				|

		52013PC0550

			Návrh NAŘÍZENÍ EVROPSKÉHO PARLAMENTU A RADY o mezibankovních poplatcích za platební transakce založené na kartách /* COM/2013/0550 final - 2013/0265 (COD) */

			   	DŮVODOVÁ ZPRÁVA
1.           SOUVISLOSTI NÁVRHU
Odůvodnění a cíle návrhu
Účelem tohoto návrhu je přispět
k rozvoji platebního trhu v Unii, díky němuž – v souladu se
strategií Evropa 2020 a Digitální agendou – budou spotřebitelé,
maloobchodníci a další podniky moci naplno využívat výhod vnitřního
trhu EU, včetně elektronického obchodování.
K dosažení tohoto cíle a k podpoře
služeb, efektivnosti a inovací v celé EU v oblasti platebních karet a
v oblasti platebních transakcí založených na kartě a
uskutečňovaných off-line, on-line i pomocí mobilních zařízení je
zapotřebí zajistit právní jistotu a rovné podmínky. Kromě toho
by měla být zakázána obchodní pravidla a další podmínky, které
spotřebitelům a maloobchodníkům znesnadňují získání
přesných informací o poplatcích účtovaných v souvislosti s platebními
transakcemi, čímž brání vytvoření skutečně efektivního
vnitřního trhu.
Obecné souvislosti
Regulační a právní rámec pro malé
platby v EU byl vypracován v průběhu posledních 12 let, se
zavedením eura coby urychlujícím faktorem. Nařízení č. 2560/2001
o rovnocennosti poplatků za vnitrostátní
a přeshraniční platby v eurech podnítilo další iniciativy
na vytvoření vnitřního platebního trhu.
Regulační a právní rámec je dotvářen
řadou šetření a rozhodnutí v oblasti malých plateb podle práva EU pro
hospodářskou soutěž, která Komise v minulých letech provedla a
učinila.
Zabezpečené, efektivní, konkurenceschopné
a inovativní elektronické platby mají zásadní význam pro vnitřní trh všech
produktů a služeb a jejich dopad ještě roste s odklonem od kamenných
prodejen k elektronickému obchodování. V této souvislosti je
překážkou na cestě k vytvoření efektivně fungujícího
vnitřního trhu v oblasti platebních karet rozsáhlé uplatňování
některých restriktivních obchodních pravidel a postupů. Tato
pravidla a postupy rovněž vedou k neinformovanosti
spotřebitelů a maloobchodníků o nákladech a cenách
transakcí, což má za následek neoptimální výsledky fungování trhu
včetně neefektivních cen.
Jednou z hlavních praktik, které brání
dosažení integrovaného trhu, je ta, že v čtyřstranných schématech,
což je nejběžnější typ schémat platebních karet, se všeobecně
používají vícestranné mezibankovní poplatky. Jde o společně dohodnuté
mezibankovní poplatky, obvykle mezi akceptujícími poskytovateli platebních
služeb a vydávajícími poskytovateli platebních služeb v rámci určitého
schématu. Tyto mezibankovní poplatky hrazené akceptujícími poskytovateli
platebních služeb tvoří část poplatků, které jsou účtovány
obchodníkům a které obchodníci následně přenášejí na
spotřebitele. Vysoké mezibankovní poplatky účtované obchodníkům
mají proto za následek vyšší konečné ceny zboží a služeb, jež platí
všichni spotřebitelé. Hospodářská soutěž mezi schématy
platebních karet je zřejmě v praxi z velké části
zaměřena na to, přesvědčit co možná nejvíce
vydávajících poskytovatelů platebních služeb, aby vydávali karty toho
kterého schématu, což na rozdíl od nastolení cenové disciplíny, kterou se
hospodářská soutěž v tržní ekonomice obvykle projevuje, poplatky
místo snižování zpravidla zvyšuje.
V současné době nejsou
mezibankovní poplatky v EU regulovány žádnými právními předpisy,
kromě nepřímé regulace v Dánsku, která se týká transakčních
poplatků účtovaných obchodníkovi u přímých transakcí uskutečněných
osobně. Avšak mnoho vnitrostátních orgánů pro hospodářskou
soutěž již zahájilo řízení za účelem prosazování právních
předpisů v oblasti hospodářské soutěže, mimo jiné
ve Spojeném království, v Německu a v Itálii. V řadě
členských států rovněž probíhá proces přijímání
příslušných právních předpisů, například v Polsku,
Maďarsku, Spojeném království a Itálii.
Účinky
na spotřebitele
Spotřebitelům, kteří si obvykle
nejsou vědomi poplatků, jež obchodníci platí za použitý platební
prostředek, škodí zvyšování cen, které je mezibankovními poplatky
způsobeno. Současně pak různé pobídkové praktiky, jichž
používají vydávající poskytovatelé platebních služeb (např. cestovní
poukazy, bonusy, rabaty, právo požadovat vrácení peněžních
prostředků, pojištění zdarma atd.), motivují zákazníky k používání
platebních prostředků, z nichž vydávajícím poskytovatelům
platebních služeb plynou vysoké poplatky. Pravidla uplatňovaná schématy
platebních karet a postupy používané poskytovateli platebních služeb zpravidla
udržují obchodníky a spotřebitele v nevědomosti o rozdílech v
poplatcích a snižují transparentnost trhu, například tím, že pracují s
jednotnými poplatky (tzv. „blending“), nebo tím, že obchodníkům
zakazují zvolit cenově výhodnější značku karty v
případě tzv. „co-brandovaných“ karet či motivovat spotřebitele
k používání těchto cenově výhodnějších karet. I v
případech, kdy obchodníci o odlišných nákladech vědí, brání jim
pravidla uplatňovaná daným schématem nezřídka v tom, aby ke snížení
poplatků něco podnikli. Obzvláště významná je povinnost
přijímat všechny karty („Honour All Cards Rule“), která vyžaduje,
aby obchodníci přijímali všechny produkty vydané pod stejnou značkou,
i když se poplatky účtované obchodníkovi za tyto karty mohou u stejné
kategorie karet (např. kreditních / debetních) lišit i troj- až
čtyřnásobně a mezi různými kategoriemi karet,
například mezi prémiovými kreditními kartami a nízkonákladovými debetními
kartami, až 25násobně. Výsledkem společně dohodnutých
poplatků a opatření snižujících transparentnost je, že banky nejsou
nuceny soutěžit, pokud jde o tuto část jejich poplatků, což vede
k vyšším cenám pro spotřebitele – včetně těch, kteří
kartami neplatí nebo platí kartami s nízkými poplatky. Tito posledně
uvedení spotřebitelé vlastně prostřednictvím vyšších
maloobchodních cen dotují používání dražších platebních prostředků
jinými, často bohatšími spotřebiteli. Kromě omezování možnosti
výběru poskytovatele platebních služeb, omezování inovací a zvyšování
cen za platební služby zpochybňují mezibankovní poplatky také politiku
Komise podporovat a usnadňovat používání elektronických plateb
ve prospěch spotřebitelů[1].
A konečně, nedostatečné možnosti volby, pokud jde
o poskytovatele platebních služeb, a to i na celoevropské
úrovni, účinně brání spotřebitelům ve využívání všech výhod
plynoucích z vnitřního trhu, zejména co se týče elektronického
obchodování.
Účinky na vnitřní trh
Ve vnitrostátních a mezinárodních schématech
platebních karet se v současné době používají velmi rozmanité
mezibankovní poplatky, což zvyšuje roztříštěnost trhu a brání
maloobchodníkům a spotřebitelům ve využití výhod vnitřního
trhu zboží a služeb. Jen v mezinárodních schématech platebních karet se
mezibankovní poplatky liší až desetinásobně, což způsobuje výrazné
rozdíly v nákladech maloobchodníků v jednotlivých zemích.
V důsledku velkých rozdílů v poplatcích mezi jednotlivými
členskými státy je pro maloobchodníky rovněž obtížné – ke škodě
spotřebitelů – vypracovat celoevropskou cenovou strategii pro své
produkty a služby on-line i off-line. Maloobchodníci nemohou rozdíly v
poplatcích překlenout tím, že by využívali služeb přijímání karet,
jež nabízejí banky v jiných členských státech; zvláštní pravidla
uplatňovaná platebními schématy stanoví, že každá platební transakce je
zatížena mezibankovním poplatkem podle „místa prodeje“ (země
maloobchodníka). Akceptující banky tak nemohou úspěšně nabízet své
služby v jiných členských státech a maloobchodníci nemohou snížit své
náklady na platby ve prospěch spotřebitelů.
Účinky na vstup na trh
Mezibankovní poplatky také brání vstupu na
trh, neboť příjmy vydávajících poskytovatelů platebních služeb z
těchto poplatků fungují jako minimum, které je třeba nabídnout
při přesvědčování vydávajících poskytovatelů
platebních služeb, aby vydávali platební karty nebo jiné platební
prostředky nabízené novými účastníky trhu, například pro platby
přes internet nebo pomocí mobilního telefonu. Také pro celoevropské
subjekty je vstup na trh stále obtížný, neboť domácí mezibankovní
poplatky se v členských státech EU značně liší a noví
účastníci trhu by museli nabídnout mezibankovní poplatky přinejmenším
srovnatelné s těmi, které převažují na jednotlivých trzích, na
něž chtějí vstoupit. To má dopad na životaschopnost jejich
obchodního modelu a mimo jiné ovlivňuje potenciální úspory z rozsahu
a šíře nabídky. Také se tím vysvětluje, proč vnitrostátní
(obvykle levnější) schémata platebních karet mají v řadě
členských států tendenci zanikat. Překážky vstupu na trh, které
tak mezibankovní poplatky představují pro systémy plateb přes
internet nebo pomocí mobilního telefonu, také znamenají méně inovací.
Jak bylo řečeno,
v současné době nejsou mezibankovní poplatky v EU regulovány
žádnými právními předpisy, kromě nepřímé regulace v Dánsku.
Avšak mnoho vnitrostátních orgánů pro hospodářskou soutěž již
zahájilo řízení za účelem prosazování právních předpisů
v oblasti hospodářské soutěže. V řadě členských
států rovněž probíhá proces přijímání nové legislativy. Hrozí,
že časové rozdíly ve vnitrostátních postupech a zamýšlené právní
předpisy povedou k ještě roztříštěnějšímu trhu.
Toto nařízení proto navrhuje
vytvořit společná pravidla pro mezibankovní poplatky v Evropské
unii tím, že zavede maximální úrovně poplatků za transakce
s platebními kartami, které jsou spotřebiteli široce používané, a pro
maloobchodníky je tedy obtížné je odmítat nebo přijímat za příplatek.
Vytvoří se tak rovné podmínky, které odstraní stávající
roztříštěnost trhu, jež je výsledkem rozdílných poplatků. Dovolí
rovněž úspěšně vstoupit na trh novým celoevropským
poskytovatelům a umožní inovace založené na infrastruktuře, která
vychází z rovných podmínek. Spotřebitelé a maloobchodníci tak budou
mít na výběr z většího počtu poskytovatelů platebních
služeb (nových i zavedených), včetně celoevropských. Nařízení
navíc navrhne opatření k zajištění transparentnosti, aby se
maloobchodníci a spotřebitelé mohli informovaněji rozhodovat,
pokud jde o platební prostředky.
Platné předpisy vztahující se na
oblast návrhu
Tato iniciativa doplní stávající právní rámec
pro platební služby v EU, zejména pokud jde o dotvoření
vnitřního platebního trhu a přechod k celoevropským platebním
prostředkům.
Směrnice Evropského parlamentu a Rady
2007/64/ES ze dne 13. listopadu 2007 o platebních službách na
vnitřním trhu[2]
(„směrnice o platebních službách“) má za cíl stanovit standardizované
podmínky a práva pro platební služby nabízené na trhu, z čehož by
těžili spotřebitelé i společnosti v celé Unii. Uvedená
směrnice, která souběžně s přípravou tohoto návrhu prochází
revizí, stanoví obecný rámec pro platby v Evropské unii. Doplňuje ji
několik nařízení, například nařízení (ES) č. 924/2009
o přeshraničních platbách nebo nařízení č. 260/2012,
které stanoví datum přechodu všech úhrad a inkasních transakcí v eurech v
EU z vnitrostátních schémat na celoevropská schémata. Nařízení (ES)
č. 260/2012 také upřesňuje, že na jednotlivé inkasní
transakce se nesmí vztahovat žádný vícestranný mezibankovní poplatek.
Vedle legislativního rámce vedly Evropská
komise a vnitrostátní orgány pro hospodářkou soutěž za posledních 20
let řadu antimonopolních řízení zaměřených na
protisoutěžní postupy na trhu plateb kartami. Rozsudek Tribunálu z
května 2012[3]
potvrdil zjištění Komise v jejím rozhodnutí ve věci „MasterCard“
z prosince 2007[4],
že vícestranné mezibankovní poplatky omezují hospodářskou
soutěž, protože obchodníkům zvyšují náklady na přijímání
platebních karet, aniž z toho měli prospěch spotřebitelé.
Tribunál odmítl argument, že vícestranné mezibankovní poplatky jsou pro
fungování systému platebních karet nezbytné. K rozptýlení obav
z narušení hospodářské soutěže přijala Komise závazky
společností Visa a MasterCard, že budou účtovat nižší
vícestranné mezibankovní poplatky za přeshraniční
(a některé domácí) transakce: závazky společností MasterCard z
roku 2009 (limity pro přeshraniční spotřebitelské vícestranné
mezibankovní poplatky ve výši 0,2 % u debetních karet
a 0,3 % u kreditních karet a změny pravidel ukládaných
obchodníkům prostřednictvím akceptujících poskytovatelů
platebních služeb) a závazky společnosti Visa Europe z roku 2010 (jež se
podobají závazkům společností MasterCard, přičemž limity se
omezují na debetní karty, ale platí i pro domácí vícestranné mezibankovní
poplatky, pokud je stanovuje sama společnost Visa Europe a nikoli
vnitrostátní banky). V roce 2013 společnost Visa Europe rovněž
nabídla závazky týkající se přeshraničních transakcí
uskutečněných kreditní kartou v některých zemích, kde poplatky
stanovuje společnost Visa Europe, a pravidel pro přeshraniční
akceptaci. Řízení ve věcech hospodářské soutěže probíhají v
řadě dalších členských států, například v Polsku,
Maďarsku, Itálii, Lotyšsku, Spojeném království, Německu a Francii.
Francouzské orgány pro hospodářskou soutěž například dne 7.
července 2011 prohlásily za závazné závazky domácího schématu platebních
karet Groupement des Cartes Bancaires, že schéma sníží své mezibankovní
poplatky na úroveň odpovídající úrovni dohodnuté se společnostmi
MasterCard a Visa pro jejich přeshraniční transakce.
