                             EVROPSKÁ
                             KOMISE
                                                      V Bruselu dne 22.6.2015
                                                      COM(2015) 305 final
                                                      2015/0136 (NLE)
                                            Návrh
                                    ROZHODNUTÍ RADY
    o ratifikaci ze strany členských států a jejich přistoupení jménem Unie k Protokolu
   z roku 2010 k Mezinárodní úmluvě o odpovědnosti a náhradě za škodu v souvislosti s
   přepravou nebezpečných a škodlivých látek po moři, pokud jde o aspekty týkající se
                           justiční spolupráce v občanských věcech
CS                                                                                CS
 ---pagebreak---                                    DŮVODOVÁ ZPRÁVA
   1.   SOUVISLOSTI NÁVRHU
   1.1. Úvod
        Odpovědnost a náhrada škody vzniklé v důsledku určitých druhů činností v oblasti
        námořní dopravy je na mezinárodní úrovni upravena řadou úmluv Mezinárodní
        námořní organizace (dále jen „IMO“), jež spočívají na týchž hlavních zásadách. Jsou
        to tyto zásady: objektivní odpovědnost vlastníka lodi, povinné pojištění k pokrytí
        škod způsobených třetím stranám, právo osob, které utrpěly škodu, vznést nárok
        přímo proti pojistiteli, omezení odpovědnosti a v případě ropných a nebezpečných a
        škodlivých látek zvláštní fond náhrad, který se využívá k náhradě škod, pokud
        překročí meze odpovědnosti vlastníka lodi.
        Mezinárodní úmluva o odpovědnosti a náhradě za škodu v souvislosti s přepravou
        nebezpečných a škodlivých látek po moři z roku 1996 (dále jen „úmluva HNS z roku
        1996“) je poslední úmluvou IMO zabývající se odpovědností, kterou ještě musí státy
        ratifikovat, aby mohla vstoupit v platnost. Je to důležitá součást mezinárodního
        režimu odpovědnosti v námořní dopravě, zejména protože obchodní činnost v oblasti
        přepravy nebezpečných a škodlivých látek po moři, včetně zkapalněného zemního
        plynu (LNG) a zkapalněného ropného plynu (LPG), je na vzestupu a představuje
        podstatnou část odvětví námořní dopravy.
        Protokol z roku 2010 k úmluvě HNS z roku 1996 (dále jen „Protokol z roku 2010“)
        obsahuje změny, jejichž cílem je čelit problémům, které byly zjištěny v úmluvě HNS
        z roku 1996. Tento protokol a ustanovení úmluvy ve znění protokolu je třeba chápat,
        vykládat a uplatňovat společně jako jedinou listinu, jak je uvedeno v článcích 2 a 18
        protokolu. Konsolidované znění protokolu vytvořil sekretariát IMO, schválil je její
        Právní výbor na své 98. schůzi roku 2011 a je na ně odkazováno jako na „úmluvu
        HNS z roku 2010“. Úmluva HNS z roku 2010 jako jediná konsolidovaná listina
        úmluvy nabude účinku, jakmile vstoupí v platnost Protokol z roku 2010.
        V souladu s čl. 20 odst. 8 protokolu (čl. 45 odst. 8 úmluvy HNS z roku 2010) podpis,
        ratifikace nebo přijetí Protokolu z roku 2010 ze strany státu ruší jakýkoli předchozí
        podpis nebo ratifikaci úmluvy HNS z roku 1996, které daný stát učinil.
        Úmluva HNS z roku 1996 ani Protokol z roku 2010 k úmluvě HNS nevstoupily
        v platnost. Protokol z roku 2010 nemá k dnešnímu dni žádné smluvní strany.
        Je třeba poznamenat, že vyjádření v tom smyslu, že se strana cítí zavázána
        Protokolem 2010, musí být provázeno předložením údajů o celkovém množství
        nákladu podléhajícího příspěvku, který byl obdržen v předcházejícím kalendářním
        roce, v souladu s čl. 20 odst. 4 tohoto protokolu (čl. 45 odst. 4 úmluvy HNS z roku
        2010). Tato podmínka je hlavním důvodem, proč úmluvu dosud žádný stát
        neratifikoval.
