíkovými doručovacími službami, zejména pak vysoké ceny, brání ve větších prodejích do jiných členských států nebo ve větších nákupech z jiných členských států. Cílem návrhu revidovaného „nařízení o spolupráci v oblasti ochrany spotřebitele“ je zlepšit spolupráci mezi vnitrostátními orgány pro ochranu spotřebitele a zajistit silnější přeshraniční mechanismus pro vymáhání nároků spotřebitelů. Zveřejnění obou těchto iniciativ je rovněž plánováno na 25. května 2016. Iniciativa zaměřená na rozšíření jednotného elektronického mechanismu registrace k DPH se snaží obchodníkům dále zjednodušit přeshraniční obchod snižováním administrativní zátěže spočívající v registraci a platbách DPH.

               2.PRÁVNÍ ZÁKLAD, SUBSIDIARITA A PROPORCIONALITA

               •Právní základ

                  Základem návrhu je článek 114 SFEU. Tímto článkem se EU uděluje pravomoc přijímat opatření k odstraňování překážek volného pohybu, a to mimo jiné volného pohybu zboží a služeb. Snaha o zrušení těchto bariér může být neutralizována překážkami kladenými soukromými stranami, které segmentují vnitřní trh podél státních hranic. To je ještě problematičtější v souvislosti s vnitřním trhem v situaci, kdy je jasnost, jednotnost a účinnost příslušných právních předpisů členského státu pro potírání těchto překážek nedostatečná. Návrh se proto zabývá praktikami, které brání volnému pohybu zboží a služeb v rámci vnitřního trhu.

               •Subsidiarita (v případě nevýlučné pravomoci)

                  Přístup ke zboží a službám na nediskriminačním základě v rámci vnitřního trhu je v podstatě přeshraniční otázkou. Zásah EU je nezbytný, má-li být při přeshraničních obchodních transakcích zabráněno diskriminaci kvůli bydlišti. Legislativní zásah členského státu není pro zajištění nepřípustnosti diskriminace v přeshraničních situacích dostačující. Z hlediska účinnosti může zajistit pouze zásah EU, aby se podmínky pro přístup zákazníků ke zboží a službám v rámci Unie nelišily. Opatření na úrovni EU zajistí vyšší právní jistotu objasněním situací, v nichž se různé zacházení kvůli bydlišti považuje za diskriminační, a tedy za zakázané.

               •Proporcionalita

                  Návrh usiluje o usnadnění přístupu ke zboží a službám v celé Unii a zejména vytváří pro obchodníky povinnosti mající za cíl nediskriminovat za konkrétních okolností zákazníky kvůli bydlišti. Tyto povinnosti nepřesahují rámec nezbytný pro vyřešení zjištěných problémů a jsou omezeny na situace uvedené v tomto návrhu. Návrh také pro obchodníky zvyšuje právní jistotu tím, že objasňuje stávající povinnosti a konkrétně uvádí, kdy by mělo být se zákazníky při přeshraničních nákupech zacházeno rovným způsobem. Návrh navíc obchodníkům neukládá žádné nepřiměřené náklady. Náklady, které vznikají na základě návrhu, představují převážně jednorázové výdaje na úpravu.

               •Volba nástrojů

               Přestože by vývoj trhu v této oblasti mohl podpořit nezávazný nástroj, jako např. doporučení nebo pokyny, lze u takovéhoto nástroje očekávat velmi omezenou účinnost. Pokyny Komise
                  10
                týkající se uplatňování čl. 20 odst. 2 směrnice o službách z 8. června 2012 poskytují objasnění také v konkrétních situacích, jako jsou např. situace, na něž se vztahuje předkládaný návrh. Členské státy však neprovedly úpravu svých vnitrostátních právních předpisů za účelem poskytnutí konkrétnějších práv zákazníkům ani nezintenzivnily prosazování předpisů, svou praxi nezměnili ani obchodníci.

                  Proto může zjištěné problémy účinně řešit pouze legislativní nástroj. Nařízení je dána přednost proto, že je v členských státech přímo použitelné, zavádí stejnou úroveň povinností pro soukromé subjekty a umožňuje ve všech členských státech jednotné použití předpisů o nepřípustnosti diskriminace kvůli bydlišti.

               3.VÝSLEDKY HODNOCENÍ EX-POST, KONZULTACÍ SE ZÚČASTNĚNÝMI STRANAMI A POSOUZENÍ DOPADŮ

               •Konzultace se zúčastněnými stranami

               Rozsáhlá veřejná konzultace byla provedena od 24. září do 28. prosince 2015. Byly požadovány názory spotřebitelů, podniků, sdružení a členských států. Bylo získáno 433 odpovědí. Výsledky veřejné konzultace byly zveřejněny a jsou rovněž obsaženy v posouzení dopadů. Dále Komise na začátku roku 2015 vedla široké diskuze se zúčastněnými stranami (spotřebiteli, podniky, sdruženími spotřebitelů a podniků a vnitrostátními orgány), mimo jiné prostřednictvím pracovních setkání se zúčastněnými stranami, s cílem posoudit různé možnosti zásahu ze strany EU a jejich dopad. Dne 18. února 2016 Komise uspořádala v Amsterodamu pracovní setkání k projednání výsledku veřejné konzultace a možností dalšího postupu.

                  Převážná většina spotřebitelů se při nákupu v jiné zemi EU setkala se zeměpisným blokováním nebo s jinými zeměpisnými omezeními. Zbožím a službami, které jsou zeměpisným blokováním ovlivněny nejvíce, jsou oděvy, obuv a doplňky, fyzické nosiče (knihy), počítačové technické vybavení a elektronika, letenky, pronájem vozidel, digitální obsah jako např. streamovací služby, počítačové hry a software, elektronické knihy a soubory MP3. Většina spotřebitelů a podniků se domnívá, že by obchodníci měli zákazníky o omezeních v rámci prodeje informovat. Spotřebitelé vyjádřili podporu pro takovou politiku, která by požadovala, aby obchodníci akceptovali přeshraniční obchodní transakce, avšak bez povinnosti realizovat dodávku. Většina podniků je proti povinnému prodeji a dodávkám do celé EU a zdůrazňuje význam přizpůsobení cen různým národním trhům, přičemž zdůrazňují potřebu uznávání jejich hospodářské a smluvní svobody. Výrazná většina všech skupin respondentů souhlasí s tím, že by mělo být zlepšeno prosazování předpisů a informačních povinností.
                     11

               •Získávání a využívání znaleckých posudků

                  Komise zahájila rozsáhlý průzkum na základě fiktivních nákupů, který analyzoval přibližně 10 500 internetových stránek v EU a modeloval typické situace v rámci přeshraničních nákupů. Z průzkumu Eurobarometr z roku 2016, zaměřeného na mezipodnikové vztahy, vyplynulo, že společnosti coby koncoví uživatelé výrobků a služeb se setkávají s omezeními, která jsou podobná omezením, s nimiž se setkávají spotřebitelé. Komise analyzovala vysoký počet stížností souvisejících s přeshraničními nákupy a provedla zhodnocení článku 20 směrnice o službách. V květnu 2015 Komise zahájila šetření v oblasti hospodářské soutěže v odvětví elektronického obchodu a své první výsledky ohledně zeměpisného blokování sdělila v březnu 2016
                     12
                  . Komise tuto iniciativu projednala také s členskými státy v rámci odborných skupin pro směrnice o službách a elektronickém obchodu.

               •Posouzení dopadů

               Pro tento návrh bylo provedeno posouzení dopadů
                  13
               . Dne 21. dubna 2016 vydal Výbor pro kontrolu regulace kladné stanovisko k opětovně předloženému posouzení dopadů. Připomínky Výboru pro kontrolu regulace jsou zohledněny v konečném posouzení dopadů.