I když v současné době nejsou
mezibankovní poplatky nikde v EU upraveny právními předpisy, kromě
nepřímé úpravy v Dánsku[5],
v řadě členských států probíhá přijímání
příslušných předpisů, například v Polsku, Maďarsku,
Spojeném království a Itálii. V Polsku zvažuje Parlament legislativní
návrh regulace mezibankovních poplatků, která stanoví postupný pokles
limitů vícestranných mezibankovních poplatků na 0,5 %
do začátku roku 2016, zrušuje povinnost přijímat všechny karty a
povoluje příplatky (pouze v případě kreditních karet).
V Maďarsku se projednává legislativní návrh, který by omezil domácí
mezibankovní poplatky za transakce uskutečněné kreditními a debetními
kartami na úroveň poplatků za přeshraniční transakce a
výpočtem těchto poplatků pověřil maďarskou
centrální banku. V Itálii byl v prosinci 2012 zveřejněn k
připomínkování návrh vyhlášky ministerstva hospodářství
a financí, která se zaměřuje na omezení jednotných poplatků
a srovnatelnost mezibankovních poplatků s transakčními poplatky
účtovanými obchodníkovi, neboť transakční poplatky účtované
obchodníkovi by měly zohledňovat objem transakcí a měly by být
nižší v případě plateb malých částek. Ve Spojeném
království vláda navrhuje, aby platební systémy podléhaly hospodářské
regulaci a byl zřízen nový regulátor po vzoru veřejných služeb, který
by se zaměřil na hospodářskou soutěž v oblasti platebních
systémů pro malé platby[6].
Soulad s ostatními politikami a cíli Unie
Cíle návrhu jsou v souladu s politikami a cíli
Unie. Zaprvé povedou k lepšímu fungování vnitřního trhu platebních služeb
a obecněji i celého trhu zboží a služeb, z čehož budou mít
prospěch evropští spotřebitelé i podniky. Zadruhé v širokém rozsahu
podporují další politiky Unie, zejména politiku v oblasti hospodářské
soutěže (tím, že zavedou rovné povinnosti, práva
a příležitosti pro všechny účastníky trhu a usnadní
přeshraniční poskytování platebních služeb, čímž zároveň
zvýší úroveň hospodářské soutěže). V posouzení dopadů
připojeném k tomuto návrhu je vysloven závěr, že navrhovaná
opatření by podpořila integraci trhu ve prospěch
spotřebitelů a obchodníků, usnadnila vstup celoevropských
subjektů na trh a přinesla větší právní jistotu, pokud jde o
obchodní modely stávajících schémat platebních karet i nových
účastníků trhu. Opatření by rovněž omezila hrozbu
„pronikání“ modelů založených na protisoutěžních postupech do nových
a inovativních platebních služeb.
Navzdory rozsudku Tribunálu, který potvrdil
stanovisko Komise, že vícestranné mezibankovní poplatky v podobě, v níž se
uplatňují v systému MasterCard, omezují hospodářskou soutěž a
nevedou k efektivnosti, která by převážila nad újmou obchodníků a
spotřebitelů, není patrné, že by mezinárodní a vnitrostátní schémata
platebních karet, která v EU v současné době působí, byla
ochotna proaktivně upravit své postupy, aby byly v souladu s evropskými a
vnitrostátními pravidly hospodářské soutěže. Ačkoli vnitrostátní
orgány pro hospodářskou soutěž se v úzké spolupráci
s Komisí touto situací zabývají, nemusí prosazování práva hospodářské
soutěže s použitím různých postupů a časových lhůt
vést k dostatečně uceleným a včasným výsledkům, které by umožnily
integraci a inovaci trhu, jež jsou nezbytné k zajištění
konkurenceschopnosti evropského platebního trhu na celosvětové
úrovni. S ohledem na pravidla hospodářské soutěže v EU
a zkušenosti Komise ve věcech hospodářské soutěže v oblasti
plateb má tedy tento návrh za cíl zajistit právní srozumitelnost, která povede
k účinné integraci a hospodářské soutěži, čímž zvýší
ekonomickou prosperitu všech zúčastněných stran, zejména
spotřebitelů. Usnadněním hospodářských transakcí v rámci
celé Unie rovněž přispěje k dosažení širších cílů strategie
EU 2020.
2.           VÝSLEDKY KONZULTACÍ SE
ZÚČASTNĚNÝMI STRANAMI A POSOUZENÍ DOPADŮ
Konzultace se zúčastněnými
stranami
Metody konzultací, hlavní cílová
odvětví a obecný profil respondentů
Dne 11. ledna 2012 zveřejnila Evropská
komise zelenou knihu s názvem „Na cestě k integrovanému
evropskému trhu plateb prováděných kartou, přes internet
a pomocí mobilního telefonu“[7],
po níž následovala veřejná konzultace. V rámci veřejné konzultace
obdržela Komise více než 300 příspěvků. Komplexní zpětná
vazba od zúčastněných stran[8]
poskytla cenné informace o nejnovějším vývoji a o možných
požadavcích na změny stávajícího platebního rámce.
Dne 4. května 2012 se konalo veřejné
slyšení, jehož se zúčastnilo na 350 zúčastněných stran.
Dne 20. listopadu 2012 přijal Evropský
parlament usnesení nazvané „Na cestě k integrovanému evropskému
trhu plateb prováděných kartou, přes internet a pomocí mobilního
telefonu“[9],
které je zprávou o zelené knize.
Shrnutí odpovědí a způsob,
jakým byly vzaty v úvahu
V procesu konzultací bylo možné identifikovat
některá klíčová poselství, která se týkají oblasti působnosti
tohoto nařízení. Zúčastněné strany ze všech kategorií se shodly,
že v oblasti vícestranných mezibankovních poplatků je třeba zajistit
větší právní srozumitelnost. Poskytovatelé platebních služeb to považují
za obzvlášť důležité v souvislosti s probíhajícími řízeními ve
věcech hospodářské soutěže, která byla zahájena na evropské i
vnitrostátní úrovni. Za druhé, především obchodníci, avšak i
zúčastněné strany z jiných kategorií, poukázali na překážky,
které brání přeshraniční akceptaci a které je třeba odstranit,
aby mohl vzniknout jednotný trh platebních služeb. Velký zájem byl rovněž
o diskusi o obchodních pravidlech, přestože názory měly tendenci se
rozcházet podle kategorií zúčastněných stran.
Poskytovatelé platebních služeb
a schémata platebních karet měli za to, že skutečnost,
že vícestranné mezibankovní poplatky se v rámci téhož schématu platebních
karet v jednotlivých zemích a u přeshraničních plateb
značně liší, nepředstavuje problém a nebrání, podle jejich
názoru, integraci trhu. Obchodníci, spotřebitelské organizace a
někteří nebankovní poskytovatelé platebních služeb měli naopak
za to, že uvedené rozdíly nejsou odůvodněné a že vícestranné mezibankovní
poplatky by měly být stejné pro vnitrostátní i přeshraniční
transakce a ve všech členských státech. Veřejné orgány byly toho
názoru, že vícestranné mezibankovní poplatky by měly být
harmonizovány, aby bylo dosaženo integrovaného trhu. Poskytovatelé platebních
služeb zřejmě nebyli nakloněni regulační iniciativě v
oblasti mezibankovních poplatků a tvrdili, že by vedla k vyšším
poplatkům pro držitele karet a že by maloobchodníci nepřenesli výhody
na spotřebitele. Maloobchodníci naopak zastávali názor, že vícestranné
mezibankovní poplatky mají za následek obrácenou soutěž, která
zvýhodňuje nejdražší platební prostředky a zvyšuje překážky
vstupu na trh, přičemž hrozí efekt „přelévání“ z oblasti
platebních karet do oblasti plateb uskutečňovaných přes internet
nebo pomocí mobilního telefonu. Většina spotřebitelských organizací
podpořila analýzu obchodníků, pokud jde o negativní dopad
vícestranných mezibankovních poplatků na hospodářskou soutěž a
zájmy spotřebitelů, ale vyjádřila obavy, že snížení vícestranných
mezibankovních poplatků by mohlo mít za následek vyšší poplatky za
platební karty a jiné poplatky účtované spotřebitelům. Orgány
pro hospodářskou soutěž podpořily potřebu opatření
na snížení vícestranných mezibankovních poplatků, zejména v
případě zavedených čtyřstranných schémat. Ostatní
veřejné orgány byly nejednotné.
Pokud jde o přeshraniční
akceptaci, většina schémat a poskytovatelů platebních služeb
viděla potřebu harmonizovat místní normy a pravidla, zatímco
obchodníci a spotřebitelé shodně poukazovali na existenci mnoha
místních překážek, které přeshraniční akceptaci brání. Oproti
poskytovatelům platebních služeb a schématům
upřednostňovali obchodníci regulační řešení před
standardizací formou samoregulace. Schémata a poskytovatelé platebních
služeb se přikláněli k vícestranným mezibankovním poplatkům
podle země, kde se uskuteční prodej, zatímco většina
obchodníků a nebankovních poskytovatelů platebních služeb
upřednostňovala uplatňování stejných vícestranných
mezibankovních poplatků v rámci celého vnitřního trhu.
Potřebě povinné předchozí autorizace pro přeshraniční
akceptaci byli nakloněni pouze poskytovatelé platebních služeb a stávající
schémata platebních karet.
V souvislosti s obchodními pravidly nedošlo
ke shodě o přínosech a nutnosti regulace, pokud jde o
motivování spotřebitelů k používání určitých platebních
prostředků a o povinnost přijímat všechny karty, podle níž musí
obchodníci v případě, že přijímají jednu kategorii karet
nějaké značky, přijímat všechny karty této značky.
Většina schémat a poskytovatelů platebních služeb se
přikláněla k zachování současného stavu, zatímco obchodníci,
spotřebitelé, orgány pro hospodářskou soutěž a většina
veřejných orgánů se přikláněli k tomu, aby obchodníkům
bylo regulací dovoleno motivovat spotřebitele k používání levnějších
platebních prostředků – i když spotřebitelé byli proti
příplatkům. Zrušení povinnosti přijímat všechny karty bylo
schématy a poskytovateli platebních služeb odmítnuto, ale – ve formě
regulace – ostatními zúčastněnými stranami podpořeno, neboť
by obchodníkům umožnilo přijímat pouze levnější platební
prostředky a mělo kladný dopad na hospodářskou soutěž,
přičemž spotřebitelé zaujali opatrnější postoj.
Většina zúčastněných stran podpořila zákaz jednotných
transakčních poplatků účtovaných obchodníkům,
přičemž schémata a poskytovatelé platebních služeb zastávali názor,
že jednotné poplatky již byly zrušeny přijetím závazků
společností MasterCard a Visa.
Podrobný přehled názorů
členských států a zúčastněných stran na mezibankovní
poplatky lze nalézt ve zprávě o zpětné vazbě k
veřejné konzultaci o zelené knize[10].

Evropský parlament ve zprávě z vlastního
podnětu o zelené knize uznává cíle a překážky na cestě k
integraci, jež jsou v zelené knize uvedeny, a vyzývá k přijetí
legislativních opatření v různých oblastech, které se týkají
plateb kartou, a zároveň nabádá k větší obezřetnosti, pokud jde
o platby uskutečňované přes internet a pomocí mobilního
telefonu, neboť jde o trhy, které jsou méně vyzrálé. Kromě toho
Parlament zaujal pevné stanovisko podporující srozumitelné informování
účastníků trhu o mezibankovních poplatcích a vyslovil se pro postupný
přístup vedoucí k zákazu mezibankovních poplatků prostřednictvím
regulace.
Posouzení dopadů
Komise provedla posouzení dopadů uvedené
v pracovním programu. Toto posouzení dopadů bylo vypracováno po
konzultaci s ECB. Zabývalo se jak možnostmi revize směrnice
o platebních službách, tak regulací vícestranných mezibankovních
poplatků.
Posouzení dopadů se zabývá problémem
neúčinné hospodářské soutěže na trzích plateb kartou a plateb
založených na kartě, která vede k neoptimálním výsledkům fungování
trhu a relativně vysokým poplatkům, jež jsou přenášeny na
obchodníky a následně na spotřebitele. V této souvislosti je rovněž
zdůrazněna omezená integrace trhu, omezené možnosti pro vstup nových
celoevropských subjektů na trh, zanikání vnitrostátních (zpravidla
levnějších) schémat platebních karet a omezené inovace. Mezibankovní
poplatky jsou označeny za důležitý vysvětlující faktor, který
stojí za tímto vývojem. Značné rozdíly v úrovni mezibankovních
poplatků mezi členskými státy rovněž představují
překážku pro integraci trhu. Tento vliv je posílen řadou obchodních
pravidel, jež mají dopad na transparentnost, možnost maloobchodníků zvolit
si akceptanta v jiném členském státě („přeshraniční
akceptace“) a možnost obchodníků motivovat své zákazníky k používání
efektivnějších platebních prostředků nebo odmítat drahé karty
(povinnost přijímat všechny karty).
V posouzení dopadů se uvažuje šest
scénářů pro mezibankovní poplatky: i) žádné kroky ze strany Komise,
ii) regulace přeshraniční akceptace a úrovně mezibankovních
poplatků za přeshraniční transakce, iii) pověření
členských států, aby stanovily domácí mezibankovní poplatky
na základě společné metodiky, iv) regulace společné
celoevropské maximální úrovně mezibankovních poplatků s otázkou, a)
zda se má maximální výše mezibankovních poplatků – různá pro debetní
karty a pro kreditní karty – týkat debetních i kreditních karet, nebo jen
debetních karet, a b) zda se mají mezibankovní poplatky v případě
transakcích uskutečněných debetní kartou zakázat úplně, nebo jen
zredukovat na nízkou úroveň, v) zda by z regulace měly či
neměly být vyňaty (obvykle dražší) platební karty pro komerční
klientelu vydané trojstrannými schématy platebních karet a vi) regulace
transakčních poplatků účtovaných obchodníkům, tj. regulace
poplatků, které maloobchodník platí své akceptující bance.
Ve scénářích ii) a iv) byly zváženy
limity ve výši 0,2 % resp. 0,3 % pro debetní resp. kreditní
karty. Tyto výše jsou založeny na tzv. „testu neutrality obchodníka“, s nímž
pracuje ekonomická literatura a jenž určuje výši poplatku, kterou by byl
obchodník ochoten zaplatit, pokud by měl porovnat náklady na použití
platební karty zákazníkem s náklady na (hotovostní) platby bez použití karty (s
přihlédnutím k servisnímu poplatku hrazenému akceptujícím bankám, tj.
transakčnímu poplatku účtovanému obchodníkovi). Vzniká tak motivace
používat hospodárné platební prostředky, neboť jsou podporovány karty
spojené s většími transakčními výhodami, a současně jsou
eliminovány nepřiměřené poplatky účtované obchodníkovi,
které by na ostatní spotřebitele přenášely skryté náklady. V
opačném případě by mohly z kolektivních ujednání o
mezibankovních poplatcích plynout nadměrné transakční poplatky,
protože obchodníci se zdráhají odmítat nákladné platební prostředky z
obavy, aby nepřišli o podnikatelskou příležitost. Limity rovněž
zohledňují úrovně, které schémata (Visa Europe, MasterCard, Groupement
Cartes Bancaires) navrhla v řízeních ve věcech
hospodářské soutěže a orgány v oblasti hospodářské
soutěže schválily s tím, že nejsou nutná další opatření.