        Po přijetí Protokolu z roku 2010 k úmluvě HNS v IMO vytvořila skupina států
        s pomocí sekretariátu Mezinárodního fondu pro náhradu škod způsobených ropným
        znečištěním soubor pokynů k podávání zpráv o nákladu nebezpečných a škodlivých
        látek, který podléhá příspěvku. Tyto pokyny schválil Právní výbor IMO na své 100.
CS                                            2                                               CS
 ---pagebreak---           schůzi dne 19. dubna 20131, čímž vyřešil nejdůležitější praktický problém spojený
          s ratifikací úmluvy.
          Na 101. schůzi Právního výboru IMO byla vytvořena korespondenční skupina pro
          nebezpečné a škodlivé látky, jejímž úkolem je pomáhat státům se zaváděním postupů
          pro provádění úmluvy, zejména pro podávání zpráv o nebezpečných a škodlivých
          látkách podléhajících příspěvku, a připravovat tak cestu k ratifikaci. K členům této
          skupiny patří několik členských států EU a Evropská komise.
   1.2.   Pravomoci EU a důsledky
        V souladu s pravidly o pravomoci Unie ve vnějších vztazích, která jsou stanovena v čl.
        3 odst. 2 Smlouvy o fungování Evropské unie (dále jen „SFEU“), spadá Protokol
        z roku 2010 a v budoucnosti úmluva HNS z roku 2010 do výlučné pravomoci Unie,
        protože se týkají společných pravidel Unie a mění oblast jejich působnosti.
        Uzavření Protokolu z roku 2010 k úmluvě by ovlivnilo oblast působnosti a pravidla
        směrnice 2004/35/ES o odpovědnosti za životní prostředí v souvislosti s prevencí a
        náhradou škod na životním prostředí2, jak je uvedeno v oddílu 1.4 této důvodové
        zprávy. Kromě toho by uzavření Protokolu z roku 2010 z důvodů podrobně
        rozvedených v oddíle 1.5 níže ovlivnilo pravidla stanovená v nařízení (EU)
        č. 1215/2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a
        obchodních věcech (přepracované znění nařízení Brusel I).3
        Toto překrývání mezi pravidly úmluvy v pozměněném znění a pravidly stanovenými
        v Unii v oblasti justiční spolupráce v občanských a obchodních věcech rovněž utvořilo
        právní základ pro rozhodnutí Rady 2002/971/ES, kterým se členské státy zmocňují,
        aby v zájmu Společenství ratifikovaly Mezinárodní úmluvu o odpovědnosti a náhradě
        za škodu v souvislosti s přepravou nebezpečných a škodlivých látek po moři z roku
        1996 nebo aby k této úmluvě přistoupily4. Nicméně jak je konstatováno v úvodu,
        Protokol z roku 2010 pozměnil úmluvu HNS z roku 1996 a úmluva HNS z roku 2010
        je konsolidovanou listinou, jež je výsledkem toto změny. Vliv úmluvy HNS z roku
        2010 na pravidla EU je tudíž nutno posoudit s ohledem na vývoj v právním řádu Unie,
        k němuž došlo od doby, kdy bylo přijato rozhodnutí Rady 2002/971/ES.
        Výlučnou pravomoc Unie k uzavření Protokolu z roku 2010 nemůže Unie vykonat
        jako samostatný právní subjekt, jestliže není ve znění úmluvy nebo protokolu
        přítomna doložka REIO (organizace regionální hospodářské integrace). Členské státy
        tak mají povinnost uzavřít tuto mezinárodní dohodu jménem Unie. Protože se Protokol
        z roku 2010 týká záležitostí spadajících do výlučné pravomoci EU, členské státy
        nemohou o jeho podpisu a ratifikaci rozhodnout nezávisle. Mohou tak učinit pouze
        jménem Unie po obdržení zmocnění od Rady a souhlasu od Evropského parlamentu
        na základě návrhu Komise v souladu s čl. 218 odst. 6 písm. a) SFEU.
   1.3.   Podrobnosti úmluvy
   1
        100. schůze Právního výboru IMO, LEG 100/14, „Zpráva Právního výboru o jeho činnosti na sté
        schůzi“, s. 5–6; LEG 100/3, zpráva Kanady nazvaná „Sledování a provádění Protokolu z roku 2010
        k úmluvě HNS, příloha 2 „Pokyny k podávání zpráv o nákladu nebezpečných a škodlivých látek
        podléhajícím příspěvku“.
   2
        Úř. věst. L 143, 30.4.2004, s. 56.