                  Konečné posouzení dopadů se zabývá pěti scénáři a dospívá k těmto závěrům: Možnost týkající se zvýšení transparentnosti (možnost č. 1) byla sice zvážena, ale sama o sobě k dosažení cíle nestačí. Zvýšená transparentnost společně se zákazem blokování přístupu na internetovou stránku (možnost č. 2) v kombinaci s řešením, které by na základě souhlasu zakazovalo automatické přesměrování, byly považovány za účelné, avšak řešily by pouze malou část problému. Upřednostňovanou možností (možnost č. 3) je zkombinovat tyto dva prvky s definováním některých konkrétních situací, v nichž nelze zeměpisnou diskriminaci odůvodnit (u zboží, pokud nedochází k přeshraničnímu dodání ze strany obchodníka, u elektronicky poskytovaných služeb a dále u služeb přijímaných mimo členský stát zákazníka). Další možnost spočívala v sestavení doplňujícího seznamu důvodů s cílem rozpracovat zásady čl. 20 odst. 2 směrnice o službách (možnost č. 4), to však bylo z důvodu složitosti zavrženo. Poslední možnost (možnost č. 5), která by na obchodnících požadovala, aby hmotné zboží zasílali do zahraničí, byla zavržena, protože by podnikům způsobila neúměrné náklady.

               •Účelnost a zjednodušování právních předpisů

               Návrh se vztahuje jak na obchodníky, tak i na zákazníky, tj. spotřebitele a podniky coby koncové uživatele. Tyto kategorie zahrnují malé a střední podniky (MSP) a také mikropodniky. Vynětí těchto společností z předpisů by narušilo účinnost tohoto opatření, jelikož většinu on-line obchodů v Unii provádějí MSP, a to včetně mikropodniků nacházejících se v Unii.

               Návrh bude mít pozitivní účinky na konkurenceschopnost tím, že pro spotřebitele a podniky zlepší na vnitřním trhu přístup ke zboží a službám. Pokud jde o mezinárodní obchod, obchodníci, kteří jsou usazeni ve třetích zemích, spadají do působnosti nařízení pouze v rozsahu, v němž zboží či služby prodávají (nebo hodlají prodávat) zákazníkům v Unii.

                  Návrh se týká off-line i on-line prostředí, přičemž v příslušných případech zohledňuje nový technologický vývoj, a je „připraven na digitální a internetový věk“.

               •Základní práva

                  Návrh dodržuje zejména články 16 (svoboda podnikání) a 17 (právo na majetek) Listiny základních práv Evropské unie. Obchodníci již podléhají současným ustanovením právních předpisů EU v oblasti nepřípustnosti diskriminace. Obchodníci se mohou nadále rozhodovat, kde budou své zboží či služby nabízet zákazníkům. Jejich svoboda odmítnout poptávku nebo použít odlišné podmínky je omezena pouze v souladu s ustanoveními tohoto nařízení týkajícími se nepřípustnosti diskriminace. Všechny další důvody k neuskutečnění prodeje nebo k použití odlišných podmínek jsou obchodníkům stále k dispozici, např. v případě, že zboží již není na skladě.

               4.DOPADY NA ROZPOČET

                  Návrh nemá žádný dopad na rozpočet Evropské unie.

               5.OSTATNÍ PRVKY

               •Plány provádění a monitorování, hodnocení a podávání zpráv

               Nařízení stanoví, že Komise má provádět pravidelné přezkoumání dopadů návrhu.

                  Komise bude za účelem zajištění důsledného přístupu provádět monitorování způsobu, jímž nařízení používají účastníci trhu v Unii. Zaměří se také na účinky těchto pravidel.

               •Podrobné vysvětlení konkrétních ustanovení návrhu

               Článek 1 uvádí předmět a oblast působnosti navrhovaného nařízení. Pro zajištění soudržnosti a maximální právní jistoty pro obchodníky i zákazníky odpovídá věcná působnost návrhu v možném rozsahu věcné působnosti směrnice 2006/123/ES. To mimo jiné znamená, že z oblasti působnosti tohoto nařízení jsou vyňaty služby obecného zájmu nehospodářské povahy, dopravní služby, audiovizuální služby, hazardní hry, zdravotnické služby a některé sociální služby. Územní působnost je navržena tak, aby rovným způsobem zahrnovala obchodníky, kteří jsou usazeni v EU, a obchodníky, kteří jsou usazeni ve třetích zemích, avšak prodávají nebo hodlají prodávat zboží a služby zákazníkům v Unii. Článek 1 tedy poskytuje obchodníkům jistotu, že soulad s tímto nařízením jako takovým neznamená, že obchodník směřuje svou činnost do určitého členského státu pro účely nařízení (ES) č. 593/2008
                  14
                a nařízení (EU) č. 1215/2012
                  15
               , která upravují záležitosti související s rozhodným právem a příslušností.

               Článek 2 obsahuje příslušné definice.

               Článek 3 stanoví povinnost obchodníků nebránit přístupu na jejich on-line rozhraní kvůli bydlišti zákazníka. Požaduje také souhlas zákazníka s přesměrováním a požaduje, aby obchodníci ponechávali snadno přístupnou verzi on-line rozhraní, k níž se zákazník snažil připojit před přesměrováním. Obchodník je těchto povinností zproštěn v případě, že tato omezení či přesměrování vyžaduje zákon. V těchto výjimečných případech musí obchodník předložit jasné odůvodnění.

               Článek 4 uvádí tři konkrétní situace, v nichž je diskriminace zákazníků kvůli bydlišti zakázána. První situace se týká prodeje fyzického zboží, kdy není obchodník zapojen do dodávání výrobku do členského státu zákazníka. Druhá situace spočívá v dodávání elektronicky poskytovaných služeb kromě služeb, jejichž hlavní vlastností je poskytování přístupu k dílům chráněným autorskými právy nebo jinému chráněnému předmětu a jejich využívání. Třetí situace se vztahuje na služby, které jsou obchodníkem poskytovány v jiném členském státě, než je členský stát, v němž má zákazník bydliště.

               Článek 5 konkrétně stanoví pravidla nepřípustnosti diskriminace v souvislosti s platbami. Toto pravidlo předepisuje, že obchodníci v některých případech nemohou odmítnout platební prostředky (jako např. kreditní či debetní karty) či se ve vztahu k nim dopouštět jiné diskriminace.

               Článek 6 stanoví, že dohody s obchodníky obsahující omezení pasivního prodeje, které by vedly k porušování pravidel stanovených v tomto nařízení, jsou automaticky neplatné. Toto je navrženo s cílem zabránit obcházení uvedených pravidel smluvními prostředky.

               Článek 7 se zabývá prosazováním právních předpisů orgány členských států.

               Článek 8 požaduje, aby členské státy určily jeden či více orgánů, které budou poskytovat praktickou pomoc spotřebitelům v souvislosti se spory vyplývajícími z tohoto nařízení.

               Článek 9 se zabývá pravidelným přezkoumáváním, které Komise provádí, pokud jde o uplatňování tohoto nařízení. Je zde upřesněno, že první hodnocení by mělo posoudit zejména, zda by zákaz diskriminace stanovený v čl. 4 odst. 1 písm. b) měl být rozšířen na elektronicky poskytované služby, jejichž hlavní vlastností je poskytování přístupu k dílům chráněným autorskými právy nebo jinému předmětu ochrany a jejich využívání, za předpokladu, že obchodník má pro příslušná území požadovaná práva.