Posouzení dochází k závěru,
že nejvýhodnější možností se zdá být kombinace těchto
prvků:
·
souboru opatření na posílení efektivního
fungování trhu, včetně omezení povinnosti přijímat všechny karty
a umožnění, aby obchodníci volili v místě prodeje značku karty u
všech karet a transakcí založených na kartě, jež vycházejí z
modelů čtyřstranných schémat, a
·
stanovení maximální úrovně mezibankovních
poplatků za přeshraniční transakce uskutečněné
spotřebitelskými debetními a kreditními kartami (v první fázi),
a následně v druhé fázi stanovení maximální úrovně
mezibankovních poplatků také u domácích transakcí
uskutečněných spotřebitelskými kreditními a debetními kartami.
Posouzení dopadů a jeho příloha
rovněž podrobně vysvětlují ostatní opatření navrhovaná
v tomto nařízení, jež mají za cíl zajistit transparentnost
a účinné fungování trhu, včetně zrušení opatření proti
motivování zákazníků k používání levnějších platebních
prostředků, umožnění identifikace karet, umisťování
několika značek (tzv. „co-badging“), povinnosti
poskytovatelů platebních služeb předkládat příjemcům výpisy
a uložení zákazu používání jednotných poplatků.
Tato obecná opatření pro zvýšení
transparentnosti, jež jsou v nařízení navržena, by měla vést
k efektivnějšímu trhu pro všechny platební karty
a transakce založené na kartě, jež vycházejí z modelů
čtyřstranných schémat platebních karet.
Jelikož se však používání určitých kategorií
karet mezi spotřebiteli natolik rozšířilo, že obchodníci jsou
obecně v postavení, kdy nemohou takové karty odmítat nebo
spotřebitele od jejich používání odrazovat beze strachu ze „ztráty
podnikatelských příležitostí“, jsou zapotřebí další opatření k
zajištění integrovaného, efektivně fungujícího trhu
a odstranění protisoutěžních postupů v těchto
oblastech. To platí pro spotřebitelské debetní i kreditní karty.
Důležité je, že v první fázi by
možnost, aby si obchodník zvolil akceptanta mimo svůj vlastní členský
stát („přeshraniční akceptace“), a regulace úrovně
přeshraničních mezibankovních poplatků poskytly právní
srozumitelnost. I když mohou být tato opatření co do svého dopadu omezena
na velké obchodníky, byla by příznivá pro integraci trhu a mohla
by, podobně jako obdobné ustanovení v nařízení o přechodu na
SEPA, podpořit disciplínu a konvergenci, pokud jde o úroveň
mezibankovních poplatků uplatňovaných v čistě domácím
kontextu.
Nicméně v dlouhodobém horizontu by
také menší maloobchodníci měli mít přímý prospěch
z opatření, jež povedou k efektivnějším mezibankovním
poplatkům a rovným podmínkám pro poskytovatele platebních služeb. Po
uplynutí přechodného období by proto regulace mezibankovních poplatků
u spotřebitelských karet měla být rozšířena i na domácí
mezibankovní poplatky. V současné době se v osmi
členských státech EU účtují jen velmi nízké nebo dokonce žádné
mezibankovní poplatky za transakce uskutečněné debetní kartou,
aniž by to mělo pozorovatelné negativní dopady na vydávání a používání
karet; naopak se většinou jedná o členské státy s nejvyšší
mírou vydávání a používání platebních karet. V souladu s trendy v
posledních deseti letech lze očekávat, že vydávání a používání
debetních karet se bude v nadcházejících letech rozšiřovat, takže po
přechodném období stanoveném v nařízení bude možné debetní karty
považovat v EU za „všudypřítomné“ a nebude již důvod pro pobídky k
vydávání a používání karet prostřednictvím poplatků, jež plynou od
maloobchodníků k vydávajícím poskytovatelům platebních služeb. Již
nyní je velmi neobvyklé otevřít si platební účet a nemít
platební kartu, což samo o sobě znamená pro poskytovatele platebních
služeb značnou úsporu nákladů. Kromě toho návrh směrnice[11] mj. o přístupu k
platebním účtům se základními prvky navrhuje, aby členské státy
zajistily, že platební účet se základními prvky bude zahrnovat platební
transakce (včetně on-line plateb) uskutečňované platební
kartou. Aby měli z opatření, jež povedou
k efektivnějším mezibankovním poplatkům a rovným podmínkám
pro poskytovatele platebních služeb, přímý prospěch menší
maloobchodníci, by bylo nutné regulovat i domácí poplatky za
spotřebitelské karty. S cílem zabránit diskriminaci mezi malými
maloobchodníky a maloobchodníky velkými, kteří mohou nejsnáze využít
přeshraniční akceptaci, se navrhuje, aby limit pro přeshraniční
transakce navržený v první fázi byl ve druhé fázi rozšířen i na domácí
transakce uskutečněné kreditní kartou. Komise se nicméně
domnívá, že je třeba dále prošetřit vyspělost trhů
v EHP, zejména pokud jde o vydávání a používání debetních karet,
a je třeba se ujistit, že není třeba účtovat mezibankovní
poplatky za účelem motivace k vydávání a používání těchto karet.
Mezitím, jak bylo uvedeno výše, se použijí limity ve výši 0,2 %
resp. 0,3 % pro transakce uskutečněné debetními resp.
kreditními kartami.
Pokud jde o omezení mezibankovních
poplatků, celkově vzato by maloobchodníci měli prospěch
z nižších poplatků, které povedou k úsporám, jejichž část by se
přenesla na spotřebitele. Spotřebitelé se již nyní na
těchto poplatcích podílejí, jelikož mezibankovní poplatky jsou
(prostřednictvím transakčních poplatků účtovaných
obchodníkovi) zahrnuty v maloobchodních cenách, a vzhledem k nižší úrovni
hospodářské soutěže v bankovním sektoru a stávající nedostatečné
mobilitě spotřebitelů v oblasti retailového bankovnictví je
méně pravděpodobné, že banky přenesou výhody mezibankovních
poplatků na majitele účtů, než že tak učiní obchodníci ve
prospěch svých zákazníků. Proto by míra přenesení výhod na
spotřebitele ze strany maloobchodníků měla být v každém
případě větší než ze strany bank. V Austrálii odhady po
zásahu hovoří o snížení o 0,67 AUD na nákup a o 77,19 AUD na účet a
rok. Dopad se však může lišit v závislosti na konkrétním maloobchodním
sektoru, velikosti obchodníka, využívání platebních prostředků
obchodníkem a „nákupním koši“. Vždy bude obtížné spojit změnu konkrétního
ekonomického faktoru se změnou konkrétní ceny výrobku nebo služby v dané
maloobchodní prodejně.
Výše uvedené však neznamená, že náklady, které
v současné době nesou maloobchodníci, by banky automaticky
přenesly na spotřebitele. Platební systémy jsou ze své podstaty
složité: banka držitele karty jedná s držitelem karty, banka obchodníka jedná s
obchodníkem a obě banky v zásadě čelí hospodářské
soutěži ostatních bank a různým tržním podmínkám, pokud jde o jejich
chování vůči klientům. Proto lze očekávat, že omezení
mezibankovních poplatků bude mít pozitivní vliv na přijímání
platebních karet, což může na základě účinků rozsahu
rovněž pozitivně ovlivnit vydávání karet. Zdá se, že snížení vysokých
mezibankovních poplatků je ve většině zemí obecně
spojeno s vyšší mírou přijímání karet a že v zemích s nízkými
mezibankovními poplatky se karty využívají více. Na jednom z předních
míst, pokud jde o používání karet, je s 216 transakcemi na obyvatele Dánsko,
jehož debetní schéma má nulové mezibankovní poplatky. Platí to i pro
mezinárodní schémata: ve Švýcarsku nemá schéma Maestro žádné mezibankovní
poplatky a je hlavním systémem debetních karet. V Nizozemsku je míra používání
a přijímání karet vysoká a stále roste, karty nahrazují hotovost. Pro
Dánsko i Nizozemsko jsou příznačné nízké bankovní poplatky
ve srovnání se zeměmi, v nichž jsou mezibankovní poplatky vyšší
(např. s Francií, a to i po zásahu na prosazení práva hospodářské
soutěže, nebo se Španělskem). Ve Španělsku se míra
využívání karet po zásahu zvýšila, přičemž průměrná hodnota
transakce při platbě kartou klesla od roku 2005 do roku 2010 o
15 %. Současně se podle oficiálních údajů španělské
centrální banky zvýšil počet transakcí i jejich celková hodnota[12].
Jak je znázorněno výše, pro domácí
schémata bez mezibankovních poplatků je rovněž příznačná
nejvyšší míra používání karet (údaje ECB), přičemž Spojené království
a Švédsko mají mezibankovní poplatky rovněž relativně nízké.
Celkový dopad snížení mezibankovních
poplatků na příjmy vydávajících a akceptujících poskytovatelů
platebních služeb je obtížné odhadnout, jelikož ztráty způsobené limitem
pro mezibankovní poplatky mohou být alespoň částečně
kompenzovány zvýšením objemu transakcí uskutečněných platebními
kartami (v důsledku vyšší míry jejich přijímání) a úsporami
souvisejícími s manipulací s hotovostí na straně poskytovatelů
platebních služeb. Další úspory nákladů mohou vyplynout z menšího
počtu výběrů hotovosti z bankomatů a nižší výše
mezibankovních poplatků, které se obvykle platí bankám akceptujícím
bankomatové transakce. Proto není zřejmé, zda se příjmy
vydávajících bank v konečném důsledku sníží. Pokud jde o životaschopnost,
zdá se, že schéma debetních karet bez mezibankovních poplatků je z
obchodního hlediska bez problémů životaschopné, aniž by bylo třeba
zvyšovat náklady na běžné účty pro spotřebitele.
Například Dánsko má ve svém domácím debetním schématu nulové mezibankovní
poplatky a průměrný držitel účtu platí za běžný účet
poplatky, které jsou výrazně pod průměrem EU. Podobně
ve Švýcarsku je hlavní sítí debetních karet Maestro (součást
MasterCard), která nemá žádné vícestranné mezibankovní poplatky.
Ve skutečnosti neexistuje žádná
automatická spojitost mezi snížením mezibankovních poplatků a zvýšením
ročních poplatků za kartu. Zdá se, že poplatky za platební karty jsou
více spojené například s úrovní hospodářské soutěže v retailovém
bankovnictví. V USA se banky po regulaci mezibankovních poplatků pokusily
zvýšit poplatky účtované držitelům karet, ale po protestech
spotřebitelů od toho musely ustoupit. Ve Švýcarsku došlo
souběžně se snížením mezibankovních poplatků i ke snížení
poplatků účtovaných držitelům karet. V Austrálii poplatky
účtované držitelům karet rychle rostly před zavedením
limitů mezibankovních poplatků a po reformě se jejich růst
zpomalil (od roku 1997 do roku 2002 u kreditních karet +218 %, od roku
2003 do roku 2008 +122 %). Ve Španělsku se průměrné
roční poplatky po zásahu zvyšovaly každoročně o 6,18 EUR u
debetních karet a o 11,45 EUR u kreditních karet. Nicméně se zvýšilo
karetní portfolio bank a navzdory hospodářské krizi vykazovaly kreditní
karty výrazně vyšší růst než debetní karty. Další trendy mohou spíše
napovědět, že ve španělském bankovním sektoru je relativně
omezená hospodářská soutěž: například poplatky za vedení
běžných účtů se od roku 2007 do roku 2012 zdvojnásobily a
zvýšily se poplatky za přečerpání. Zvyšování poplatků v
retailovém bankovnictví je ve Španělsku zřejmě všeobecné, aniž
by mělo souvislost s mezibankovními poplatky.
Podle neoficiálních údajů došlo v USA ke
snížení cen jeden rok po zavedení regulace vícestranných mezibankovních
poplatků. Kromě toho svědectví z Austrálie naznačují, že
maloobchodníci by z nižších mezibankovních poplatků měli těžit v
plné výši (ze 100 %), neboť na trzích s akceptací bývá
intenzivnější hospodářská soutěž než na trzích s vydáváním,
přičemž potenciální zvýšení poplatků účtovaných
držitelům karet se omezuje na 30–40 % z částky, o kterou se sníží
mezibankovní poplatky. Navíc po zavedení limitu mezibankovních poplatků a
opatření na zvýšení transparentnosti už spotřebitelé, kteří
používají levné platební prostředky, nebudou nadále „dotovat“ (často
bohatší) spotřebitele, kteří používají dražší platební
prostředky, neboť obchodníci nyní nemohou spotřebitele motivovat
k používání určitých platebních prostředků, zejména v
případě karet, které „musí“ přijímat.
Jelikož by hospodářská soutěž
opět začala plnit svou úlohu, měli by spotřebitelé i maloobchodníci
těžit ze vstupu nových účastníků na trh. I kdyby se zvýšily
poplatky účtované držitelům karet – což není jisté, protože dopad
omezení mezibankovních poplatků na příjmy bank bude pravděpodobně
kombinovaný – budou mít spotřebitelé ze snížení mezibankovních
poplatků přesto prospěch v důsledku nižších cen, i když na
ně obchodníci nepřenesou 100 % úspor, a v důsledku vstupu
nových účastníků na platební trh. Je třeba také uvážit,
že spotřebitelé budou mít velmi pravděpodobně prospěch
ze služeb, které budou noví účastníci trhu nabízet. Reálným příkladem
tohoto trendu je Nizozemsko s mezibankovními poplatky nižšími než 0,2 %,
kde se vyvinul levný systém pro platby on-line (Ideal), a to zejména proto, že
prosazené nízké mezibankovní poplatky přinutily banku inovovat.
V důsledku toho si nizozemští spotřebitelé nemusí k tomu, aby
mohli nakupovat přes internet, platit drahé kreditní karty.
Různé limity navrhované pro
spotřebitelské karty by se nevztahovaly – jak se navrhuje v rámci možnosti
v) – na platební karty pro komerční klientelu a karty vydávané
trojstrannými schématy, i když tyto karty mají tendenci být dražší, neboť
mají v EU omezený tržní podíl a jiné struktury poplatků a neočekává
se, že by se to v budoucnosti změnilo. Nicméně opatření
navrhovaná pro transakce uskutečněné spotřebitelskými kartami by
se na taková schémata vztahovala v rozsahu, v jakém tato schémata vydávají
uvedené karty a využívají licencovaných poskytovatelů platebních služeb
způsobem, který má za následek, že schéma ve skutečnosti funguje
podobně jako čtyřstranné schéma. Kromě toho by se na taková
schémata ve všech případech vztahovala opatření na zvýšení
transparentnosti.