   3
        Úř. věst. L 351, 20.12.2012, s. 1.
   4
        Rozhodnutí Rady 2002/971/ES ze dne 18. listopadu 2002, kterým se členské státy zmocňují, aby v
        zájmu Společenství ratifikovaly Mezinárodní úmluvu o odpovědnosti a náhradě za škodu v souvislosti s
        přepravou nebezpečných a škodlivých látek po moři z roku 1996 nebo aby k této úmluvě přistoupily
        (Úmluva HNS), Úř. věst. L 337, 13.12.2002, s. 55.
CS                                                   3                                                       CS
 ---pagebreak---    Protokol z roku 2010, a tedy i konsolidované znění úmluvy HNS z roku 2010, vstoupí
   v platnost 18 měsíců po dni, k němuž jej ratifikuje alespoň 12 států, včetně čtyř států, z
   nichž každý má alespoň 2 miliony jednotek hrubé prostornosti, a poté, co byly
   generálnímu tajemníkovi IMO předloženy příslušné údaje o nákladu podléhajícímu
   příspěvku, které vykazují, že během předchozího kalendářního roku bylo v těchto
   státech přijato celkové množství alespoň 40 milionů tun nákladu podléhajícího
   příspěvku ve prospěch obecného účtu nebezpečných a škodlivých látek. Stejné
   podmínky pro vstup v platnost byly i v úmluvě HNS z roku 1996.
   Nejdůležitější změny úmluvy HNS z roku 2010 oproti úmluvě HNS z roku 1996 jsou
   tyto:
     a)    vyloučení zabalených nebezpečných a škodlivých látek z definice nákladu
           podléhajícího příspěvku do fondu HNS, přičemž škody způsobené zabalenými
           nebezpečnými a škodlivými látkami jsou i nadále zahrnuty do dvouúrovňového
           systému náhrad stanoveného v úmluvě (čl. 1 odst. 10 úmluvy HNS z roku
           2010);
     b)    zvýšení omezení odpovědnosti vlastníka lodi v případě lodí přepravujících
           zabalené nebezpečné a škodlivé látky s cílem lépe zohlednit vyloučení
           zabalených nebezpečných a škodlivých látek z nákladu podléhajícího
           příspěvku do fondu HNS (čl. 9 odst. 1 písm. b) úmluvy HNS z roku 2010);
     c)    stanovení fyzického příjemce LNG stranou odpovědnou za placení příslušných
           příspěvků do fondu HNS, pokud neexistuje jiná dohoda mezi držitelem nároku
           a příjemcem (čl. 19 odst. 1b dohody HNS z roku 2010);
     d)    podmínění platby náhrady z fondu HNS v případě události, kterou pokrývá,
           tím, že dotčený stát plnil svou povinnost předkládání zpráv o nákladu
           podléhajícím příspěvku po všechny roky předcházející události (čl. 21b odst. 2
           úmluvy HNS z roku 2010).
   Tyto změny odstraňují hlavní překážky, které bránily procesu ratifikace úmluvy HNS
   z roku 1996.
   Oblast působnosti: Úmluva HNS z roku 2010 se uplatňuje na nároky vznášené
   v případě škody vzniklé v důsledku přepravy nebezpečných a škodlivých látek po
   moři, s výjimkou nároků vzniklých na základě jakékoliv smlouvy o přepravě věcí a
   osob. Úmluva se vztahuje na veškeré škody vzniklé na území – včetně teritoriálního
   moře – smluvního státu, škody na životním prostředí způsobené ve výlučné
   ekonomické zóně smluvního státu, veškeré škody – vyjma škod na životním prostředí
   – způsobené mimo území a teritoriální moře smluvního státu lodí registrovanou ve
   smluvním státě a rovněž veškerá preventivní opatření přijatá s cílem minimalizovat
   výše uvedené typy škod. Válečné lodě nebo jiné lodě vlastněné nebo provozované
   státem a použité k nekomerčním účelům jsou z oblasti působnosti úmluvy vyloučeny,
   pokud daný stát nerozhodne jinak. Kromě toho může stát z oblasti působnosti této
   úmluvy vyloučit lodě, které mají méně než 200 jednotek hrubé prostornosti, které
   přepravují nebezpečné a škodlivé látky výhradně v zabaleném stavu a zároveň se
   zabývají plavbami mezi přístavy nebo zařízeními daného státu. Tato výjimka se může
   uplatnit rovněž mezi dvěma sousedními státy na základě výslovné dohody obou těchto
   států. Tyto případné výjimky týkající se jednoho státu nebo dvou sousedních států
   musí být oznámeny IMO.