               Článek 10 přináší dvě změny stávajících nástrojů souvisejících konkrétně s ochranou spotřebitelů, a to nařízení (ES) č. 2006/2004 a směrnice 2009/22/ES. To by znamenalo, že toto nařízení je součástí příloh uvedených právních aktů tak, aby jeho dodržování mohlo být prosazováno pomocí opatření stanovených v nařízení o spolupráci v oblasti ochrany spotřebitele, jakož i ve směrnici o žalobách.

               Článek 11 se věnuje vstupu v platnost a použitelnosti.

               2016/0152 (COD)

               Návrh

               NAŘÍZENÍ EVROPSKÉHO PARLAMENTU A RADY

               o řešení zeměpisného blokování a jiných forem diskriminace na vnitřním trhu kvůli státní příslušnosti, místu bydliště či místu usazení zákazníků a o změně nařízení (ES) č. 2006/2004 a směrnice 2009/22/ES

               (Text s významem pro EHP)

               EVROPSKÝ PARLAMENT A RADA EVROPSKÉ UNIE,

               s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na článek 114 této smlouvy,

               s ohledem na návrh Evropské komise,

               po postoupení návrhu legislativního aktu vnitrostátním parlamentům,

               s ohledem na stanovisko Evropského hospodářského a sociálního výboru
                  16
               ,

               v souladu s řádným legislativním postupem,

               vzhledem k těmto důvodům:

               (1)Pro uskutečnění cíle spočívajícího v zajištění řádného fungování vnitřního trhu coby prostoru bez vnitřních hranic, v němž je zajištěn volný pohyb, a to mimo jiné volný pohyb zboží a služeb, není dostačující odstranit mezi členskými státy pouze státní hranice. Toto odstranění mohou narušovat soukromé subjekty zaváděním překážek, které neodpovídají svobodám vnitřního trhu. K tomu dochází v případech, kdy obchodníci, kteří působí v jednom členském státě, blokují nebo omezují přístup ke svým on-line rozhraním, jako např. internetovým stránkám a aplikacím, pro zákazníky z jiných členských států, kteří hodlají uzavírat přeshraniční obchodní transakce (tato praxe je známa jako zeměpisné blokování). Dochází k tomu také prostřednictvím jiných opatření ze strany určitých obchodníků, v jejichž rámci se vůči těmto zákazníkům z jiných členských států používají odlišné podmínky pro přístup k jejich zboží a službám on-line i off-line. Pro toto rozdílné zacházení sice může někdy existovat objektivní odůvodnění, v jiných případech obchodníci upírají spotřebitelům, kteří hodlají uzavřít přeshraniční obchodní transakce, přístup ke zboží či službám nebo v tomto ohledu používají odlišné podmínky z čistě obchodních důvodů.

               (2)Někteří obchodníci takto uměle segmentují vnitřní trh podél vnitřních hranic a brání volnému pohybu zboží a služeb, čímž omezují práva zákazníků a brání jim v tom, aby měli prospěch z širšího výběru a optimálních podmínek. Tato diskriminační praxe je důležitým faktorem, který přispívá k relativně nízké úrovni přeshraničních obchodních transakcí v rámci Unie, a to i v odvětví elektronického obchodu, což brání realizaci veškerého růstového potenciálu vnitřního trhu. Objasnění situací, v nichž nemůže pro rozdílné zacházení tohoto druhu existovat žádné odůvodnění, by mělo všem účastníkům přeshraničních transakcí přinést jasnost a právní jistotu a mělo by zajistit účinné používání a prosazování předpisů o nepřípustnosti diskriminace na celém vnitřním trhu.

               (3)Podle článku 20 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/123/ES
                  17
                mají členské státy zajistit, aby poskytovatelé služeb usazení v Unii nezacházeli s příjemci služeb rozdílně kvůli jejich státní příslušnosti nebo místě bydliště. Toto ustanovení však nebylo plně účinné při potírání diskriminace a dostatečným způsobem nesnížilo právní nejistotu, zejména pak vzhledem k možnosti odůvodnit rozdíly v zacházení, které toto ustanovení povoluje, a k souvisejícím obtížím při jeho prosazování v praxi. Zeměpisné blokování a další formy diskriminace kvůli státní příslušnosti, místu bydliště či místu usazení navíc mohou vznikat v důsledku opatření ze strany obchodníků usazených ve třetích zemích, které leží mimo oblast působnosti uvedené směrnice.

               (4)Pro účely zajištění řádného fungování vnitřního trhu jsou proto nutná cílená opatření stanovená tímto nařízením, která poskytnou jasný, jednotný a účelný soubor pravidel pro vybraný počet otázek.

               (5)Cílem tohoto nařízení je zabránit diskriminaci kvůli státní příslušnosti, místu bydliště nebo místu usazení zákazníků, včetně zeměpisného blokování, při přeshraničních obchodních transakcích mezi obchodníky a zákazníky souvisejících s prodejem zboží a poskytováním služeb v rámci Unie. Nařízení usiluje o řešení přímé i nepřímé diskriminace, a zahrnuje tedy i neodůvodněné rozdílné zacházení na základě jiných rozlišujících kritérií, které vedou ke stejnému výsledku jako použití kritérií přímo založených na státní příslušnosti, místu bydliště nebo místu usazení. Tato další kritéria lze použít zejména na základě informací uvádějících fyzické umístění zákazníků, jako např. IP adresa používaná při přístupu k on-line rozhraní, adresa zadaná pro dodání zboží, provedená volba jazyka nebo členský stát, v němž byl vydán platební prostředek zákazníka.

               (6)Vzhledem k tomu, že některé regulační a administrativní překážky pro obchodníky byly v celé Unii v některých odvětvích služeb odstraněny v důsledku provedení směrnice 2006/123/ES, a to z hlediska její věcné působnosti, měl by být zajištěn soulad mezi tímto nařízením a směrnicí 2006/123/ES. V důsledku toho by se ustanovení tohoto nařízení měla mimo jiné uplatnit na elektronicky poskytované služby jiné než audiovizuální povahy, jejichž hlavní vlastností je poskytování přístupu k dílům chráněným autorskými právy nebo jinému předmětu ochrany a jejich využívání, nicméně pod podmínkou dodržení zvláštní výjimky stanovené v článku 4 a následného zhodnocení této výjimky stanoveného v článku 9. Audiovizuální služby včetně služeb, jejichž hlavním rysem je poskytování přístupu k vysílání sportovních akcí a které se poskytují na základě výlučných územních licencí, jsou z působnosti tohoto nařízení vyňaty. Přístup k retailovým finančním službám včetně platebních služeb by měl tedy být také vyňat, a to bez ohledu na ustanovení tohoto nařízení týkající se nepřípustnosti diskriminace u plateb.

               (7)K diskriminaci může také docházet ve vztahu k službám v oblasti dopravy, zejména s ohledem na prodej jízdenek pro osobní přepravu. V tomto ohledu však nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1008/2008
                  18
               , nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1177/2010
                  19
                a nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 181/2011
                  20
                již obsahují obecné zákazy diskriminace, které zahrnují všechny diskriminační praktiky, které se toto nařízení snaží řešit. Dále existuje záměr změnit v tomto smyslu v blízké budoucnosti nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1371/2007
                  21
               . Z těchto důvodů a pro zajištění souladu s rozsahem působnosti směrnice 2006/123/ES by měly služby v oblasti dopravy zůstat mimo oblast působnosti tohoto nařízení.

               (8)Tímto nařízením by neměly být dotčeny předpisy použitelné v daňové oblasti vzhledem k tomu, že smlouva o fungování Evropské unie (SFEU) stanoví zvláštní základnu pro opatření týkající se daňové oblasti na úrovni Unie.