Regulace transakčních poplatků
účtovaných obchodníkovi, jak uvádí možnost vi), by znamenala zahrnutí
nejen mezibankovních poplatků, ale i dalších poplatků účtovaných
obchodníkům. To by znamenalo de facto kontrolu cen pro obchodníky a
regulaci maloobchodních cen. Naopak stanovení maximální výše mezibankovních
poplatků by znamenalo regulaci velkoobchodních cen tak, aby byly v souladu
s analýzou ve věcech hospodářské soutěže a mohl být
vytvořen vnitřní trh, neboť mezibankovní poplatky nejsou
konečnými cenami pro maloobchodníky a už vůbec ne pro
spotřebitele.
Klíčová zůstávají opatření v
oblasti transparentnosti a motivování spotřebitelů k používání
určitých platebních prostředků, aby se zabránilo velké
podpoře karet s neregulovanými mezibankovními poplatky. Rovněž
je třeba počítat s opatřeními proti obcházení.
3.           PRÁVNÍ STRÁNKA NÁVRHU
Shrnutí navrhovaných opatření
Návrh je rozdělen do dvou hlavních
částí.
První zavádí pravidla, jimiž se mají
řídit mezibankovní poplatky. Návrh v souvislosti s nimi zavádí
„regulovanou“ a „neregulovanou“ oblast. Do oblasti regulované spadají všechny
karetní transakce, jichž spotřebitelé hojně využívají, a jež tedy
mohou maloobchodníci stěží odmítat; jedná se tudíž o platební transakce
uskutečňované spotřebitelskými debetními a kreditními kartami a
o platební transakce založené na těchto kartách. Do oblasti neregulované
spadají všechny transakce uskutečňované platební kartou a platební
transakce založené na kartě, jež nespadají do regulované oblasti;
patří sem též tzv. platební karty pro komerční klientelu a karty
vydávané třístrannými schématy.
V regulované oblasti se počítá s tím, že
během přechodného dvouletého období od vyhlášení nařízení budou
maximální limity mezibankovních poplatků stanoveny pouze pro přeshraniční
transakce (při nichž držitel karty používá svou kartu v jiném
členském státě) a pro transakce akceptované z jiného členského
státu (kdy obchodník využívá služeb akceptujícího poskytovatele platebních
služeb z jiného členského státu).
Přestože posouzení dopadů
vyhodnotilo, že by součástí nejvýhodnější možnosti mohl být zákaz
mezibankovních poplatků za debetní karty, Komise se domnívá, že než budou
tyto poplatky za debetní karty zcela zrušeny, je zapotřebí dále zkoumat,
nakolik jsou trhy v EHP na toto opatření připraveny, zejména pokud
jde o vydávání a používání debetních karet, a že je nutno určit, že k podnícení
uvedených činností není zapotřebí mezibankovní poplatky účtovat.
Návrh tedy předvídá, že po přechodném období, v němž bude
liberalizována a regulována pouze přeshraniční akceptace, začnou
se tytéž limity poplatků používané na transakce akceptované z jiných
členských států používat i na transakce domácí. Po uplynutí
dvouletého období od vstupu všech ustanovení tohoto právního předpisu v
platnost předloží Komise Evropskému parlamentu a Radě zprávu o jeho
používání. Tato zpráva vyhodnotí zejména vhodnost výše mezibankovních
poplatků a bude přihlížet k používání a nákladům jednotlivých
způsobů plateb a k míře, v jaké na trh vstupují noví aktéři
a nové technologie.
Po uplynutí přechodného období budou
mezibankovní poplatky za všechny (přeshraniční i domácí)
transakce uskutečňované spotřebitelskými debetními kartami
a platební transakce založené na těchto kartách podléhat maximálnímu
limitu ve výši 0,20 %. Mezibankovní poplatky za všechny (přeshraniční
i domácí) transakce uskutečněné spotřebitelskými kreditními
kartami a platební transakce založené na těchto kartách budou
podléhat maximálnímu limitu ve výši 0,30 %. Orgány pro hospodářskou
soutěž tyto limity bez dalšího schválily, a lze je tak pokládat za
přiměřené referenční hodnoty, které již jsou používány,
poskytují právní jistotu a současně nezpochybňují činnost
mezinárodních karetních schémat a poskytovatelů platebních služeb a nejsou
na újmu maloobchodníkům a spotřebitelům.
Předmětem úpravy v druhé části
nařízení jsou obchodní pravidla, jež budou použitelná na všechny
kategorie karetních transakcí a platebních transakcí založených na kartách.
Počínaje vstupem nařízení v platnost např.
·
bude omezeno uplatňování povinnosti
přijímat všechny karty. Zakázána však bude diskriminace na základě
totožnosti vydávající banky či původu držitele karty a rozlišování
mezi kartami, jež podléhají mezibankovním poplatkům v téže výši,
·
bude zakázáno uplatňovat pravidla či
ustanovení, která budou obchodníkům bránit či je omezovat v tom, aby
spotřebitele motivovali k používání hospodárnějších platebních
prostředků („pravidla o zákazu motivace spotřebitele“),
·
budou akceptující poskytovatelé platebních služeb
předkládat obchodníkům alespoň jednou měsíčně
výkazy poplatků, v nichž budou specifikovány poplatky, které daný
obchodník zaplatil v daném měsíci za jednotlivé kategorie karet a
jednotlivé značky při transakcích, při nichž bude akceptant
poskytovat akceptační služby,
·
bude zakázáno používat pravidla, která
obchodníkům nedovolují, aby o poplatcích, jež hradí akceptujícím
poskytovatelům platebních služeb, informovali své zákazníky.
Uvedené posouzení dopadů bylo
pozměněno po zasedání Výboru pro posuzování dopadů konaném dne
20. března 2013. Mezi významné změny patří poskytování
doplňujících informací o trhu karet, jeho fungování a o judikatuře EU
k mezibankovním poplatkům a souhrn ekonomické literatury o těchto
poplatcích. S cílem přesněji popsat dopady nejdůležitějších
možností uvedené v hlavním textu byl podrobněji rozveden možný dopad, jaký
by zavedení maximálních limitů u mezibankovních poplatků mělo na
poplatky hrazené držiteli karet, na celkový prospěch
spotřebitelů a na příjmy bank. Lépe ozřejmeny byly vzájemné
vazby mezi jednotlivými možnostmi a soubory opatření a lépe
vysvětleno bylo též zdůvodnění komplexního souboru
opatření, který by se zaměřil i na mezibankovní poplatky.
Tím byly podloženy důvody, proč by měly být mezibankovní
poplatky předmětem právní úpravy.
Právní základ
Ustanovení čl. 114 odst. 1 Smlouvy
o fungování EU.
Zásada subsidiarity
Uplatní se zásada subsidiarity, jelikož návrh
nespadá do výlučné pravomoci Unie.
Členské státy nemohou dostatečným
způsobem dosáhnout cílů návrhu z těchto důvodů:
Integrovaný platební trh postavený na sítích,
které přesahují hranice států, ze své podstaty vyžaduje přístup
na úrovni celé EU, neboť použitelné zásady, pravidla, postupy
a normy musí být konzistentní ve všech členských státech, aby
byla všem účastníkům trhu zaručena právní jistota a rovné
podmínky. Alternativou k přístupu na úrovni Unie by byl systém
vnitrostátních regulačních opatření a opatření na prosazování
pravidel hospodářské soutěže, který by byl méně účinný než
opatření na úrovni EU, jakož i složitější a nákladnější než
právní úprava na evropské úrovni. Možný zásah na úrovni EU je proto
v souladu se zásadou subsidiarity. Takový přístup podporuje jednotnou
oblast pro platby v eurech (SEPA) a je v souladu
s Digitální agendou, zejména s vytvořením jednotného digitálního
trhu. Prosazuje technické inovace a přispívá k růstu
a vytváření pracovních míst, především v oblasti
elektronického obchodování a obchodování prostřednictvím mobilních
telefonů.
Kromě toho – vzhledem
k přeshraniční povaze platebních trhů – by jakékoli
opatření přijaté veřejnými orgány ve snaze snížit nebo
změnit úroveň velkoobchodních poplatků (mezibankovních poplatků)
v jednom členském státě narušilo plynulé fungování platebního
trhu v celém Společenství a ztížilo integraci trhu, neboť by nevedlo
k vytvoření rovných podmínek v celé EU. To by například
nastalo v případě odlišných vnitrostátních opatření
zaměřených na regulaci nebo omezení mezibankovních poplatků,
která se v současné době očekávají v několika
členských státech.
Návrh je proto v souladu se zásadou
subsidiarity.
Zásada proporcionality
Návrh je v souladu se zásadou
proporcionality z těchto důvodů:
Návrh nepřekračuje rámec toho, co je
nezbytné pro dosažení jeho cílů, a sice přispět
k vytvoření celounijního platebního trhu, který umožní
spotřebitelům, maloobchodníkům a dalším podnikům
plně využívat výhod vnitřního trhu EU, včetně
elektronického obchodování. Uvedené lepší možnosti vstupu na trh pro
celoevropské subjekty, více inovací, více prostoru pro vnitrostátní
(obecně levnější) schémata karet a omezenější používání
hotovosti poskytnou příležitosti maloobchodníkům a poskytovatelům
platebních služeb bez ohledu na to, zda jde o banky nebo subjekty
nově vstupující na trh. Účinná hospodářská soutěž
na trhu plateb kartou a plateb založených na kartě povede k
efektivnějším výsledkům fungování trhu, širšímu výběru poskytovatelů
platebních služeb včetně celoevropských poskytovatelů
a inovativních subjektů a nižším nákladům pro
maloobchodníky i spotřebitele. Tyto úspory nákladů by obchodníci
následně měli přenést na spotřebitele v podobě nižších
maloobchodních cen.
Mezibankovní poplatky jako takové a jejich
značně rozdílné výše brání integraci trhu a účinné
hospodářské soutěži a jejich účinky jsou posíleny mnoha
obchodními pravidly, která snižují transparentnost vůči
maloobchodníkům a spotřebitelům, omezují maloobchodníky ve volbě
akceptanta v jiném členském státě a neumožňují
maloobchodníkům motivovat spotřebitele k používání
hospodárnějších platebních prostředků.
Na základě konzultací se
zúčastněnými stranami, jež byly shrnuty v posouzení dopadů,
navrhuje Komise kombinaci opatření na posílení účinného fungování
trhu, omezení úrovně mezibankovních poplatků za
přeshraniční transakce uskutečněné spotřebitelskými
debetními a kreditními kartami (v první fázi) a v druhé fázi
omezení úrovně mezibankovních poplatků také u domácích transakcí
se spotřebitelskými kreditními a debetními kartami.
Upuštění od regulace by znamenalo, že
nebudou řešeny problémy spočívající v rostoucí závislosti na dvou
mezinárodních účastnících trhu a postupném zániku (obecně
levnějších) domácích schémat platebních karet. Možnosti úspor z rozsahu
a šíře nabídky by pro potenciální nové celoevropské účastníky
trhu a inovativní subjekty zůstaly nadále omezené, zatímco obchodníci
a spotřebitelé by nadále dopláceli na roztříštěný
a nákladný evropský platební trh (podle ECB více než 1 % HDP EU
neboli 130 miliard EUR ročně). Ponechat řešení těchto
otázek na opatřeních v oblasti prosazování práva hospodářské
soutěže, zejména na základě rozsudku ve věci MasterCard, by
znamenalo, že řešení pravděpodobně zabere mnoho let, vždy bude
probíhat případ od případu, a nemůže tedy zajistit rovné
podmínky.
Je nutné a přiměřené do
opatření zahrnout i domácí transakce, a nikoliv jen přeshraniční
transakce, z kterých by měli prospěch především velcí
maloobchodníci. Přeshraniční transakce lze upravit rychle, a tím
nabídnout maloobchodníkům možnost hledat cenově dostupnější
akceptační služby v jiných členských státech a motivovat domácí
bankovní sektor či schémata ke snížení akceptačních poplatků.
Obdobný proces nedávno proběhl v případě inkasních transakcí.
Nařízením o přechodu na systém SEPA byly omezeny mezibankovní
poplatky za inkasní transakce, zrušeny přeshraniční mezibankovní
poplatky za inkasní transakce a ponechána možnost zachovat domácí mezibankovní
poplatky do roku 2017. Následně, též vzhledem k tomu, že řada
obchodníků přešla k akceptantům do sousedních zemí, se banky
zavázaly zrušit své mezibankovní poplatky za inkasní transakce již k 1.
září 2013[13][14].
Díky jednostranným závazkům, jež byly
přijaty v rámci řízení ve věcech hospodářské soutěže,
již mnoho přeshraničních platebních transakcí uskutečněných
kartou v Unii probíhá za dodržení maximálních limitů pro mezibankovní
poplatky, které se použijí v první fázi platnosti tohoto nařízení. Tyto
prvky proto lze zavést rychle. Nicméně domácí mezibankovní poplatky je
třeba změnit. Pro domácí platební transakce je proto nezbytné
poskytnout přechodné období. Návrh navíc členským státům nebrání
v tom, aby prostřednictvím vnitrostátních právních předpisů
zachovaly nebo zavedly nižší limity či opatření se stejným cílem
či účinkem.
Kromě toho by z omezení mezibankovních
poplatků měli prospěch maloobchodníci, u nichž je oproti
bankám pravděpodobnější, že tyto přínosy přenesou
na své zákazníky, a to vzhledem k současné nižší úrovni
hospodářské soutěže a mobility klientů v bankovním
sektoru.
Spotřebitelé přitom již platí
mezibankovní poplatky nepřímo v maloobchodních cenách a ti,
kteří používají hotovost nebo debetní karty, v současné době
dotují používání dražších karet jinými spotřebiteli. Lze argumentovat, že
snížení mezibankovních poplatků bude motivovat banky, aby zvýšily poplatky
účtované držitelům karet. Neexistují však žádné důkazy o takové
spojitosti. Poplatky za platební karty jsou zřejmě dány
především úrovní hospodářské soutěže v retailovém bankovnictví.
Zatímco tento návrh podporuje integraci trhu,
vstup na trh a prospěch spotřebitelů a
maloobchodníků, nepříznivý dopad na zavedené poskytovatele
platebních služeb a banky není zdaleka jistý. Očekává se, že zavedení
uvedených maximálních úrovní mezibankovních poplatků bude mít pozitivní
vliv na míru přijímání platebních karet ze strany obchodníků, a
přiměje tedy spotřebitele karty více používat. Zvýšení objemu
transakcí uskutečněných platebními kartami (v důsledku vyšší
míry jejich přijímání) a úspory související s manipulací s hotovostí
by mohly bankám alespoň částečně kompenzovat potenciální
ztráty způsobené limitem mezibankovních poplatků. Další úspory
nákladů by mohly plynout z menšího počtu výběrů
hotovosti z bankomatů.