   Hlavní hlediska odpovědnosti a náhrady: Úmluva HNS z roku 2010 stanoví
   objektivní odpovědnost vlastníka lodi, která přepravuje nebezpečné a škodlivé látky,
CS                                         4                                                  CS
 ---pagebreak---         za jakoukoli škodu, která vznikne v důsledku události související s přepravou
        nebezpečných a škodlivých látek po moři na palubě této lodi. Existují vymezené
        výjimky z této objektivní odpovědnosti vlastníka, přičemž důkazní břemeno pro jejich
        uplatnění spočívá na vlastníkovi lodi.
        Objektivní odpovědnost je spojena s povinností vlastníka uzavřít pojištění nebo mít
        jinou finanční záruku k pokrytí jeho odpovědnosti za škodu v rámci této úmluvy.
        Smluvní státy musí v souladu s úmluvou prokázat existenci takového pojištění nebo
        finanční záruky.
        Aby byly požadavky na objektivní odpovědnost a povinné pojištění podpořeny
        dotčeným průmyslovým odvětvím, stanoví úmluva také právo na omezení
        odpovědnosti vlastníka na 100 milionů zúčtovacích jednotek v případě nebezpečných
        a škodlivých látek přepravovaných ve volně loženém stavu a 115 milionů zúčtovacích
        jednotek v případě zabalených nebezpečných a škodlivých látek. Kromě toho – jako je
        tomu v případě všech úmluv o odpovědnosti v námořní dopravě – existuje ustanovení
        zakazující vznášení nároku proti vlastníkovi lodi v případě škody spadající do
        působnosti úmluvy HNS z roku 2010 „jinak než v souladu s touto úmluvou“.
        Největším přínosem této úmluvy pro mezinárodní režim vztahující se na odpovědnost
        a náhradu škody v případě nehod způsobených činnostmi v oblasti námořní dopravy a
        zejména obchodem s nebezpečnými a škodlivými látkami provozovaným na moři je
        zřízení zvláštního fondu náhrad. Účelem fondu HNS je uhrazení náhrady jakékoli
        osobě, jež utrpěla škodu v souvislosti s přepravou nebezpečných a škodlivých látek po
        moři, pokud tato osoba nemohla dostat úplnou a odpovídající náhradu škody od
        vlastníka lodi a jeho pojistitele. Tato nemožnost může být důsledkem různých
        okolností, konkrétně tím, že vlastník lodi není odpovědným, finanční neschopností
        vlastníka lodi a jeho pojistitele plně uspokojit nároky nebo škody přesahující omezení
        odpovědnosti vlastníka lodi.
        Celková výše náhrady, jež je dostupná v rámci dvouúrovňového systému, činí
        250 milionů zúčtovacích jednotek (přibližně 310 milionů EUR v dnešních směnných
        kurzech). Aby byla tato částka dostupná, je v rámci úmluvy HNS z roku 2010 zřízen
        propracovaný systém příspěvků, které platí do fondu HNS v každém smluvním státě
        osoby přijímající nebezpečné a škodlivé látky. Smluvní státy pak nesou odpovědnost
        za přesné, včasné a pravidelné podávání zpráv o nákladu podléhajícím příspěvku do
        fondu HNS, přičemž stát se může rovněž rozhodnout, že bude namísto příjemce
        nebezpečných a škodlivých látek platit příspěvky do fondu sám.
        Nároky a žaloby u soudů smluvního státu: Úmluva HNS z roku 2010 obsahuje
        pravidla o příslušnosti soudů smluvních států v případě nároků vznesených osobami,
        jež utrpěly škodu, na niž se vztahuje úmluva, vůči vlastníkovi nebo jeho pojistiteli
        nebo vůči fondu HNS. Úmluva se vztahuje rovněž na uznávání a vynucování rozsudků
        soudů ve smluvních státech. Účelem těchto prvků, jež zůstávají oproti úmluvě HNS
        z roku 1996 nezměněny, je zajistit, aby mohly mít oběti nehod pokrytých úmluvou
        prospěch z jednoznačných procesních pravidel a právní jistoty a aby mohly své nároky
        vznášet účinněji.