               (9)Podle nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008
                  22
                nesmí volba rozhodného práva použitelného na smlouvy mezi spotřebitelem a obchodníkem, který svou podnikatelskou nebo profesionální činnost provozuje v zemi, kde má spotřebitel své obvyklé bydliště, nebo tuto činnost jakýmkoli způsobem zaměřuje na tuto zemi nebo na několik zemí včetně této země, ve svém důsledku zbavit spotřebitele ochrany, kterou mu poskytují ustanovení, od nichž se nelze smluvně odchýlit podle práva země, kde má spotřebitel své obvyklé bydliště. Podle nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012
                  23
                v otázkách souvisejících se smlouvou uzavřenou mezi spotřebitelem a obchodníkem, který má bydliště v některém členském státě a provozuje podnikatelskou nebo profesionální činnost v členském státě, v němž má bydliště spotřebitel, nebo tuto činnost jakýmkoli způsobem zaměřuje na tento členský stát nebo na několik států včetně tohoto členského státu, může spotřebitel podat žalobu proti smluvnímu partnerovi u soudů členského státu, v němž má bydliště, a žaloba proti spotřebiteli může být podána pouze u těchto soudů.

               (10)Toto nařízení by nemělo mít vliv na právní předpisy Unie týkající se soudní spolupráce v občanských věcech, zvláště pak na ustanovení o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy a o příslušnosti soudů, která jsou uvedena v nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008
                  24
                a nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012
                  25
               , včetně použití těchto právních předpisů a ustanovení v jednotlivých případech. Zejména pak by samotná skutečnost, že obchodník jedná v souladu s ustanoveními tohoto nařízení, neměla být vykládána tak, že obchodník zaměřuje svou činnost na členský stát spotřebitele za účelem takového použití.

               (11)K diskriminačním praktikám, o jejichž řešení usiluje toto nařízení, obvykle dochází prostřednictvím všeobecných obchodních podmínek a dalších informací, které jsou stanoveny a uplatňovány dotčeným obchodníkem nebo jeho jménem jako předpoklad pro získání přístupu k předmětnému zboží nebo službám a které jsou zpřístupněny široké veřejnosti. Součástí těchto všeobecných podmínek pro přístup jsou mimo jiné ceny, platební podmínky a dodací podmínky. Ty mohou být obchodníkem nebo jeho jménem zpřístupněny široké veřejnosti různými prostředky, jako např. informací zveřejněnou v reklamách, na internetových stránkách nebo v předsmluvní nebo smluvní dokumentaci. Tyto podmínky platí v případě neexistence individuálně sjednané dohody mezi obchodníkem a zákazníkem, kterou by bylo stanoveno jinak. Smluvní podmínky, které jsou mezi obchodníkem a zákazníky individuálně sjednány, by neměly být pro účely tohoto nařízení považovány za všeobecné podmínky pro přístup.

               (12)Vystupují-li spotřebitelé i podniky pro účely tohoto nařízení jako zákazníci, měli by být chráněni před diskriminací z důvodů souvisejících s jejich státní příslušností, místem bydliště nebo místem usazení. Tato ochrana by však neměla být rozšiřována na spotřebitele, kteří nakupují zboží či služby za účelem dalšího prodeje, jelikož by tím byla ovlivněna široce využívaná schémata distribuce mezi podniky v kontextu mezifiremních vztahů, jako je např. selektivní a výhradní distribuce, která výrobcům obecně umožňuje vybírat si své prodejce za podmínky splnění pravidel hospodářské soutěže.

               (13)Účinky diskriminačního zacházení v souvislosti s obchodními transakcemi týkajícími se prodeje zboží nebo poskytování služeb v rámci Unie jsou pro spotřebitele a na vnitřním trhu stejné bez ohledu na to, zda je obchodník usazen v členském státě nebo ve třetí zemi. Z tohoto důvodu a s cílem zajistit, aby se na obchodníky, kteří se účastní hospodářské soutěže, vztahovaly v tomto ohledu stejné podmínky, by se opatření stanovená v tomto nařízení, měla použít rovným způsobem pro všechny obchodníky působící na území Unie.

               (14)Mají-li mít zákazníci lepší možnost přístupu k informacím souvisejícím s prodejem zboží a poskytováním služeb na vnitřním trhu a má-li se zvýšit transparentnost, a to i s ohledem na ceny, neměli by obchodníci použitím technických prostředků ani jiným způsobem bránit zákazníkům kvůli jejich státní příslušnosti, místu bydliště nebo místu usazení v získání plného a rovného přístupu k on-line rozhraním. Tyto technické prostředky mohou zahrnovat zejména jakékoli technologie používané pro určení fyzického umístění zákazníka včetně sledování tohoto umístění prostřednictvím IP adresy, souřadnic získaných prostřednictvím globálního navigačního satelitního systému nebo údajů souvisejících s platební transakcí. Zákaz diskriminace týkající se přístupu k on-line rozhraním by však neměl být chápán tak, že z něj obchodníkovi vzniká povinnost uzavírat se zákazníky obchodní transakce.

               (15)Někteří obchodníci provozují různé verze svých on-line rozhraní, které jsou zaměřeny na zákazníky z různých členských států. Toto by sice mělo zůstat možné, avšak mělo by být zakázáno přesměrování zákazníka z jedné verze on-line rozhraní na jinou verzi bez jeho výslovného souhlasu. Všechny verze on-line rozhraní by měly zákazníkovi vždy zůstat snadno přístupné.

               (16)V některých případech může být blokování, omezení přístupu nebo přesměrování na alternativní verzi on-line rozhraní kvůli státní příslušnosti, místu bydliště nebo místu usazení bez souhlasu zákazníka nezbytné za účelem zajištění souladu se zákonnými požadavky práva Unie nebo právních předpisů členských států v souladu s právem Unie. Tyto právní předpisy mohou omezovat přístup spotřebitelů k určitému zboží nebo službám, například zákazem zobrazování konkrétního obsahu v některých členských státech. Je-li to z tohoto důvodu nezbytné, obchodníkům by nemělo být bráněno v dodržování těchto požadavků, a měli by proto mít možnost blokovat, omezit přístup nebo přesměrovat některé zákazníky nebo zákazníky na některých územích na určité on-line rozhraní.

               (17)V celé řadě konkrétních situací nelze jakékoli rozdíly v zacházení se zákazníky prostřednictvím uplatňování všeobecných podmínek pro přístup, včetně úplného odmítnutí prodeje zboží nebo poskytnutí služeb z důvodů souvisejících se státní příslušností, místem bydliště nebo místem usazení zákazníků objektivně odůvodnit. V těchto situacích by měla být takováto diskriminace zakázána a zákazníci by tak za konkrétních podmínek uvedených v tomto nařízení měli mít právo uzavírat obchodní transakce za stejných podmínek jako místní zákazník a získat plný a rovný přístup k jakémukoli zboží či jakýmkoli službám z různého nabízeného zboží a služeb bez ohledu na svou státní příslušnost, místo bydliště nebo místo usazení. V případech, kdy je to nutné, by obchodníci měli proto přijmout opatření s cílem zajistit dodržení tohoto zákazu diskriminace, pokud by jinak bylo dotčenému zákazníkovi bráněno v získání tohoto plného a rovného přístupu. Zákaz platný v těchto situacích by však neměl být chápán tak, že obchodníkům brání zaměřovat svou činnost na různé členské státy nebo určité skupiny zákazníků prostřednictvím cílených nabídek a různých obchodních podmínek, včetně zřizování on-line prostředí pro konkrétní zemi.