Uvedené stropy ve výši 0,2 %
a 0,3 % jsou založeny na tzv. „testu neutrality obchodníka“, v rámci
něhož se zjišťuje úroveň poplatků, kterou by byl obchodník
ochoten zaplatit, pokud by porovnal náklady na používání platební karty
zákazníkem s náklady na platby bez použití karty (hotovostní). Uvedené
hodnoty byly stanoveny na základě tohoto testu s využitím údajů
shromážděných čtyřmi národními centrálními bankami.
Společnosti Visa, MasterCard a francouzské domácí schéma Groupement Cartes
Bancaires s těmito hodnotami souhlasily. Návrh je tedy
přiměřený výše uvedeným cílům. Všechna navrhovaná pravidla
byla posuzována z hlediska přiměřenosti a s cílem
dosáhnout vhodné a přiměřené regulace.
Volba nástrojů
Navrhované nástroje: nařízení.
Jiné prostředky by nebyly
přiměřené z těchto důvodů:
Výše mezibankovních poplatků a restriktivní
obchodní pravidla si žádají standardizaci v technické rovině a co
nejúplnější harmonizaci. Uvedené hovoří ve prospěch
nařízení, a nikoli směrnice. V důsledku síťové povahy
odvětví platebních služeb se navíc většina přínosů regulace
projeví až poté, co bude ve všech členských státech EU dokončen
přechod na platební prostředky používané v rámci celé Unie. U
směrnice, jež může být členskými státy provedena
různě, existuje riziko, že prohloubí současnou
roztříštěnost trhu plateb. V neposlední řadě by
přechod zpozdila vzhledem k času potřebnému na provedení do
vnitrostátního práva. K regulaci mezibankovních poplatků a restriktivních
obchodních pravidel na trhu plateb kartou a na trhu mobilních a internetových
plateb založených na kartě doporučuje tedy Komise využít právního
nástroje nařízení.
Toto nařízení dodržuje základní práva a
respektuje zásady zakotvené zejména v Listině základních práv Evropské
unie, zejména svobodu podnikání, právo na účinnou právní ochranu a
spravedlivý proces, a je nutno jej v souladu s těmito právy a zásadami
používat.
4.           Rozpočtové důsledky
Návrh nemá na rozpočet EU žádný dopad.
5.           NEPOVINNÉ PRVKY
Přezkum / revize / ustanovení o
skončení platnosti
Návrh obsahuje doložku o přezkumu.
Evropský hospodářský prostor
Navržený právní předpis se týká
záležitosti s významem pro Evropský hospodářský prostor, a proto by se
měl na EHP vztahovat.
Podrobné vysvětlení návrhu
V zájmu zjednodušení rozhodovacího procesu je
níže v hlavních bodech shrnut obsah nařízení.
Podle článku 1 (Předmět a
oblast působnosti) je předmětem nařízení úprava, kterou se
řídí mezibankovní poplatky za transakce uskutečňované platebními
kartami a za platební transakce založené na kartách v rámci EU v
případě takových platebních transakcí, kdy jsou příjemce i jeho
poskytovatel platebních služeb usazeni v EU. Předmětem úpravy jsou
dále obchodní pravidla, jimiž se uvedené platby řídí.
Článek 2 (Definice) je v maximální možné
míře sladěn s definicemi použitými ve směrnici 2007/64/ES.
Vzhledem k omezené oblasti působnosti tohoto nařízení oproti
směrnici o platebních službách jsou nicméně některé definice
potřebám tohoto návrhu přizpůsobeny.
Článek 3 (Maximální mezibankovní poplatek
za přeshraniční transakce uskutečňované
spotřebitelskými debetními a kreditními kartami) stanoví
poskytovatelům platebních služeb limity mezibankovních poplatků ve
výši 0,2 %, resp. 0,3 %. Toto ustanovení by mělo vstoupit v platnost dva
měsíce po vyhlášení.
Článek 4 (Maximální mezibankovní poplatky
za veškeré transakce uskutečňované spotřebitelskými debetními a
kreditními kartami) stanoví poskytovatelům platebních služeb limity
mezibankovních poplatků ve výši 0,2 %, resp. 0,3 % z hodnoty transakce,
jež platí pro všechny transakce uskutečňované spotřebitelskými
debetními a kreditními kartami. Toto ustanovení by mělo vstoupit v
platnost dva roky po vyhlášení.
Článek 5 (Zákaz obcházení limitů)
stanoví, že pro účely dodržování limitů podle článků 3 a 4
a posouzení, zdali tyto limity nejsou obcházeny, je do výpočtu
mezibankovních poplatků zahrnuto i čisté saldo uhrazených a
obdržených poplatků, které si vzájemně mezi sebou hradí vydavatel a
schéma (tzv. „čistá náhrada“).
Článek 6 (Udělování licencí)
stanoví, že licence, jež udělují schémata pro účely vydávání či
akceptace, by neměly být omezeny na určité území, nýbrž měly by
se vztahovat na celé území Unie.
Článek 7 (Oddělení schémat od
zpracování) stanoví, že schémata a subjekty, jež transakce zpracovávají, by
měly být vzájemně organizačně odděleny. Pravidla
zpracování by měla podléhat zákazu územní diskriminace a pro systémy
zpracovatelů je stanoven požadavek technické interoperability.
Podle článku 8 (Co-badging a volba
aplikace) vydavatel platebního prostředku rozhoduje, které platební
aplikace mohou být umístěny na téže kartě nebo témže zařízení.
Volba použité platební aplikace je na spotřebiteli a vydavatel ji
nemůže stanovovat předem vkládáním automatických mechanismů do
daného prostředku či zařízení v prodejním místě.
Článek 9 (Zákaz používání jednotných
poplatků) ozřejmuje, že akceptující banky jsou povinny
příjemcům za různé kategorie a značky platebních karet
nabízet a účtovat položkově specifikované poplatky, a nikoli jim
ukládat jednotnou cenu. Tyto banky jsou dále povinny podávat
příjemcům relevantní informace o výši těchto poplatků.
Článek 10 (Povinnost přijímat
všechny karty („Honour All Cards Rule“)) specifikuje, že platební
schémata a poskytovatelé platebních služeb nemohou maloobchodníkovi uložit, aby
přijímal určitou kategorii či značku, jestliže již
přijímá kategorii či značku odlišnou. Výjimkou jsou
případy, kdy je daná kategorie či značka zpoplatněna týmž
regulovaným mezibankovním poplatkem jako tato přijímaná kategorie či
značka. Například obchodníci, kteří přijímají určité
spotřebitelské debetní karty, nesmějí být nuceni přijímat
spotřebitelské kreditní karty, avšak může jim být uloženo, aby
akceptovali i jiné spotřebitelské debetní karty.
Článek 11 (Motivační pravidla)
stanoví, že platební schémata a schémata poskytovatelů platebních služeb
nemohou maloobchodníkům bránit v tom, aby spotřebitele motivovali k
používání konkrétních platebních prostředků, jež daný maloobchodník
preferuje. Tímto pravidlem nejsou dotčena ustanovení o slevách a o dalších
poplatcích podle směrnice o platebních službách a podle článku 19
směrnice o právech spotřebitelů. Platební schémata a schémata
poskytovatelů platebních karet nemohou maloobchodníkům bránit v tom,
aby spotřebitele informovali o mezibankovních a transakčních
poplatcích účtovaných obchodníkům.
Článek 12 (Informace o jednotlivých
platebních transakcích poskytované příjemci) upravuje informace, které je
poskytovatel platebních služeb povinen poskytnout obchodníkovi poté, co je
provedena jednotlivá platební transakce. Článek stanoví možnost poskytovat
tyto informace v pravidelných intervalech.
Článek 13 (Příslušné orgány)
upravuje postupy pro určení vnitrostátních orgánů odpovědných za
používání tohoto nařízení.
Článek 14 (Sankce) vyžaduje, aby
členské státy upravily a Komisi oznámily sankce, jež budou ukládány za
porušení tohoto nařízení.
Podle článku 15 (Postupy řešení
sporů, mimosoudních stížností a zjednávání nápravy) mají členské
státy stanovit specifické požadavky na urovnávání sporů mezi příjemci
a poskytovateli platebních služeb.
Podle článku 16 (Doložka o přezkumu)
by měl být po čtyřech letech od vstupu nařízení v platnost
proveden jeho přezkum, jehož předmětem by měla být zejména
výše mezibankovních poplatků. Článek dále popisuje mechanismy, s
jejichž pomocí je posuzována účinnost používání tohoto nařízení a
jsou navrhovány jeho případné změny.
Článek 17 (Vstup v platnost) stanoví
datum, k němuž nařízení vstupuje v platnost.
2013/0265 (COD)
Návrh
NAŘÍZENÍ EVROPSKÉHO PARLAMENTU A
RADY
o mezibankovních poplatcích za platební
transakce založené na kartách
(Text s významem pro EHP)
EVROPSKÝ PARLAMENT A RADA EVROPSKÉ
UNIE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské
unie, a zejména na čl. 114 odst. 1 této smlouvy,
s ohledem na návrh Evropské komise,
po postoupení návrhu legislativního aktu
vnitrostátním parlamentům,
s ohledem na stanovisko Evropského
hospodářského a sociálního výboru[15],
s ohledem na stanovisko Evropské
centrální banky[16],
v souladu s řádným legislativním
postupem,
vzhledem k těmto důvodům:
(1)       Roztříštěnost
vnitřního trhu poškozuje v Unii konkurenceschopnost, růst a
tvorbu pracovních míst. V zájmu řádného fungování vnitřního trhu je
nezbytné odstranit přímé i nepřímé překážky, jež brání
řádnému fungování a završení integrovaného trhu elektronických plateb, kde
není rozdílu mezi platbami vnitrostátními a přeshraničními.
(2)       Právní základ pro
vytvoření celounijního vnitřního trhu plateb položila směrnice
Evropského parlamentu a Rady 2007/64/ES[17],
neboť činnost poskytovatelů platebních služeb významně
zjednodušila tím, že pro poskytování tohoto druhu služeb nastavila jednotná
pravidla.
(3)       Nařízení Evropského
parlamentu a Rady (ES) č. 924/2009[18]
zavedlo zásadu, že poplatky, jež hradí uživatelé za přeshraniční
platby v eurech, musí být stejné jako poplatky za odpovídající platby
uvnitř členského státu, včetně plateb kartou, na něž
se vztahuje toto nařízení.
(4)       Nařízení Evropského
parlamentu a Rady (ES) č. 260/2012[19]
zavedlo pravidla, jimiž se řídí úhrady a inkasa v eurech na vnitřním
trhu, avšak z oblasti své působnosti vyloučilo platby založené na
kartách.
(5)       Směrnice Evropského parlamentu
a Rady 2011/83/EU[20]
harmonizuje některá pravidla, jimiž se řídí smlouvy mezi
spotřebiteli a obchodníky, včetně pravidel o poplatcích za
použití určitého způsobu platby, na jejichž základě jsou
členské státy povinny obchodníkům zakázat, aby účtovali spotřebitelům
v souvislosti s použitím konkrétního způsobu platby poplatky, které
převyšují náklady na použití daného způsobu platby nesené
obchodníkem.
(6)       V situaci, kdy mají
spotřebitelé, maloobchodníci a společnosti plně využívat výhod,
jež s sebou přináší vnitřní trh, mají bezpečné, efektivní,
konkurenceschopné a inovativní elektronické platby zásadní význam zejména
vzhledem k rostoucímu významu elektronického obchodování ve světě.
(7)       Několik členských
států[21]
připravuje právní předpisy, jež mají regulovat mezibankovní poplatky
a upravovat řadu otázek, k nimž patří mj. limity mezibankovních
poplatků na různých úrovních, transakční poplatky, povinnost
přijímat všechny karty („Honour All Cards Rule“) či
opatření k motivaci spotřebitelů. Stávající správní rozhodnutí
vydávaná v některých členských státech se výrazně liší. Vzhledem
ke škodlivosti mezibankovních poplatků pro maloobchodníky a
spotřebitele se předpokládá, že budou na vnitrostátní úrovni
zaváděna další regulatorní opatření, jež mají řešit výši či
rozdílnost těchto poplatků. Tato vnitrostátní opaření by
pravděpodobně kladla výrazné překážky završení vnitřního
trhu v oblasti plateb kartou a internetových a mobilních plateb založených na
kartě, a tedy by bránila volnému pohybu služeb.
(8)       Platební karty jsou při
nákupech v maloobchodu nejčastěji používaným prostředkem
elektronické platby. Integrace unijního trhu s platebními kartami však
ještě zdaleka není dovršena, neboť řadu platebních řešení
nelze vyvíjet s dosahem za hranice členských států nebo je novým
celounijním poskytovatelům bráněno ve vstupu na trh.
Nedostatečná integrace trhu aktuálně zvyšuje ceny a omezuje jednak
výběr platebních služeb pro spotřebitele a maloobchodníky, jednak
příležitosti využít výhod, jež s sebou vnitřní trh přináší. Je
tedy zapotřebí odstranit překážky, jež nadále brání rozvoji plně
integrovaného trhu a efektivnímu fungování trhu s kartami, včetně
mobilních a internetových plateb založených na kartě.
(9)       V zájmu účinného
fungování vnitřního trhu by mělo být ku prospěchu
maloobchodníků a spotřebitelů podporováno a zjednodušeno
používání elektronických plateb. Pro účely využití výhod vnitřního
trhu a elektronického obchodování lze karty a další elektronické platby
používat univerzálnějším způsobem, včetně možností platit on-line,
s tím, že elektronické platby nabízejí maloobchodníkům též možnost
potenciálně bezpečných plateb. Platby kartou a platby založené na
kartách namísto placení v hotovosti by tedy mohly být pro maloobchodníky a
spotřebitele přínosné za předpokladu, že budou poplatky za
využívání platebních systémů stanoveny v ekonomicky efektivní výši, a
současně by mohly napomáhat inovacím a vstupu nových
provozovatelů na trh.
(10)     Jedním z hlavních
faktorů, který brání fungování vnitřního trhu s platbami kartou a platbami
založenými na kartě, je rozšířenost mezibankovních poplatků, jež
ve většině členských států nepodléhají žádné právní
úpravě. Mezibankovními poplatky se rozumí mezibankovní poplatky, jež si
vzájemně mezi sebou v rámci určitého karetního schématu hradí
poskytovatelé platebních služeb, kteří karty akceptují, a poskytovatelé
platebních služeb, kteří karty vydávají. Mezibankovní poplatky tvoří
hlavní součást poplatků, které obchodníkům za jednotlivé karetní
transakce účtují akceptující poskytovatelé platebních služeb. Obchodníci
tyto náklady na karty poté zahrnují do cen svého zboží a služeb. V praxi je
hospodářská soutěž mezi karetními schématy z velké části
zaměřena na to, přesvědčit co nejvíce vydávajících
poskytovatelů platebních služeb (např. bank), aby vydávali karty toho
kterého schématu, což mezibankovní poplatky na trhu zpravidla zvyšuje,
namísto aby je snižovalo, a je v rozporu s nastolováním cenové
disciplíny, kterou se hospodářská soutěž v tržní ekonomice zpravidla
projevuje. Regulace mezibankovních poplatků by fungování vnitřního
trhu zlepšila.