   1.4.   Dopady na směrnici 2004/35/ES
        Směrnice 2004/35/ES je od roku 2004 v EU právem rozhodným v oblasti
        odpovědnosti provozovatelů pracovní činnosti, včetně námořní dopravy, s ohledem na
        předcházení a nápravu škod na životním prostředí způsobených na území a ve vodách
        v soudní příslušnosti určitého členského státu.
CS                                               5                                             CS
 ---pagebreak---         Jak úmluva HNS z roku 1996, tak úmluva HNS z roku 2010 se překrývají v oblasti
        působnosti se směrnicí, jestliže i) škoda na životním prostředí byla způsobena na
        území, včetně teritoriálního moře, smluvního státu (čl. 3 písm. a) úmluvy HNS z roku
        2010), ii) škoda byla způsobena znečištěním životního prostředí ve výlučné
        ekonomické zóně smluvního státu nebo rovnocenné oblasti (až 200 námořních mil od
        základních linií) (čl. 3 písm. b) úmluvy HNS z roku 2010) a iii) jsou dotčena
        „preventivní opatření, ať jsou přijata kdekoli, která mají takové škodě předcházet nebo
        ji minimalizovat“ (čl. 3 písm. d) úmluvy HNS z roku 2010). Odpovídající ustanovení
        směrnice jsou čl. 2 bod 1 o definici „škody na životním prostředí“ a čl. 2 bod 10 o
        definici „preventivních opatření“ ve spojení s čl. 3 odst. 1 písm. a) směrnice
        2008/56/ES, kterou se stanoví rámec pro činnost Společenství v oblasti mořské
        environmentální politiky5, čl. 1 odst. 1 směrnice 79/409/EHS o ochraně volně žijících
        ptáků6 a čl. 2 odst. 1 směrnice 92/43/EHS o stanovištích7, jak je uvedeno v „Pokynech
        Komise pro vytvoření sítě Natura 2000 v mořském prostředí – Uplatňování směrnic o
        ptácích a stanovištích“8. Definice „škody na životním prostředí“ v úmluvě a směrnici
        2004/35/ES nejsou totožné, přestože se do velké míry překrývají. V praxi se však
        očekává, že úmluva by měla směřovat ke stejně vysokým normám pro nápravu škod
        na životním prostředí, jaké obsahuje směrnice.
        Vzhledem k překrývání oblasti působnosti směrnice 2004/35/ES a úmluvy HNS z roku
        2010 je zjevné, že se uzavření Protokolu z roku 2010, kterým se mění úmluva HNS
        z roku 1996 a jehož důsledkem je nový právní text (tj. úmluva HNS z roku 2010),
        dotýká stávajících pravidel Unie.
        Ještě důležitější je, že směrnice 2004/35/ES výslovně odkazuje na úmluvu HNS z roku
        1996 a vyjímá ze své oblasti působnosti jakoukoli škodu vzniklou v důsledku události,
        na kterou se vztahuje tato úmluva včetně jejích případných změn, za předpokladu, že
        v dotčeném členském státě je úmluva v platnosti (čl. 4 odst. 2 a příloha IV směrnice
        2004/35/ES). Toto ustanovení má umožnit, aby měly zvláštní mezinárodní režimy,
        které se vztahují na občanskou odpovědnost za zvláštní pracovní činnost, přednost
        před touto směrnicí, neboť byly považovány za účinnější záruku rychlé a odpovídající
        náhrady za škodu na životním prostředí a za vhodnější vzhledem k povaze takových
        pracovních činností. Protokol z roku 2010 jako změna úmluvy HNS z roku 1996 je
        zahrnut do této výjimky ze směrnice 2004/35/ES; je tedy zjevné, že ratifikace úmluvy
        nebo přistoupení k úmluvě ovlivní oblast působnosti stávajících pravidel EU.
        Bez ohledu na značné překrývání mezi pravidly úmluvy a směrnice existuje rovněž
        zásadní rozpor, který vymezuje vliv ustanovení úmluvy na pravidla Unie. Čl. 7 odst. 4
        úmluvy HNS (společný ve znění úmluvy z roku 1996 i 2010) vylučuje vznášení
        nároků za způsobenou škodu proti vlastníkovi lodi jakýmkoli jiným způsobem – či u
        jiného soudu –, než jak je stanoveno v rámci úmluvy. To znamená, že směrnice se
        nemůže uplatňovat navíc k úmluvě, pokud jde o odpovědnost vlastníka lodi za škodu
        způsobenou nebezpečnými a škodlivými látkami; oblast působnosti směrnice je tedy
        úmluvou omezena, což má význam s ohledem na uzavření Protokolu z roku 2010
        členskými státy.