               (18)První z těchto situací je případ, kdy obchodník prodává zboží a nedochází k přeshraničnímu dodání tohoto zboží obchodníkem nebo jeho jménem do členského státu, v němž má zákazník bydliště. V této situaci by měl být zákazník schopen zboží zakoupit za naprosto stejných podmínek, včetně ceny a podmínek souvisejících s dodáním zboží, jako podobní zákazníci, kteří mají bydliště v členském státě obchodníka. To může znamenat, že si zahraniční zákazník bude muset zboží vyzvednout v tomto členském státě nebo v jiném členském státě, do něhož obchodník dodávky provádí. V této situaci není potřeba registrovat se k dani z přidané hodnoty („DPH“) v členském státě zákazníka ani zařizovat přeshraniční dodávku zboží.

               (19)Druhou situací je případ, kdy obchodník zajišťuje elektronicky poskytované služby kromě služeb, jejichž hlavní vlastností je poskytování přístupu k dílům chráněným autorskými právy nebo jinému chráněnému předmětu a jejich využívání, jako např. cloudové služby, služby datových skladů, hosting internetových stránek a poskytování firewallů. V tomto případě se fyzické dodání nepožaduje, protože k dodání služeb dochází elektronicky. Hlášení a platbu DPH může obchodník provést zjednodušeně podle předpisů uvedených pro zjednodušené jednotné správní místo pro DPH v prováděcím nařízení Rady (EU) č. 282/2011
                  26
               .

               (20)V neposlední řadě v situaci, kdy obchodník poskytuje služby a tyto služby jsou odebírány zákazníkem v objektu obchodníka nebo na místě, které je zvoleno obchodníkem, a které se liší od členského státu, jehož je zákazník státním příslušníkem nebo kde má bydliště nebo místo usazení, by použití odlišných všeobecných podmínek pro přístup na základě těchto kritérií rovněž nemělo být odůvodněno. Tyto situace se týkají případů, jako například hotelové ubytování, sportovní akce, pronájem vozidel a vstupenky na hudební festivaly nebo do zábavních parků. V těchto situacích se obchodník nemusí registrovat k DPH v jiném členském státě ani zajišťovat přeshraniční dodání zboží.

               (21)Ve všech těchto situacích neznamená dodržování tohoto nařízení pro obchodníka žádné vícenáklady související s příslušností nebo s rozdíly v rozhodném právu na základě ustanovení, která jsou v oblasti práva rozhodného pro smluvní závazkové vztahy a v oblasti příslušnosti soudů uvedena v nařízení (ES) č. 593/2008 a nařízení (EU) č. 1215/2012, pokud obchodník neprovozuje svou činnost v členském státě spotřebitele či nezaměřuje do něj svou činnost nebo není-li zákazník spotřebitelem. Pokud obchodník naopak svou činnost v členském státě spotřebitele provozuje nebo do něj svou činnost zaměřuje, obchodník projevil svůj záměr navázat obchodní vztahy se spotřebiteli z tohoto členského státu, a byl tak schopen takovéto náklady zohlednit.

               (22)Obchodníci, na než se vztahuje zvláštní režim stanovený v hlavě XII kapitole 1 směrnice Rady 2006/12/ES
                  27
               , nejsou povinni platit DPH. Pro tyto obchodníky by zákaz použití různých obecných podmínek pro přístup z důvodů souvisejících se státní příslušností, místem bydliště nebo místem usazení zákazníka při dodávání elektronicky poskytovaných služeb znamenal, že by se museli zaregistrovat, aby mohli zúčtovat DPH jiných členských států, a mohl by jim způsobit dodatečné náklady, jež by vzhledem k velikosti a vlastnostem dotčených obchodníků představovaly nepřiměřenou zátěž. Tito obchodníci by proto měli být od uvedeného zákazu osvobozeni po takovou dobu, po jakou je daný režim platný.

               (23)Ve všech těchto situacích může obchodníkovi v určitých případech bránit v prodeji zboží nebo poskytování služeb některým zákazníkům nebo zákazníkům na některých územích z důvodů souvisejících se státní příslušností, místem bydliště nebo místem usazení zákazníka konkrétní zákaz nebo požadavek stanovený právem Unie nebo právními předpisy členských států v souladu s právem Unie. Právní předpisy členských států mohou též v souladu s právem Unie vyžadovat, aby obchodníci dodržovali jistá pravidla o stanovování cen knih. Obchodníkům by nemělo být bráněno tyto právní předpisy v nezbytném rozsahu dodržovat.

               (24)Podle práva Unie se obchodníci mohou v zásadě rozhodnout, jaké platební prostředky, včetně platebních značek, chtějí přijímat. Po provedení této volby však vzhledem k současnému právnímu rámci pro platební služby neexistují žádné důvody, aby obchodníci diskriminovali zákazníky v rámci Unie tím, že odmítají určité obchodní transakce nebo s ohledem na tyto transakce jinak používají některé odlišné platební podmínky z důvodů souvisejících se státní příslušností, místem bydliště nebo místem usazení zákazníka. V této konkrétní souvislosti by takové bezdůvodné nerovné zacházení z důvodů souvisejících s umístěním platebního účtu, místem usazení poskytovatele platební služby nebo místem vydání platebního prostředku na území Unie mělo být také výslovně zakázáno. Dále je třeba připomenout, že nařízení (EU) č. 260/2012 již všem příjemcům platby včetně obchodníků zakazuje požadovat, aby se bankovní účty pro přijetí platby v eurech nacházely v určitém členském státě.

               (25)Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2015/2366/EU
                  28
                zavedla přísné bezpečnostní požadavky na zahájení a zpracování elektronických plateb, které snížily riziko podvodu u všech nových i tradičnějších prostředků pro placení, zejména u plateb on-line. Poskytovatelé platebních služeb jsou povinni provádět takzvané silné ověření klienta, což je postup ověření, které potvrzuje totožnost uživatele platební služby nebo platební transakce. U transakcí na dálku, jako jsou platby on-line, jsou bezpečnostní požadavky ještě přísnější a vyžadují dynamické propojení s částkou transakce a účtem příjemce platby, aby uživatele ještě více chránily minimalizací rizik v případě chyby nebo podvodných útoků. Výsledkem těchto ustanovení je, že riziko podvodné platby při domácích i přeshraničních nákupech je stejné a nemělo by být používáno jako argument k odmítnutí nebo diskriminaci jakékoli obchodní transakce v Unii.

               (26)Toto nařízení by nemělo mít vliv na použití pravidel hospodářské soutěže, zejména pak článků 101 a 102 SFEU. Dohody, z nichž obchodníkům vznikají povinnosti neúčastnit se pasivních prodejů ve smyslu nařízení Komise (EU) č. 330/2010
                  29
                některým zákazníkům nebo zákazníkům na některých územích, se obecně považují za dohody omezující hospodářskou soutěž a nelze jim běžným způsobem udělit výjimku ze zákazu stanoveného čl. 101 odst. 1 SFEU. I pokud nespadají do působnosti článku 101 SFEU, v souvislosti s použitím tohoto nařízení narušují řádné fungování vnitřního trhu a mohou být používány k obcházení ustanovení tohoto nařízení. Příslušná ustanovení těchto dohod nebo jakýchkoli jiných dohod ve vztahu k pasivním prodejům, které na obchodníkovi požadují, aby jednal v rozporu s tímto nařízením, by proto měla být automaticky neplatná. Toto nařízení, a zejména jeho ustanovení v oblasti přístupu ke zboží a službám, by však nemělo mít vliv na dohody omezující aktivní prodeje ve smyslu nařízení (EU) č. 330/2010.