(11)     Stávající široká škála
mezibankovních poplatků a jejich výše brání tomu, aby na trh vstoupili
„noví“ aktéři s celounijní působností, jejichž podnikatelské modely
by pracovaly s nižšími mezibankovními poplatky, a to je ku škodě
potenciálních úspor z rozsahu a sortimentu i ku škodě výsledného
růstu efektivnosti. Uvedené má negativní dopady na maloobchodníky i
spotřebitele a brání inovacím. Jelikož by celounijní aktéři museli
vydávajícím bankám nabízet mezibankovní poplatky přinejmenším v maximální
výši uplatňované na trhu, na nějž by chtěli vstoupit, dochází
též ke konzervaci stávající roztříštěnosti trhu. Je rovněž
možné, že vlivem tlaku bank na vyšší výnosy z mezibankovních poplatků jsou
k odchodu z trhu nucena stávající domácí schémata, která operují s
mezibankovními poplatky na nižší nebo nulové hladině. Spotřebitelé a
obchodníci tak mají omezený výběr, čelí vyšším cenám a nižší
kvalitě platebních služeb a mají omezenou možnost využívat celounijních
platebních řešení. Maloobchodníci navíc nemohou rozdíly v poplatcích
překlenout tím, že by využívali služeb přijímání karet, jež nabízejí
banky v jiných členských státech. Podle zvláštních pravidel, která
uplatňují platební schémata, musí být na každou platební transakci
uplatněn mezibankovní poplatek podle „prodejního místa“ (země
maloobchodníka). Tato pravidla brání akceptujícím bankám v tom, aby své služby
úspěšně nabízely v jiných členských státech, a
maloobchodníkům v tom, aby své náklady na platby snižovali ku
prospěchu spotřebitelů.
(12)     Tuto situaci nedokázaly
napravit Komise ani vnitrostátní orgány pro hospodářskou soutěž
uplatňováním stávajících právních předpisů.
(13)     K zamezení fragmentace
vnitřního trhu a významného narušení hospodářské soutěže v
důsledku rozdílných právních předpisů a správních rozhodnutí je
tedy zapotřebí v souladu s článkem 114 SFEU přijmout
opatření, jimiž bude tento problém v podobě vysokých a rozdílných
mezibankovních poplatků napraven, umožnit poskytovatelům platebních služeb,
aby své služby poskytovali i v jiných členských státech, a
spotřebitelům a maloobchodníkům dát možnost využívat
přeshraničních služeb.
(14)     Použitím tohoto nařízení
není dotčeno použití právních předpisů Unie a členských
států v oblasti hospodářské soutěže. Členským státům
by nemělo bránit v tom, aby prostřednictvím vnitrostátních právních
předpisů zachovaly nebo zavedly nižší limity či opatření se
stejným cílem či účinkem.
(15)     Toto nařízení sleduje
postupný přístup. Nejprve je nutné přijmout opatření, která
zjednoduší vydávání a akceptaci transakcí uskutečňovaných platebními
kartami v jiných členských státech. Potřebnou právní srozumitelnost a
přehlednost by mělo přinést zavedení možnosti, aby obchodníci volili
akceptanta mimo svůj členský stát („přeshraniční
akceptace“), a stanovení maximálních přeshraničních mezibankovních
poplatků za transakce akceptované z jiných členských států. Dále
by měly licence na vydávání nebo akceptaci platebních prostředků
platit v Unii bez územního omezení. Tato opatření by napomohla hladkému
fungování vnitřního trhu plateb kartou a internetových a mobilních plateb
ku prospěchu spotřebitelů a maloobchodníků.
(16)     Díky jednostranným
závazkům, jež byly přijaty v rámci řízení v soutěžních
věcech, je řada přeshraničních platebních transakcí
prováděných kartou v Unii již nyní prováděna za dodržení maximálních
limitů pro mezibankovní poplatky, které se použijí v první fázi platnosti
tohoto nařízení. Ustanovení, jež se těchto transakcí týkají, by tedy
měla vstoupit v platnost rychle, vytvořit příležitosti pro
maloobchodníky k tomu, aby hledali cenově dostupnější akceptační
služby v jiných členských státech, a motivovat domácí bankovní sektor
či schémata k tomu, aby snížily své akceptační poplatky.
(17)     V případě domácích
transakcí bude zapotřebí určité přechodné období, jež
poskytovatelům platebních služeb a schématům poskytne čas k
tomu, aby se přizpůsobili novým požadavkům. Po uplynutí
dvouletého období od vstupu tohoto nařízení v platnost by tedy v zájmu
završení vnitřního trhu plateb založených na kartě měly být
limity mezibankovních poplatků za transakce uskutečňované
spotřebitelskými kartami rozšířeny na všechny, tj.
přeshraniční i domácí, platby.
(18)     V zájmu snazší
přeshraniční akceptace by se na veškeré (přeshraniční i
domácí) transakce uskutečňované spotřebitelskými debetními
kartami a platební transakce založené na těchto kartách měl
vztahovat mezibankovní poplatek v maximální výši 0,20 % a na veškeré (přeshraniční
i domácí) transakce uskutečňované spotřebitelskými kreditními
kartami a platební transakce založené na těchto kartách by se
měl vztahovat mezibankovní poplatek v maximální výši 0,30 %.
(19)     Tyto limity se opírají o tzv.
test neutrality obchodníka, s nímž pracuje ekonomická literatura a jenž
určuje výši poplatku, kterou by byl obchodník ochoten zaplatit, kdyby
měl porovnat náklady na použití platební karty zákazníkem s náklady na
(hotovostní) platby bez použití karty (s přihlédnutím k servisnímu
poplatku hrazenému akceptujícím bankám, tj. k transakčnímu poplatku
účtovanému obchodníkům, který je hrazen nad rámec poplatku
mezibankovního). Vzniká tak motivace používat hospodárné platební
prostředky, neboť jsou podporovány karty spojené s většími
transakčními výhodami a současně jsou eliminovány
nepřiměřené transakční poplatky, které by i na ostatní
spotřebitele přenášely skryté náklady. V opačném
případě by mohly z kolektivních ujednání o mezibankovních poplatcích
plynout nadměrné transakční poplatky, protože obchodníci se zdráhají
odmítat nákladné platební prostředky z obavy, aby nepřišli o
podnikatelskou příležitost. Ze zkušeností vyplývá, že jsou tyto limity
přiměřené, neboť neohrožují provozování mezinárodních
karetních schémat ani činnost poskytovatelů platebních služeb.
Kromě výhod maloobchodníkům a spotřebitelům tyto limity
přinášejí rovněž právní jistotu.
(20)     Toto nařízení by se
mělo vztahovat na všechny transakce, v jejichž případě jsou
poskytovatelé platebních služeb plátce i příjemce usazeni v Unii.
(21)     V souladu se zásadou
technologické neutrality, kterou stanoví Digitální agenda pro Evropu, by se
mělo toto nařízení použít na platební transakce založené na kartách
bez ohledu na prostředí, v němž tyto transakce probíhají,
včetně transakcí uskutečňovaných pomocí retailových
platebních prostředků a služeb, které mohou být využívány off-line,
on-line nebo pomocí mobilních zařízení.
(22)     Transakce
uskutečňované platebními kartami zpravidla probíhají na bázi dvou
hlavních podnikatelských modelů, tzv. třístranných schémat platebních
karet (držitel karty – akceptující a vydávající schéma – obchodník) a
čtyřstranných schémat platebních karet (držitel karty – vydávající
banka – akceptující banka – obchodník). Řada čtyřstranných
schémat platebních karet používá explicitní mezibankovní poplatek, který je
většinou mnohostranný. V třístranných schématech platebních karet
mají mezibankovní poplatky (poplatky, jež hradí akceptující banka, aby
podnítila vydávání a používání karet) povahu implicitní. K zohlednění
těchto implicitních mezibankovních poplatků a v zájmu nastolení
rovných podmínek by měla být ta třístranná schémata platebních karet,
která využívají poskytovatelů platebních služeb jakožto vydavatelů
či akceptantů, pokládána za schémata čtyřstranná a
měla by podléhat týmž pravidlům a současně by se měl
na všechny poskytovatele vztahovat požadavek transparentnosti spolu s dalšími
opatřeními ve spojitosti s pravidly podnikání.
(23)     Je důležité zajistit, aby
ustanovení o mezibankovních poplatcích, jež mají hradit nebo obdržet
poskytovatelé platebních služeb, nebyla obcházena tím, že budou vydávajícím
poskytovatelům platebních služeb plynout poplatky alternativní cestou. K
eliminaci takového stavu by mělo být čisté saldo poplatků, jež
vydávající poskytovatel platebních služeb uhradí a obdrží od určitého
schématu platebních karet („čistá náhrada“), pokládáno za mezibankovní
poplatek. Pro účely kontroly, zdali nejsou obcházeny stanovené limity, by
měla být při výpočtu mezibankovního poplatku zohledněna
celková výše plateb či pobídek, jež vydávající poskytovatel platebních
služeb obdrží od určitého schématu platebních karet v souvislosti s
regulovanými transakcemi, a od této částky by měly být odečteny
poplatky, jež tento vydávající poskytovatel platebních služeb tomuto schématu
uhradí. Takto zohledňované platby, pobídky a poplatky mohou být přímé
(tj. odvozené od objemu či specifické pro určité transakce), nebo
nepřímé (např. marketingové pobídky, bonusy či rabaty za
dosažení určitých transakčních objemů).
(24)     Spotřebitelům
zpravidla nejsou známy poplatky, jež obchodníci hradí za platební
prostředek, který používají. Současně mohou různé pobídkové
praktiky, jichž používají vydávající poskytovatelé platebních služeb
(např. cestovní poukazy, bonusy, rabaty, právo požadovat vrácení
peněžních prostředků, pojištění zdarma aj.), motivovat
zákazníky k tomu, aby používali platební prostředky, z nichž vydávajícím
poskytovatelům platebních služeb plynou vysoké poplatky.K zamezení
těchto praktik by se měla opatření k omezení mezibankovních
poplatků použít pouze na takové platební karty, z nichž se stal
masově rozšířený produkt a jež obchodníci zpravidla jen s obtížemi
odmítají vzhledem k jejich rozšířenému vydávání a používání (tj.
spotřebitelské debetní a kreditní karty). V zájmu účinnějšího
fungování trhu v neregulovaných částech odvětví a za účelem
omezení převodů podnikatelské činnosti z regulovaných částí
odvětví do částí neregulovaných je nutno přijmout několik
opatření, k nimž patří mj. oddělení schémat od infrastruktury,
motivace plátců ze strany příjemců a zavedení možnosti selektivního
přijímání platebních prostředků ze strany příjemce.
(25)     Díky oddělení schémat od
infrastruktury by měli být všichni zpracovatelé schopni soutěžit o
zákazníky schémat. Jelikož náklady na zpracování tvoří podstatnou
část celkových nákladů na přijímání karet, je důležité, aby
se tato část hodnotového řetězce otevřela účinné
hospodářské soutěži. Na základě oddělení schémat od
infrastruktury by měli být zpracovatelé a karetní schémata z hlediska
právní formy, organizace a rozhodovacích procesů vzájemně nezávislí.
Neměli by se dopouštět diskriminace, např. tím, že by si
vzájemně poskytovali zvýhodněné podmínky či vyhrazené informace,
jež nejsou k dispozici jejich konkurentům v daném segmentu trhu, že by na
své konkurenty v daném segmentu trhu kladli neúměrné informační
požadavky, že by prováděli křížové subvencování svých činností
nebo uzavírali ujednání o sdílené správě a řízení. Tyto
diskriminační praktiky způsobují fragmentaci trhu, ztěžují novým
aktérům vstup na trh a brání výkonu činnosti v celounijním
měřítku, a ku škodě maloobchodníků, společností a
spotřebitelů tedy působí proti završení vnitřního trhu
plateb kartou a internetových a mobilních plateb.
(26)     Pravidla, která používají
schémata platebních karet, a postupy poskytovatelů platebních služeb
zpravidla udržují obchodníky a spotřebitele v nevědomosti o rozdílech
v poplatcích a snižují transparentnost trhu, např. tím, že pracují s
jednotnými poplatky („blending“), zakazují obchodníkům zvolit
cenově výhodnější značku karty v případě tzv. co-brandovaných
karet („co-branded cards“) či motivovat k používání těchto
cenově výhodnějších karet spotřebitele. I když obchodníci o
odlišných nákladech vědí, brání jim pravidla uplatňovaná daným
schématem nezřídka v tom, aby ke snížení poplatků něco podnikli.
(27)     Platební prostředky jsou
pro příjemce spojeny s různými náklady, a některé
prostředky jsou tedy dražší než jiné. S výjimkou případů, kdy je
použití určitého platebního prostředku při určitých druzích
plateb uloženo právním předpisem nebo kdy platební prostředek nelze
odmítnout z důvodu jeho postavení zákonného platidla, měl by mít
příjemce volnost v tom, aby plátce motivoval k používání konkrétního
platebního prostředku. Karetní schémata a poskytovatelé platebních služeb
ukládají příjemcům v této souvislosti několik omezení, k nimž
patří např. omezená možnost, aby příjemce odmítal určité
platební prostředky k úhradě nízkých částek, aby byly plátci
sdělovány údaje o poplatcích vznikajících příjemci z určitých
platebních prostředků, či omezení počtu pokladen v
příjemcově provozovně, jež přijímají určité platební
prostředky. Tato omezení by měla být zrušena.
(28)     V souladu s článkem 55
návrhu COM(2013) 547 může příjemce motivovat plátce k tomu, aby
používal určitý platební prostředek. Za použití platebních
prostředků, jejichž mezibankovní poplatky jsou regulovány tímto
nařízením, by však neměl příjemce požadovat žádné poplatky,
neboť v takových situacích jsou výhody příplatků omezené a
situaci na trhu znepřehledňují.