   1.5.   Dopady na nařízení (EU) č. 1215/2015 (přepracované znění nařízení (ES) č. 44/2001
          – „Brusel I“)
   5
        Úř. věst. L 164, 25.06.2008, s. 19.
   6
        Směrnice Rady 79/409/EHS o ochraně volně žijících ptáků, Úř. věst. L 103, 25.4.1979, s. 1.
   7
        Směrnice Rady 92/43/EHS o ochraně přírodních stanovišť, volně žijících živočichů a planě rostoucích
        rostlin, Úř. věst. L 206, 22.7.1992, s. 7.
   8
        http://ec.europa.eu/environment/nature/natura2000/marine/docs/marine_guidelines.pdf
CS                                                    6                                                     CS
 ---pagebreak---         Kapitola IV úmluvy HNS z roku 2010 stanoví pravidla pro postup, jenž se uplatní
        v případě nároků a žalob podle úmluvy před soudy smluvních států. Zejména články
        38, 39 a 40 úmluvy stanoví pravidla pro příslušnost soudů a uznávání a vymáhání
        rozsudků. Tyto články jsou totožné s články 38, 39 a 40 úmluvy HNS z roku 1996,
        které byly právním základem pro výlučnou pravomoc Společenství odůvodňujícím
        rozhodnutí Rady 2002/971/ES.
        Nařízení (EU) č. 1215/2012 stanoví pravidla pro příslušnost a uznávání a výkon
        soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech mezi členskými státy EU a
        výše zmíněná ustanovení úmluvy – jestliže vstoupí v platnost – by měla na pravidla
        tohoto nařízení vliv. Návrh rozhodnutí Rady, kterým se členské státy zmocňují, aby v
        zájmu Evropského společenství ratifikovaly Mezinárodní úmluvu o odpovědnosti a
        náhradě za škodu v souvislosti s přepravou nebezpečných a škodlivých látek po moři z
        roku 1996 (Úmluva HNS), KOM (2001) 674 v konečném znění9, obsahuje podrobný
        přehled a vysvětlení překrývání mezi kapitolou IV úmluvy a nařízením Brusel I
        (nařízení (ES) č. 44/200110).
        Kromě výše uvedeného jsou články 37, 41 a 42 v kapitole IV úmluvy HNS z roku
        2010 doplňující povahy a jako takové nemohou stát samy o sobě ani je nelze
        uplatňovat odděleně od jiných ustanovení úmluvy. Výlučná pravomoc Unie se tedy
        vztahuje na kapitolu IV úmluvy jako celek.
        Zvláštním postavením Dánska, pokud jde o kapitolu IV úmluvy, je nutno se zabývat
        samostatně v souladu s Protokolem č. 2211 o postavení Dánska, který je připojen ke
        Smlouvám. Dánsko je osvobozeno od uplatňování hlavy V třetí části SFEU, a proto se
        neúčastní přijetí navrhovaného rozhodnutí Rady o ratifikaci Protokolu z roku 2010 k
        Mezinárodní úmluvě o odpovědnosti a náhradě za škodu v souvislosti s přepravou
        nebezpečných a škodlivých látek po moři ze strany členských států jménem Unie a
        jejich přistoupení k tomuto Protokolu, pokud jde o hlediska související s justiční
        spoluprací v občanských věcech.
   1.6.   Závěry
        Přijetí mezinárodních pravidel o odpovědnosti za nesmluvní škody, které vzniknou
        v důsledku přepravy nebezpečných a škodlivých látek po moři, a jejich vstup
        v platnost je klíčovou otázkou vzhledem k významnému podílu, jejž má přeprava
        těchto látek na námořní nákladní dopravě na celém světě.
        IMO získala zkušenosti s podobnými mezinárodními režimy upravujícími
        odpovědnost za škody, které vznikly v důsledku jiných činností námořní dopravy, jako
        je přeprava ropy tankery, a přijala tuto mezinárodní dohodu ve znění Protokolu z roku
        2010 k úmluvě HNS, aby systém úmluv o odpovědnosti v námořní dopravě doplnila
        specializovanou listinou, jež ustanovuje rovněž nový fond náhrad zaměřený na škody
        vzniklé v souvislosti s nebezpečnými a škodlivými látkami.