               (27)Členské státy by měly určit jeden nebo více orgánů odpovědných za přijetí účinného opatření k sledování a zabezpečení shody s ustanoveními tohoto nařízení. Členské státy by měly také zajistit, aby byly obchodníkům v případě jakéhokoli porušení tohoto nařízení uloženy účinné, přiměřené a odrazující sankce.

               (28)Spotřebitel by měl být s to přijímat pomoc odpovědných orgánů usnadňujících vyřešení sporů s obchodníky, které budou vyplývat z použití tohoto nařízení, a to i prostřednictvím jednotného formuláře stížnosti.

               (29)Toto nařízení by mělo být pravidelně vyhodnocováno, aby k němu mohly být případně navrženy nezbytné změny. První hodnocení by se mělo zaměřit zejména na možné rozšíření zákazu diskriminace stanoveného v čl. 4 odst. 1 písm. b) na elektronicky poskytované služby, jejichž hlavní vlastností je poskytování přístupu k dílům chráněným autorskými právy nebo jinému předmětu ochrany a jejich využívání, za předpokladu, že obchodník má pro příslušná území požadovaná práva.

               (30)Za účelem usnadnění účinného prosazování pravidel stanovených tímto nařízením by měl ve vztahu k těmto pravidlům být k dispozici také mechanismus pro zajištění přeshraniční spolupráce mezi příslušnými orgány, který je stanoven nařízením Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004
                  30
               . Jelikož však nařízení (ES) č. 2006/2004 platí pouze s ohledem na právní předpisy, které chrání zájmy spotřebitelů, tato opatření by měla být dostupná pouze tehdy, je-li zákazník spotřebitelem. Nařízení (ES) č. 2006/2004 by proto mělo být odpovídajícím způsobem změněno.

               (31)Má-li být v souladu se směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2009/22/ES
                  31
                umožněno podávání žalob na zdržení se jednání se zaměřením na ochranu kolektivních zájmů spotřebitelů s ohledem na jednání v rozporu s tímto nařízením, měla by být změněna rovněž uvedená směrnice tak, aby ve své příloze I zahrnovala odkaz na toto nařízení.

               (32)Obchodníci, veřejné orgány a další zainteresované strany by měli mít dostatek času, aby se přizpůsobili ustanovením tohoto nařízení a zajistili jejich dodržování. Vzhledem ke specifické charakteristice elektronicky poskytovaných služeb jiných než služeb, jejichž hlavním rysem je poskytování přístupu k dílům chráněným autorskými právy nebo jiným předmětům ochrany a jejich používání, je vhodné použít zákaz podle čl. 4 odst. 1 písm. b) vztahující se na poskytování těchto služeb až od pozdějšího data.

               (33)Pro dosažení cíle spočívajícího v účinném řešení přímé a nepřímé diskriminace z důvodu státní příslušnosti, místa bydliště nebo místa usazení zákazníků, je vhodné přijmout nařízení, které je přímo uplatňováno ve všech členských státech. Je to nutné pro zajištění jednotného uplatňování pravidel nepřípustné diskriminace v celé Unii a jejich současný vstup v platnost. Pouze nařízení zajišťuje takovou míru jasnosti, jednotnosti a právní jistoty, jaká je nutná pro to, aby z těchto předpisů mohli mít zákazníci plný prospěch.

               (34)Jelikož cíle tohoto nařízení, totiž zabránění přímé a nepřímé diskriminaci kvůli státní příslušnosti, místu bydliště nebo místu usazení zákazníků, včetně zeměpisného blokování, při obchodních transakcích s obchodníky v rámci Unie, nemůže být vzhledem k přeshraniční povaze problému a nedostatečné jasnosti současného právního rámce, uspokojivě dosaženo na úrovni členských států, a proto jej může být z důvodu rozsahu a potenciálního účinku na obchod na vnitřním trhu lépe dosaženo na úrovni Unie, může Unie přijmout opatření v souladu se zásadou subsidiarity stanovenou v článku 5 Smlouvy o Evropské unii. V souladu se zásadou proporcionality stanovenou v uvedeném článku nepřekračuje toto nařízení rámec toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné.

               (35)Toto nařízení ctí základní práva a dodržuje zásadu uznávanou Listinou základních práv Evropské unie. Toto nařízení se snaží zejména zajistit úplné dodržování článků 16 a 17 této Listiny,

               PŘIJALY TOTO NAŘÍZENÍ:

               Článek 1

               Cíl a oblast působnosti

               1.Cílem tohoto nařízení je přispět k řádnému fungování vnitřního trhu zabráněním diskriminace, která je přímo či nepřímo založena na státní příslušnosti, místu bydliště nebo místu usazení zákazníků.

               2.Toto nařízení se použije na následující situace:

               a)když obchodník prodává zboží nebo poskytuje služby nebo se snaží prodávat zboží nebo poskytovat služby v jiném členském státě než v členském státě, v němž má zákazník bydliště nebo místo usazení;

               b)když obchodník prodává zboží nebo poskytuje služby nebo se snaží prodávat zboží nebo poskytovat služby ve stejném členském státě, v jakém má zákazník místo bydliště nebo místo usazení, avšak zákazník je státním příslušníkem jiného členského státu;

               c)když obchodník prodává zboží nebo poskytuje služby nebo se snaží prodávat zboží nebo poskytovat služby v členském státě, v němž se zákazník dočasně nachází, aniž by v tomto členském státě měl bydliště nebo aniž by v tomto členském státě byl usazen.

               3.Toto nařízení se nepoužije pro činnosti uvedené v čl. 2 odst. 2 směrnice 2006/123/ES.

               4.Tímto nařízením nejsou dotčeny žádné předpisy vztahující se na daňovou oblast.

               5.Toto nařízení nemá vliv na právní předpisy Unie týkající se soudní spolupráce v civilních záležitostech. Dodržování tohoto nařízení nesmí být vykládáno tak, že obchodník zaměřuje svou činnost do členského státu, v němž má spotřebitel obvyklé bydliště nebo bydliště ve smyslu čl. 6 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 593/2008 a čl. 17 odst. 1 písm. c) nařízení (EU) č. 1215/2012.

               6.V rozsahu, v němž jsou ustanovení tohoto nařízení v rozporu s ustanoveními čl. 20 odst. 2 směrnice 2006/123/ES, mají přednost ustanovení tohoto nařízení.

               Článek 2

               Definice

               Pro účely tohoto nařízení se používají definice stanovené v článku 7 prováděcího nařízení Rady (EU) č. 282/2011, čl. 2 bodech 10, 20 a 30 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2015/751
                  32
                a čl. 4 bodech 8, 9, 11, 12, 14, 23, 24 a 30 směrnice (EU) 2015/2366.