(29)     Povinnost přijímat
všechny karty představuje dvojí závazek, jejž ukládají vydávající
poskytovatelé platebních služeb a schémata platebních karet
příjemcům, kteří v souladu s touto povinností musí na
straně jedné přijímat všechny karty téže značky (prvek
„přijímání karet všech typů“) bez ohledu na rozdílné náklady
spojené s těmito kartami a na straně druhé musí karty přijímat
bez ohledu na konkrétní banku, jež kartu vydala (prvek „přijímání karet od
všech vydavatelů“). Je v zájmu spotřebitele, aby příjemce
nemohl v rámci téže kategorie karet diskriminovat určité vydavatele
či držitele karet a aby mu platební schémata a poskytovatelé platebních
služeb mohli takový závazek uložit. Přestože je tedy prvek „přijímání
karet od všech vydavatelů“ v rámci povinnosti přijímat všechny
karty pravidlem v rámci určitého systému platebních karet obhajitelným,
neboť předchází tomu, aby příjemci diskriminovali určité
banky, jež vydaly určitou kartu, představuje prvek „přijímání
karet všech typů“ v podstatě vázaný prodej, jímž je
přijímání karet spojených s nízkými poplatky vázáno na přijímání
karet spojených s poplatky vysokými. Vypuštění prvku „přijímání karet
všech typů“ z povinnosti přijímat všechny karty by
obchodníkům umožnilo, aby výběr platebních karet, jež přijímají,
omezili pouze na platební karty spojené s nízkými (nižšími) náklady, což by v
podobě snížených nákladů obchodníků přineslo prospěch
též spotřebitelům. Obchodníci, kteří by přijímali debetní
karty, by poté nebyli nuceni přijímat též karty kreditní, zatímco
obchodníci přijímající kreditní karty by nebyli nuceni přijímat
platební karty pro komerční klientelu. V zájmu ochrany
spotřebitelů a jejich možnosti používat platební karty co
nejčastěji by měli být obchodníci povinni přijímat veškeré
karty, které jsou zpoplatněny týmž regulovaným mezibankovním poplatkem.
Díky tomuto omezení by byla silnější konkurence nastolena i v
prostředí karet, jejichž mezibankovní poplatky regulaci podle tohoto
nařízení nepodléhají, neboť obchodníci by se dostali do silnější
vyjednávací pozice, pokud jde o podmínky, za nichž tyto karty přijímají.
(30)     K tomu, aby tato omezení
povinnosti přijímat všechny karty mohla účinně fungovat, jsou
nezbytné některé informace. Zaprvé by měli mít příjemci
prostředky k identifikaci jednotlivých kategorií karet. Tyto jednotlivé
kategorie by tedy měly být identifikovatelné opticky a na zařízení
elektronicky. Zadruhé by měl být rovněž plátce informován o tom,
zdali určité prodejní místo přijímá jeho platební prostředek
či prostředky. Je nezbytné, aby případná omezení v používání
určité značky oznamovali příjemci plátcům
současně a za stejných podmínek, za jakých jim sdělují, že je
určitá značka přijímána.
(31)     K tomu, aby v
případě nesprávného používání tohoto nařízení nebo v
případě sporů mezi uživateli a poskytovateli platebních služeb
byla možná náprava, by měly členské státy zavést náležité a
účinné postupy řešení mimosoudních stížností a nápravy. Členské
státy by měly stanovit pravidla o pokutách, jež se uplatní v
případě porušení tohoto nařízení, a měly by zajistit, aby
byly tyto pokuty účinné a přiměřené, měly odrazující
účinek a aby byly uplatňovány.
(32)     Jelikož cílů tohoto
nařízení, totiž stanovit jednotné požadavky na transakce
uskutečňované platebními kartami a na internetové a mobilní platby
založené na kartě, nelze uspokojivě dosáhnout na úrovni
členských států, a lze ho z důvodu rozsahu činnosti lépe
dosáhnout na úrovni Unie, může Unie přijmout opatření v souladu
se zásadou subsidiarity stanovenou v článku 5 Smlouvy o Evropské unii. V
souladu se zásadou proporcionality stanovenou v uvedeném článku
nepřekračuje toto nařízení rámec toho, co je nezbytné pro
dosažení těchto cílů.
(33)     Toto nařízení dodržuje
základní práva a respektuje zásady zakotvené zejména v Listině základních
práv Evropské unie, především právo na účinnou právní ochranu a
spravedlivý proces, svobodu podnikání a ochranu spotřebitele, a je nutno
jej v souladu s těmito právy a zásadami používat,
PŘIJALY TOTO NAŘÍZENÍ:
KAPITOLA I
OBECNÁ USTANOVENÍ
Článek 1
Oblast působnosti
1.           Toto nařízení stanoví
jednotné technické a obchodní požadavky na transakce uskutečňované
platebními kartami v rámci Unie, v jejichž případě jsou poskytovatel
platebních služeb plátce i poskytovatel platebních služeb příjemce usazeni
v Unii.
2.           Toto nařízení se
nepoužije na platební prostředky, které lze používat pouze v rámci omezené
sítě, která má řešit konkrétní potřeby pomocí platebních
prostředků, jež lze používat pouze omezeným způsobem, buď
proto, že držiteli tohoto specifického prostředku umožňují
pořizovat zboží a služby pouze v prostorách jeho vydavatele, v rámci
omezené sítě poskytovatelů služeb na základě přímé obchodní
smlouvy s profesionálním vydavatelem, nebo proto, že jich lze používat pouze k
pořízení určitého omezeného sortimentu zboží a služeb.
3.           Kapitola II se nepoužije na:
a)      transakce uskutečňované
platebními kartami pro komerční klientelu;
b)      výběry hotovosti z bankomatů a
c)      transakce uskutečňované
kartami, jež vydala třístranná schémata platebních karet.
4.           Článek 7 se nepoužije na
třístranná schémata platebních karet.
Článek 2
Definice
Pro účely tohoto nařízení se rozumí:
1)           „akceptantem“ poskytovatel
platebních služeb, který s příjemcem uzavírá přímo či
nepřímo smlouvu o zpracování jeho platebních transakcí;
2)           „vydavatelem“ poskytovatel
platebních služeb, který s plátcem uzavírá přímo či nepřímo
smlouvu o iniciování, zpracování a vypořádání jeho platebních transakcí;
3)           „spotřebitelem“ fyzická osoba,
která při smlouvách o platebních službách, na něž se vztahuje toto
nařízení, jedná za účelem, který nespadá do její obchodní,
podnikatelské nebo profesní činnosti;
4)           „transakcí uskutečněnou
debetní kartou“ platební transakce uskutečněná kartou,
včetně transakce uskutečněné předplacenou kartou,
která je vázána na běžný či vkladový účet, z nějž jsou
transakce odepisovány do 48 hodin od své autorizace či iniciování;
5)           „transakcí uskutečněnou
kreditní kartou“ platební transakce uskutečněná kartou, která je
vypořádána za více než 48 hodin od své autorizace či iniciování;
6)           „platební kartou pro komerční
klientelu“ platební karta vydaná podnikům či subjektům
veřejného sektoru, jejíž použití je omezeno na úhradu pracovních
výdajů zaměstnanců či úředníků, nebo karta vydaná
osobám samostatně výdělečně činným vykonávajícím
podnikatelskou činnost, jejíž použití je omezeno na úhradu pracovních
výdajů těchto osob či jejich zaměstnanců;
7)           „platební transakcí založenou na
kartě“ služba používaná k provedení platební transakce pomocí karty nebo
telekomunikačního, digitálního či informačně-
technologického zařízení nebo softwaru, je-li jejím výsledkem transakce
uskutečněná platební kartou. Platebními transakcemi založenými na
kartě nejsou transakce založené na jiných druzích platebních služeb;
8)           „přeshraniční platební
transakcí“ platební transakce uskutečněná kartou či založená na
kartě, kterou iniciuje plátce nebo příjemce, pokud jsou poskytovatel
platebních služeb plátce a poskytovatel platebních služeb příjemce usazeni
v různých členských státech nebo pokud je daná platební karta vydána
vydávajícím poskytovatelem platebních služeb, který je usazen v jiném
členském státě, než v jakém se nachází prodejní místo;
9)           „mezibankovním poplatkem“ poplatek
hrazený za jednotlivé transakce přímo či nepřímo (tj.
prostřednictvím třetí osoby) mezi poskytovateli platebních služeb
plátce a příjemce, kteří se účastní transakce
uskutečňované platební kartou nebo založené na platební kartě;
10)         „transakčním poplatkem
účtovaným obchodníkovi“ poplatek, jejž hradí příjemce akceptantovi za
jednotlivé transakce a který zahrnuje mezibankovní poplatek, poplatek za platební
schéma a zpracování a akceptantovu marži;
11)         „příjemcem“ fyzická nebo
právnická osoba, která je zamýšleným příjemcem peněžních
prostředků, jež jsou předmětem platební transakce;
12)         „plátcem“ fyzická nebo právnická
osoba, která je majitelem platebního účtu a umožní platební příkaz z
tohoto platebního účtu, nebo v případě neexistence platebního
účtu plátce fyzická nebo právnická osoba, která dá platební příkaz;
13)         „schématem platebních karet“ jednotný
soubor pravidel, postupů a norem nebo prováděcích pokynů pro
provádění platebních transakcí v Unii a v rámci členských států,
oddělený od jakékoliv infrastruktury nebo platebního systému, který
zajišťuje jeho provoz;
14)         „čtyřstranným schématem
platebních karet“ schéma platebních karet, v němž jsou za účasti
tohoto schématu, poskytovatele platebních služeb vydávajícího platební karty
(na straně držitele karty) a akceptujícího poskytovatele platebních služeb
(na straně příjemce) prováděny platby z platebního účtu
držitele karty na platební účet příjemce a v němž jsou podle
téhož vzorce uskutečňovány transakce založené na kartě;
15)         „třístranným schématem
platebních karet“ schéma platebních karet, v němž jsou z platebního
účtu, jejž toto schéma vede jménem držitele karty, prováděny platby
na platební účet, jejž toto schéma vede jménem příjemce, a v
němž jsou podle téhož vzorce uskutečňovány transakce založené
na kartě. Jestliže třístranné schéma platebních karet
uděluje jiným poskytovatelům platebních služeb licence na vydávání
nebo akceptaci platebních karet, má se za to, že se jedná o
čtyřstranné schéma platebních karet;
16)         „platebním prostředkem“ jakékoli
personalizované zařízení nebo soubor postupů dohodnutých mezi
uživatelem platebních služeb a poskytovatelem platebních služeb, které jsou
uživatelem platebních služeb nebo jeho jménem používány k iniciování platebních
příkazů;
17)         „platebním prostředkem založeným
na kartě“ platební prostředek, včetně karty, mobilního
telefonu, počítače či jiného technického zařízení, které je
vybaveno náležitou aplikací, jejž plátce používá k iniciování platebního
příkazu, který není úhradou ani inkasem ve smyslu článku 2
nařízení (EU) č. 260/2012;
18)         „platební aplikací“
počítačový software nebo jeho ekvivalent uložený na zařízení,
které umožňují iniciovat platební transakce založené na kartě a které
plátci umožňují zadávat platební příkazy;
19)         „platebním příkazem“ pokyn
vydaný plátcem poskytovateli platebních služeb, jímž žádá o provedení platební
transakce;
20)         „transakcí uskutečněnou
platební kartou“ platební transakce provedená pomocí platební karty či
infrastruktury pro transakce uskutečňované platebními kartami, která
se řídí obchodními pravidly pro transakce uskutečňované
platebními kartami;
21)         „poskytovatelem platebních služeb“
fyzická či právnická osoba, jež získala povolení poskytovat platební
služby vyjmenované v příloze směrnice 2007/64/ES. Poskytovatel
platebních služeb může být vydavatelem, akceptantem či obojím;
22)         „uživatelem platebních služeb“
fyzická nebo právnická osoba, která využívá platební službu jakožto plátce,
příjemce nebo obojí;
23)         „platební transakcí“ úkon
převodu peněžních prostředků, který je iniciován plátcem,
jménem plátce nebo příjemcem, bez ohledu na jakékoli související
povinnosti mezi plátcem a příjemcem;
24)         „zpracováním“ provádění služeb
zpracování platebních transakcí z hlediska úkonů, jež jsou nutné k
vyřízení převodního příkazu mezi akceptantem a vydavatelem;
25)         „zpracovatelem“ fyzická či
právnická osoba, jež poskytuje služby zpracování platebních transakcí.
Kapitola II
Mezibankovní poplatky
Článek 3
Mezibankovní poplatky za přeshraniční transakce
uskutečňované spotřebitelskými debetními a kreditními kartami
1.           S účinností k okamžiku
uplynutí dvou měsíců od vstupu tohoto nařízení v platnost
nesmějí poskytovatelé platebních služeb nabízet ani požadovat za
přeshraniční transakce uskutečňované debetními kartami
žádné mezibankovní poplatky účtované za jednotlivou transakci ani
jiná sjednaná protiplnění s rovnocenným cílem či účinkem,
jejichž výše přesahuje 0,2 % z hodnoty transakce.
2.           S účinností k okamžiku
uplynutí dvou měsíců od vstupu tohoto nařízení v platnost
nesmějí poskytovatelé platebních služeb nabízet ani požadovat za
přeshraniční transakce uskutečňované kreditními kartami
žádné mezibankovní poplatky účtované za jednotlivou transakci ani jiná
sjednaná protiplnění s rovnocenným cílem či účinkem, jejichž
výše přesahuje 0,3 % z hodnoty transakce.
Článek 4
Mezibankovní poplatky za všechny transakce uskutečňované
spotřebitelskými debetními a kreditními kartami
1.           S účinností k okamžiku
uplynutí dvou let od vstupu tohoto nařízení v platnost nesmějí
poskytovatelé platebních služeb nabízet ani požadovat žádné mezibankovní
poplatky účtované za jednotlivou transakci ani jiná sjednaná
protiplnění s rovnocenným cílem či účinkem, jejichž výše
přesahuje 0,2 % z hodnoty transakce založené na debetní kartě.
2.           S účinností k okamžiku
uplynutí dvou let od vstupu tohoto nařízení v platnost nesmějí
poskytovatelé platebních služeb nabízet ani požadovat žádné mezibankovní
poplatky účtované za jednotlivou transakci ani jiná sjednaná
protiplnění s rovnocenným cílem či účinkem, jejichž výše
přesahuje 0,3 % z hodnoty transakce založené na kreditní kartě.

Článek 5
Zákaz obcházení limitů
Pro účely uplatňování limitů
podle článků 3 a 4 je za součást mezibankovního poplatku
považována čistá náhrada, kterou vydávající banka obdrží od schématu
platebních karet za platební transakce či související činnosti.
Kapitola III
Obchodní pravidla
Článek 6
Udělování licencí
1.           Zákazu podléhají veškerá
územní omezení v rámci Unie a ustanovení s rovnocenným účinkem obsažená v
licenčních smlouvách o vydávání platebních karet a o akceptaci transakcí
uskutečňovaných platebními kartami.
2.           Zákazu podléhají veškerá
územní omezení v rámci Unie a pravidla s rovnocenným účinkem v rámci
čtyřstranných schémat platebních karet.
3.           Zákazu podléhají požadavek
či povinnost získat licenci specifickou pro určitou zemi nebo získat
povolení k výkonu činnosti v jiných členských státech a ustanovení s
rovnocenným účinkem obsažené v licenčních smlouvách o vydávání
platebních karet a o akceptaci transakcí uskutečňovaných platebními
kartami.
4.           Zákazu podléhají požadavek
či povinnost získat licenci specifickou pro určitou zemi nebo získat
povolení k výkonu činnosti v jiných členských státech a pravidla s
rovnocenným účinkem v rámci čtyřstranných schémat platebních
karet.