               Použijí se rovněž tyto definice:

               a)„spotřebitelem“ se rozumí jakákoli fyzická osoba, která jedná za účelem nesouvisejícím s její živností, podnikáním, řemeslem nebo povoláním;

               b)„zákazníkem“ se rozumí spotřebitel nebo podnik, který je státním příslušníkem některého členského státu nebo má místo bydliště nebo místo usazení v některém členském státu a hodlá nakoupit nebo nakoupí zboží nebo službu na území Unie jinak než za účelem opětovného prodeje;

               c)„všeobecnými podmínkami pro přístup“ se rozumí veškeré smluvní podmínky a další informace, včetně prodejních cen, které upravují přístup zákazníků ke zboží nebo službám nabízeným obchodníkem k prodeji, jsou obchodníkem nebo jeho jménem stanoveny, uplatňovány a zpřístupněny široké veřejnosti a používají se v případě neexistence individuálně sjednané dohody mezi obchodníkem a zákazníkem;

               d)„zbožím“ se rozumí všechny hmotné movité předměty s výjimkou předmětů, které se prodávají na základě výkonu rozhodnutí nebo jiných soudních opatření; voda, plyn a elektřina se považují za zboží ve smyslu tohoto nařízení, pokud se prodávají v omezeném objemu nebo v určitém množství;

               e)„on-line rozhraním“ se rozumí jakýkoli software, včetně internetové stránky a aplikací, provozovaný obchodníkem nebo jeho jménem, který slouží k poskytování přístupu zákazníků ke zboží nebo službám obchodníka za účelem uzavření obchodní transakce s ohledem na toto zboží nebo služby;

               f)„službou“ se rozumí jakákoli samostatná výdělečná činnost poskytovaná zpravidla za úplatu ve smyslu článku 57 Smlouvy;

               g)„obchodníkem“ se rozumí jakákoli fyzická nebo právnická osoba bez ohledu na to, zda je v soukromém či veřejném vlastnictví, která jedná, i prostřednictvím jiné osoby jednající jejím jménem nebo v jejím zastoupení, za účelem souvisejícím s její živností, podnikáním, řemeslem nebo povoláním.

               Článek 3

               Přístup k on-line rozhraním

               1.Obchodníci nesmějí technickými prostředky ani jinak blokovat nebo omezovat přístup zákazníků k on-line rozhraní obchodníků z důvodů souvisejících se státní příslušností, místem bydliště nebo místem usazení zákazníka.

               2.Obchodníci nesmějí z důvodů souvisejících se státní příslušností, místem bydliště nebo místem založení zákazníka provádět přesměrování zákazníků na verzi svého on-line rozhraní, která se liší od on-line rozhraní, k němuž se zákazník původně snažil přistoupit, na základě úpravy tohoto on-line rozhraní, použití jazyka nebo jiných charakteristik, které rozhraní konkretizují pro zákazníky podle státní příslušnosti, místa bydliště nebo místa usazení, pokud zákazník s tímto přesměrováním nebude výslovně předem souhlasit.

               V případě tohoto přesměrování s výslovným souhlasem zákazníka musí původní verze tohoto rozhraní zůstat pro tohoto zákazníka snadno přístupná.

               3.Zákaz uvedený v odstavcích 1 a 2 se nepoužívá v případech, kdy je blokování, omezení přístupu nebo přesměrování s ohledem na určité zákazníky nebo na zákazníky na určitých územích nezbytné za účelem zajištění splnění zákonného požadavku práva Unie nebo právních předpisů členských států v souladu s právem Unie.

               4.Pokud obchodník blokuje nebo omezuje přístup zákazníků k on-line rozhraní nebo přesměrovává zákazníky na jinou verzi on-line rozhraní v souladu s odstavcem 4, je povinen to jasně zdůvodnit. Toto zdůvodnění musí být poskytnuto v jazyce on-line rozhraní, ke kterému se zákazník původně snažil přistoupit.

               Článek 4

               Přístup ke zboží a službám

               1.Obchodníci nesmějí používat rozdílné všeobecné podmínky pro přístup ke svému zboží a službám z důvodů souvisejících se státní příslušností, místem bydliště nebo místem usazení zákazníka v těchto situacích:

               a)jestliže obchodník prodává zboží a toto zboží není obchodníkem nebo jeho jménem dodáváno přes hranice do členského státu zákazníka;

               b)jestliže obchodník dodává elektronicky poskytované služby kromě služeb, jejichž hlavní vlastností je poskytování přístupu k dílům chráněným autorskými právy nebo jinému chráněnému předmětu a jejich využívání;

               c)jestliže obchodník poskytuje služby kromě služeb uvedených v písmeni b) a tyto služby jsou dodávány zákazníkovi v objektu obchodníka nebo na fyzickém místě, kde obchodník působí, v jiném členském státě, než jehož je zákazník státním příslušníkem nebo kde má místo bydliště nebo místo usazení.

               2.Zákaz stanovený v odst. 1 písm. b) se nepoužije na obchodníky, kteří jsou osvobozeni od DPH na základě ustanovení hlavy XII kapitoly 1 směrnice 2006/112/ES.

               3.Zákaz uvedený v odstavci 1 se nepoužívá v rozsahu, v němž obchodníkovi v prodeji zboží nebo poskytování služeb určitým zákazníkům nebo zákazníkům na určitých územích brání konkrétní ustanovení práva Unie nebo právních předpisů členského státu v souladu s právem Unie.

               Pokud jde o prodej knih, zákaz stanovený v odstavci 1 nebrání obchodníkům ve stanovení odlišných cen pro zákazníky na určitých územích v rozsahu, v němž jsou povinni tak učinit podle právních předpisů členských států v souladu s právem Unie.

               Článek 5

               Nepřípustnost diskriminace z důvodů souvisejících s platbou

               1.Obchodníci nesmějí z důvodů souvisejících se státní příslušností, místem bydliště nebo místem usazení zákazníka, umístěním platebního účtu, místem usazení poskytovatele platební služby nebo místem vydání platebního prostředku na území Unie používat různé podmínky pro platbu za veškerý prodej zboží nebo poskytování služeb v případě, že:

               a)se tyto platby provádějí elektronickou transakcí úhradou nebo inkasem nebo karetním platebním prostředkem v rámci téže platební značky;

               b)příjemce může od plátce požadovat silné ověření klienta ve smyslu směrnice (EU) 2015/2366; a

               c)měnou plateb je měna, kterou příjemce akceptuje.

               2.Zákaz stanovený v odstavci 1 nesmí bránit možnosti obchodníků požadovat poplatky za použití karetního platebního prostředku, u něhož nejsou mezibankovní poplatky upraveny podle kapitoly II nařízení (EU) 2015/751, a u platebních služeb, pro které se nepoužívá nařízení (EU) č. 260/2012. Tyto poplatky nesmí přesáhnout výši nákladů vzniklých obchodníkovi na použití platebního prostředku.

               Článek 6

               Dohody o pasivních prodejích

               Dohody, které obchodníkovi ukládají povinnost, aby s ohledem na pasivní prodeje jednal v rozporu s tímto nařízením, jsou automaticky neplatné.

               Článek 7

               Prosazování ze strany orgánů členských států

               1.Každý členský stát určí subjekt či subjekty odpovědné za prosazování tohoto nařízení. Členské státy jsou povinny zajistit, aby tento subjekt či subjekty měly k dispozici přiměřené a účinné prostředky pro prosazování tohoto nařízení.

               2.Členské státy stanoví pravidla pro ukládání sankcí za porušení tohoto nařízení a přijmou veškerá opatření nezbytná k jejich uplatňování. Stanovené sankce musí být účinné, přiměřené a odrazující.

               Článek 8

               Pomoc spotřebitelům

               1.Každý členský stát přenese na konkrétní subjekt či subjekty odpovědnost za poskytování praktické pomoci spotřebitelům pro případ sporu mezi spotřebitelem a obchodníkem, který vznikne v důsledku použití tohoto nařízení. Každý členský stát určí subjekt nebo subjekty odpovědné za tento úkol.

               2.Orgány uvedené v odstavci 1 musí zákazníkům nabízet jednotný vzorový formulář pro podávání stížností subjektům uvedeným v odstavci 1 a v čl. 7 odst. 1. Komise poskytne těmto subjektům při vypracování tohoto vzorového formuláře pomoc.