Článek 7
Oddělení schémat platebních karet od zpracovatelů
1.           Schémata platebních karet a
zpracovatelé musí být z hlediska právní formy, organizace a rozhodovacích
procesů vzájemně nezávislí. Nesmějí dělat žádné rozdíly
mezi svými dceřinými společnostmi či podílníky na straně
jedné a uživateli těchto schémat a dalšími smluvními partnery na
straně druhé, a zejména nesmějí poskytování žádné služby, kterou
nabízejí, podmiňovat tím, aby jejich smluvní partner akceptoval
některou další jimi nabízenou službu.
2.           Schémata platebních karet
musí umožňovat, aby byla sdělení o autorizaci a o zúčtování
jednotlivých karetních transakcí vzájemně oddělena a aby je
zpracovávali odlišní zpracovatelé.
3.           Zákazu podléhá územní
diskriminace v pravidlech zpracování, která uplatňují schémata platebních
karet.
4.           S využitím standardů,
jež vypracovaly mezinárodní či evropské normalizační orgány, jsou
zpracovatelé v Unii povinni zajistit technickou interoperabilitu svých
systémů s jinými systémy zpracovatelů v Unii. Zpracovatelé dále
nesmějí přijímat ani uplatňovat obchodní pravidla, která
interoperabilitu s jinými zpracovateli v Unii omezují.
Článek 8
Co-badging a výběr aplikace
1.           Zákazu podléhají pravidla
uplatňovaná schématy a ustanovení v licenčních smlouvách, která
vydavateli brání nebo mu zamezují v tom, aby na kartu nebo
telekomunikační, digitální či informačně-technologické
zařízení umístil dvě či více odlišných značek platebních
prostředků (co-badging).
2.           Stanoví-li pravidla
uplatňovaná schématy či licenční smlouvy rozdíly v zacházení s
určitými vydavateli či akceptanty, pokud jde o umisťování
několika značek na kartu nebo na telekomunikační, digitální
či informačně-technologické zařízení, musí být tyto rozdíly
objektivně odůvodněny a nesmějí mít diskriminační
povahu.
3.           Schémata platebních karet
nesmějí poskytovatelům platebních služeb, kteří karty vydávají,
ani poskytovatelům platebních služeb, kteří karty akceptují, ukládat
povinnost, aby o transakcích, které jsou provedeny pomocí přístroje, na
němž je umístěna jejich značka, avšak prostřednictvím
jiného schématu, podávali zprávy či za ně hradili poplatky, ani jim
nesmějí ukládat jiné povinnosti s rovnocenným cílem či účinkem.
4.           Zásady, jimiž se řídí
směrování transakcí pomocí zvláštního kanálu či postupu, a další
technické a bezpečnostní standardy a požadavky, které se týkají nakládání
s kartami nebo telekomunikačními, digitálními či
informačně-technologickými zařízeními, na nichž je umístěna
více než jedna značka platebních karet, nesmí mít diskriminační
charakter a musí být uplatňovány nediskriminačním způsobem.
5.           Umožňuje-li platební
zařízení volit mezi různými značkami platebních
prostředků, určí značku, jež má být použita při dané
platební transakci, plátce v prodejním místě.
6.           Schémata platebních karet,
vydavatelé, akceptanti a poskytovatelé infrastruktury platebních karet
nesmějí do platebního prostředku ani do zařízení používaného v
prodejním místě vkládat automatické mechanismy, software ani
zařízení, které by plátce při užívání platebního prostředku, na
němž je umístěno několik značek, omezovaly ve výběru
aplikace.
Článek 9
Zákaz používání jednotných poplatků
1.           Pokud obchodníci písemně
nepožádají akceptující poskytovatele platebních služeb, aby jim účtované
transakční poplatky účtovali v jednotné výši, jsou akceptanti povinni
tyto transakční poplatky účtované obchodníkům nabízet a
účtovat příjemcům za jednotlivé kategorie a značky platebních
karet ve výši, která je položkově specifikována.
2.           Smlouvy mezi akceptujícími
poskytovateli platebních služeb a příjemci musí obsahovat položkově
specifikované údaje o výši transakčních poplatků účtovaných
obchodníkům, mezibankovních poplatků a poplatků za schéma, které
se použijí na jednotlivé kategorie a značky platebních karet.
Článek 10
Povinnost přijímat všechny karty („Honour All Cards Rule“)
1.           Platební schémata a
poskytovatelé platebních služeb nesmějí uplatňovat pravidla, jež
mohou příjemce, kteří přijímají karty a další platební
prostředky vydané jedním vydávajícím poskytovatelem platebních služeb v
rámci určitého schématu platebních prostředků, zavazovat k tomu,
aby přijímali rovněž další platební prostředky téže značky
či kategorie vydané jinými vydávajícími poskytovateli platebních služeb v
rámci téhož schématu, s výjimkou případů, kdy tyto platební
prostředky podléhají témuž regulovanému mezibankovnímu poplatku.
2.           Omezením povinnosti
přijímat všechny karty podle odstavce 1 není dotčena možnost, aby
platební schémata a poskytovatelé platebních služeb stanovili, že určité
karty nelze odmítnout na základě totožnosti vydávajícího poskytovatele
platebních služeb či držitele karty.
3.           Obchodníci, kteří se
rozhodnou nepřijímat všechny karty či jiné platební prostředky
určitého schématu platebních karet, jsou povinni o tom spotřebitele
informovat srozumitelným a jednoznačným způsobem a ve stejném
okamžiku, kdy spotřebitele informují o tom, že přijímají jiné karty a
platební prostředky tohoto schématu. Uvedená informace musí být uvedena na
viditelném místě u vchodu do obchodu, u pokladny nebo na internetové
stránce či jiném použitelném elektronickém či mobilním nosiči
dat a musí být plátci poskytnuta v dostatečném předstihu před
tím, než s příjemcem uzavře kupní smlouvu.
4.           Vydávající poskytovatelé
platebních služeb zajistí, aby byly jejich platební prostředky opticky a
elektronicky identifikovatelné a aby příjemcům umožňovaly
jednoznačně identifikovat, které značky a kategorie
předplacených, debetních či kreditních karet, platebních karet pro
komerční klientelu či plateb založených na těchto kartách daný
plátce zvolil.
Článek 11
Motivační pravidla
1.           Zákazu podléhají taková
ustanovení licenčních smluv, pravidla uplatňovaná schématy platebních
karet a ustanovení smluv mezi akceptujícími poskytovateli platebních služeb a
příjemci, která brání příjemcům v tom, aby spotřebitele
motivovali k používání platebních prostředků, jež daní příjemci
preferují. Tento zákaz platí rovněž pro taková pravidla a ustanovení, která
příjemcům brání v tom, aby s platebním zařízením určitého
schématu zacházeli více, nebo méně příznivě než se
zařízením schématu jiného.
2.           Zákazu podléhají taková
ustanovení licenčních smluv, pravidla uplatňovaná schématy platebních
karet a ustanovení smluv mezi akceptujícími poskytovateli platebních služeb a
příjemci, která brání příjemcům v tom, aby informovali plátce o
mezibankovních poplatcích a transakčních poplatcích účtovaných
obchodníkům.
3.           Ustanoveními odstavců 1
a 2 nejsou dotčena pravidla o poplatcích, slevách a dalších způsobech
motivace spotřebitelů podle článku 55 návrhu COM(2013) 547 a
podle článku 19 směrnice 2011/83/EU[22].

Článek 12
Informace o jednotlivých platebních transakcích poskytované příjemci
1.           Po provedení platební
transakce je poskytovatel platebních služeb na straně příjemce
povinen příjemci poskytnout tyto informace:
a)      referenční číslo, jež
příjemci umožní platební transakci identifikovat;
b)      výši platební transakce uvedenou v
měně připisování částek na platební účet
příjemce;
c)      výši poplatků za platební transakci,
se samostatným uvedením výše mezibankovního poplatku.
S předchozím výslovným souhlasem
příjemce lze informace podle prvního pododstavce uvádět souhrnně
za jednotlivé značky, aplikace, kategorie platebních prostředků
a sazby mezibankovních poplatků použitelné na danou transakci.
2.           Smlouvy mezi akceptanty a
příjemci mohou obsahovat ustanovení, podle nějž je informace uvedené
v odst. 1 prvním pododstavci nutno poskytovat či zpřístupňovat
pravidelně, nejméně jednou za měsíc, a sjednaným způsobem,
jenž příjemcům umožní informace ukládat a reprodukovat v
nezměněné podobě.
Kapitola IV
Závěrečná ustanovení
Článek 13
Příslušné orgány
1.           Členské státy určí
příslušné orgány, jež budou zmocněny zajišťovat prosazování
tohoto nařízení a jimž budou poskytnuty vyšetřovací a donucovací
pravomoci.
2.           Členské státy mohou
příslušnými orgány určit stávající subjekty.
3.           Členské státy mohou
určit několik příslušných orgánů.
4.           Členské státy jsou
povinny tyto příslušné orgány oznámit Komisi ve lhůtě dvou
měsíců od vstupu tohoto nařízení v platnost. Případné
následné změny týkající se těchto orgánů jsou povinny Komisi
oznámit neprodleně.
5.           Příslušné orgány
určené podle odstavce 1 musí mít pro plnění svých povinností k
dispozici náležité zdroje.
6.           Členské státy musí po
příslušných orgánech požadovat, aby účinně monitorovaly
dodržování tohoto nařízení a aby přijaly veškerá opatření, jež
jsou k dodržování tohoto nařízení nezbytná.
7.           Členské státy zajistí,
aby proti určení podle odstavce 1 bylo možno podat opravný
prostředek.
Článek 14
Sankce
1.           Členské státy stanoví
pravidla použitelná na sankce, které se uplatní v případě porušení
tohoto nařízení, a přijmou všechna opatření, jež jsou k
uplatňování těchto sankcí nezbytná. Tyto sankce musí být účinné a
přiměřené a musí mít odrazující účinek.
2.           Tato pravidla jsou
členské státy povinny oznámit Komisi ve lhůtě dvou
měsíců od vstupu tohoto nařízení v platnost a jsou povinny jí
neprodleně oznámit případné následné změny, které by měly
na tato pravidla vliv.
Článek 15
Postupy řešení sporů, mimosoudních stížností a zjednávání nápravy
1.           Pro účely řešení
sporů plynoucích z uplatňování tohoto nařízení, jež vyvstanou
mezi příjemci a jejich poskytovateli platebních služeb, jsou členské
státy povinny zavést náležité a účinné postupy mimosoudních stížností a
zjednávání nápravy. Pro tyto účely členské státy určí stávající
subjekty, bude-li to vhodné, nebo zřídí subjekty nové.
2.           Tyto subjekty jsou
členské státy povinny oznámit Komisi ve lhůtě dvou let od vstupu
tohoto nařízení v platnost. Případné následné změny týkající se
těchto subjektů jsou povinny Komisi oznámit neprodleně.
Článek 16
Doložka o přezkumu
Čtyři roky po vstupu tohoto
nařízení v platnost předloží Komise Evropskému parlamentu a
Radě zprávu o jeho používání. Zpráva Komise se bude zaměřovat
zejména na vhodnost výše mezibankovních poplatků a na motivační
mechanismy, např. poplatky, a bude přihlížet k používání a
nákladům jednotlivých způsobů plateb a k míře, v jaké na
trh vstupují noví aktéři a nové technologie.
Článek 17
Vstup v platnost
Toto nařízení vstupuje v platnost
dvacátým dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
Toto nařízení je závazné v celém rozsahu
a přímo použitelné ve všech členských státech.
V Bruselu dne
Za Evropský parlament                                 Za
Radu
předseda                                                        předseda
[1]               Viz například nedávný návrh o přístupu
k platebním účtům se základními prvky (COM(2013) 266 final ze
dne 8. května 2013).
[2]               http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=OJ:L:2007:319:0001:01:CS:HTML.
[3]               Rozsudek Tribunálu ze dne 24. května 2012
ve věci T-111/08, MasterCard a další v. Komise, dosud
nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí.
[4]               Věc
COMP/34.579, MasterCard, rozhodnutí Komise ze dne 19. prosince 2007,
http://ec.europa.eu/competition/antitrust/cases/dec_docs/34579/34579_1889_2.pdf.
[5]                      Článek 80 dánského zákona o platebních službách a elektronických
penězích, konsolidační akt č. 365 ze dne 26. dubna 2011, http://www.finanstilsynet.dk/en/Regler-og-praksis/Translated-regulations/~/media/Regler-og-praksis/2012/C_Act365_2011_new.ashx. Uvedený
článek upravuje transakční
poplatky účtované obchodníkovi za transakce uskutečněné
osobně a stanoví, že obchodníci platí roční poplatky, které jsou
rozděleny do 8 nákladových kategorií, přičemž o jejich výši
rozhoduje ministerstvo hospodářství.
[6]               https://www.gov.uk/government/consultations/opening-up-uk-payments.
[7]               http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=CELEX:52011DC0941:CS:NOT.
[8]               http://ec.europa.eu/internal_market/payments/docs/cim/gp_feedback_statement_en.pdf.
[9]               http://www.europarl.europa.eu/sides/getDoc.do?pubRef=-//EP//TEXT+TA+P7-TA-2012-0426+0+DOC+XML+V0//CS.
[10]             http://ec.europa.eu/internal_market/payments/docs/cim/gp_feedback_statement_en.pdf.
[11]             COM(2013) 266 final.
[12]             Viz posouzení dopadů, s. 208.
[13]             http://www.autoritedelaconcurrence.fr/user/standard.php?id_rub=418&id_article=1895.
[14]             http://www.autoritedelaconcurrence.fr/user/standard.php?id_rub=418&id_article=1895.
[15]             Úř. věst. C , , s. .
[16]             Úř. věst. C , , s. .
[17]             Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2007/64/ES ze
dne 13. listopadu 2007 o platebních službách na vnitřním trhu, kterou se
mění směrnice 97/7/ES, 2002/65/ES, 2005/60/ES a 2006/48/ES a zrušuje
směrnice 97/5/ES (Úř. věst.
L 319, 5.12.2007, s. 1).
[18]             Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č.
924/2009 ze dne 16. září 2009 o přeshraničních platbách ve
Společenství a zrušení nařízení (ES) č. 2560/2001 (Úř. věst. L 266, 9.10.2009, s. 11).
[19]             Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU)
č. 260/2012 ze dne 14. března 2012, kterým se stanoví
technické a obchodní požadavky pro úhrady a inkasa v eurech
a kterým se mění nařízení (ES) č. 924/2009 (Úř. věst. L 94, 30.3.2012, s. 22).
[20]             Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/83/EU ze
dne 25. října 2011 o právech spotřebitelů, kterou se mění
směrnice Rady 93/13/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady
1999/44/ES a zrušuje směrnice Rady 85/577/EHS a směrnice Evropského
parlamentu a Rady 97/7/ES (Úř. věst. L 304, 22.11.2011, s.
64).
[21]             Itálie, Maďarsko, Polsko a Spojené království.
[22]             Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/83/EU ze
dne 25. října 2011 o právech spotřebitelů.