               Článek 9

               Přezkum

               1.Komise do [datum: dva roky po vstupu tohoto nařízení v platnost] a následně každých pět let podá Evropskému parlamentu, Radě a Evropskému hospodářskému a sociálnímu výboru zprávu o hodnocení tohoto nařízení. V případě nutnosti bude zpráva doplněna návrhem na změnu tohoto nařízení s ohledem na vývoj v právní, technické a ekonomické oblasti.

               2.První hodnocení uvedené v odstavci 1 se provede zejména s cílem posoudit, zda by se zákaz stanovený v čl. 4 odst. 1 písm. b) měl vztahovat rovněž na elektronicky poskytované služby, jejichž hlavní vlastností je poskytování přístupu k dílům chráněným autorskými právy nebo jinému předmětu ochrany a jejich využívání, za předpokladu, že obchodník má pro příslušná území požadovaná práva.

               Článek 10

               Změny nařízení (ES) č. 2006/2004 a směrnice 2009/22/ES

               1.V příloze nařízení (ES) č. 2006/2004 se doplňuje nový bod, který zní: „[číslo] [úplný název tohoto nařízení] (Úř. věst. L XX, XX.XX.rok, s. X), pouze tehdy, je-li zákazník spotřebitelem ve smyslu ustanovení čl. 2 odst. 3 nařízení č. XXXX/rok.“

               2.V příloze I směrnice 2009/22/ES se doplňuje nový bod, který zní: „[číslo] [úplný název tohoto nařízení] (Úř. věst. L XX, XX.XX.rok, s. X).“

               Článek 11

               Závěrečná ustanovení

               Toto nařízení vstupuje v platnost dvacátým dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.

               Použije se ode dne [datum: šest měsíců po dni vyhlášení].

               Ustanovení čl. 4 odst. 1 písm. b) se však použije ode dne 1. července 2018.

               Toto nařízení je závazné v celém rozsahu a přímo použitelné ve všech členských státech.

               V Bruselu dne

                  Za Evropský parlament
                        Za Radu

                  předseda
                        předseda/předsedkyně

                     (1)
                  COM(2015) 192 final.

                     (2)
                  COM(2015) 550 final.

                     (3)
                  Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/123/ES ze dne 12. prosince 2006 o službách na vnitřním trhu.

                     (4)
                  Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/31/ES ze dne 8. června 2000 o některých právních aspektech služeb informační společnosti, zejména elektronického obchodu, na vnitřním trhu.

                     (5)
                  Zásadu nepřípustnosti diskriminace upravuje čl. 1 písm. a) a čl. 4 odst. 2 jak nařízení (EU) č. 181/2011 o právech cestujících v autobusové a autokarové dopravě, tak nařízení (EU) č. 1177/2010 o právech cestujících při cestování po moři a na vnitrozemských vodních cestách. O nepřípustnosti diskriminace v letecké dopravě hovoří čl. 23 odst. 2 a čl. 16 odst. 1 nařízení (ES) č. 1008/2008 o společných pravidlech pro provozování leteckých služeb.

                     (6)
                  Směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2015/2366 ze dne 25. listopadu 2015 o platebních službách na vnitřním trhu, kterou se mění směrnice 2002/65/ES, 2009/110/ES a 2013/36/EU a nařízení (EU) č. 1093/2010 a zrušuje směrnice 2007/64/ES.

                     (7)
                  Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech a nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 ze dne 17. června 2008 o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy (Řím I).

                     (8)
                  COM(2015) 634 final, návrh směrnice Evropského parlamentu a Rady o některých aspektech smluv o poskytování digitálního obsahu.

                     (9)
                  COM(2015) 635 final, návrh směrnice Evropského parlamentu a Rady o některých aspektech smluv o prodeji zboží online a jinými prostředky na dálku.

                     (10)
                  SWD(2012) 146 v konečném znění, pracovní dokument útvarů Komise s cílem zavést hlavní směr pro použití čl. 20 odst. 2 směrnice 2006/123/ES o službách na vnitřním trhu („směrnice o službách“).

                     (11)
                  Souhrnná zpráva o veřejné konzultaci je zveřejněna zde: https://ec.europa.eu/digital-single-market/en/news/full-report-results-public-consultation-geoblocking.

                     (12)
                  První výsledky jsou zveřejněny zde:

                     http://ec.europa.eu/competition/antitrust/sector_inquiries_e_commerce.html

                     (13)
                  SWD(2016) 173 a SWD(2016) 174.

                     (14)
                  Nařízení (ES) č. 593/2008 o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy.

                     (15)
                  Nařízení (EU) č. 1215/2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech.

                     (16)
                  Úř. věst. […], […], s. […].

                     (17)
                  Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/123/ES ze dne 12. prosince 2006 o službách na vnitřním trhu (Úř. věst. L 376, 27.12.2006, s. 36).

                     (18)
                  Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1008/2008 ze dne 24. září 2008 o společných pravidlech pro provozování leteckých služeb ve Společenství (Úř. věst. L 293, 31.10.2008, s. 3).

                     (19)
                  Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1177/2010 ze dne 24. listopadu 2010 o právech cestujících při cestování po moři a na vnitrozemských vodních cestách a o změně nařízení (ES) č. 2006/2004 (Úř. věst. L 334, 17.12.2010, s. 1).

                     (20)
                  Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 181/2011 ze dne 16. února 2011 o právech cestujících v autobusové a autokarové dopravě a o změně nařízení (ES) č. 2006/2004 (Úř. věst. L 55, 28.2.2011, s. 1).

                     (21)
                  Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1371/2007 ze dne 23. října 2007 o právech a povinnostech cestujících v železniční přepravě (Úř. věst. L 315, 3.12.2007, s. 14).

                     (22)
                  Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 ze dne 17. června 2008 o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy (Řím I) (Úř. věst. L 177, 4.7.2008, s. 6).

                     (23)
                  Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. L 351, 20.12.2012, s. 1).

                     (24)
                  Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 ze dne 17. června 2008 o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy (Řím I) (Úř. věst. L 177, 4.7.2008, s. 6).

                     (25)
                  Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. L 351, 20.12.2012, s. 1).

                     (26)
                  Prováděcí nařízení Rady (EU) č. 282/2011 ze dne 15. března 2011, kterým se stanoví prováděcí opatření ke směrnici 2006/112/ES o společném systému daně z přidané hodnoty (Úř. věst. L 77, 23.3.2011, s. 1).

                     (27)
                  Směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty (Úř. věst. L 347, 11.12.2006, s. 1).

                     (28)
                  Směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2015/2366 ze dne 25. listopadu 2015 o platebních službách na vnitřním trhu, kterou se mění směrnice 2002/65/ES, 2009/110/ES a 2013/36/EU a nařízení (EU) č. 1093/2010 a zrušuje směrnice 2007/64/ES (Úř. věst. L 337, 23.12.2015, s. 35).

                     (29)
                  Nařízení Komise (EU) č. 330/2010 ze dne 20. dubna 2010 o použití čl. 101 odst. 3 Smlouvy o fungování Evropské unie na kategorie vertikálních dohod a jednání ve vzájemné shodě (Úř. věst. L 102, 23.4.2010, s. 1).

                     (30)
                  Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 ze dne 27. října 2004 o spolupráci mezi vnitrostátními orgány příslušnými pro vymáhání dodržování zákonů na ochranu zájmů spotřebitele (Úř. věst. L 364, 9.12.2004, s. 1).

                     (31)
                  Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/22/ES ze dne 23. dubna 2009 o žalobách na zdržení se jednání v oblasti ochrany zájmů spotřebitelů (Úř. věst. L 110, 1.5.2009, s. 30).

                     (32)
                  Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2015/751 ze dne 29. dubna 2015 o mezibankovních poplatcích za karetní platební transakce (Úř. věst. L 123, 19.5.2015, s. 1).