        Členské státy byly na základě rozhodnutí Rady 2002/971/ES zmocněny, aby
        ratifikovaly úmluvu HNS z roku 1996. Protokol z roku 2010, kterým se mění úmluva,
        musí být rovněž předmětem nového rozhodnutí Rady, a to v souladu se Smlouvami a
        s ohledem na vývoj v právu Unie od roku 2002. Protokol z roku 2010 vede k ustavení
        nové mezinárodní dohody (viz zejména čl. 45 odst. 8 konsolidovaného znění úmluvy
        HNS z roku 2010). Unie tedy prostřednictvím ratifikace Protokolu z roku 2010 nebo
   9
        Úř. věst. C 51E, 26.2.2002, s. 370.
   10
        OJ L 12, 16.1.2001, p. 1.
   11
        Úř. věst. C 326, 26.10.2002, s. 299.
CS                                              7                                             CS
 ---pagebreak---       přistoupením k tomuto protokolu zmocňuje členské státy, aby uplatňovaly úmluvu
      HNS z roku 2010 nejen ve vztahu k záležitostem, na něž se vztahuje protokol, ale
      rovněž vůči všem jiným záležitostem, na které se vztahuje pozměněné znění úmluvy
      HNS z roku 2010.
      S ohledem na výše uvedené skutečnosti Komise navrhuje přijetí dvou samostatných
      rozhodnutí Rady o ratifikaci ze strany členských států a jejich přistoupení jménem
      Unie k Protokolu z roku 2010, aby bylo zajištěno, že bude dosaženo cílů Smluv
      zakotvených ve směrnici 2004/35/ES a nařízení (EU) č. 1215/2012 a že budou
      dodržena ustanovení Protokolu č. 22. Pokud jde o výše uvedené nařízení, zejména
      s ohledem na pravidla týkající se uznávání a výkonu rozhodnutí soudů členských států,
      mají členské státy, až ratifikují Protokol z roku 2010 nebo k němu přistoupí, povinnost
      vydat odpovídající prohlášení, jak je stanoveno v příloze navrhovaného rozhodnutí
      Rady, což zajistí nepřetržité uplatňování pravidel týkajících se uznávání a výkonu
      soudních rozhodnutí podle nařízení (EU) č. 1215/2012, pokud jde o uznávání a výkon
      rozhodnutí soudu některého členského státu v jiném členském státě. Prohlášení by se
      mělo vztahovat také na jiná tematicky související pravidla Unie, zejména jde o
      Luganskou úmluvu o soudní příslušnosti a výkonu soudních rozhodnutí v občanských
      a obchodních věcech ze dne 30. října 200712.
   2.   VÝSLEDKY KONZULTACÍ                   SE     ZÚČASTNĚNÝMI         STRANAMI         A
        POSOUZENÍ DOPADU
      V této fázi postupu, kdy je oblast činnosti EU již vymezena jednáními o uzavírané
      mezinárodní listině, není formální posouzení dopadů vyžadováno.
      Nicméně bylo přezkoumáno a zváženo několik možností:
        1)     Žádná opatření
      V současné době, kdy úmluva HNS nevstoupila v platnost, se uplatňuje na
      odpovědnost za škodu na životním prostředí vzniklou jakoukoli událostí, kterou
      způsobila loď přepravující nebezpečné a škodlivé látky po moři, směrnice 2004/35/ES.
      To znamená, že definice škody na životním prostředí stanovená ve směrnici se
      uplatňuje společně s právem vlastníka lodi omezit svou odpovědnost v souladu s
      Mezinárodní úmluvou o omezení odpovědnosti za námořní nároky z roku 1976
      v pozměněném znění (dále jen „úmluva LLMC“), jak je uvedeno v čl. 4 odst. 3
      směrnice. Toto právo vlastníka lodi omezit svou odpovědnost až do výše obecných
      omezení stanovených v úmluvě LLMC má vymezené výjimky, zejména úmysl
      způsobit takovou škodu nebo nedbalost. Omezení odpovědnosti v rámci LLMC je
      nižší než omezení stanovená v článku 9 úmluvy HNS z roku 2010. Protože neexistuje
      fond náhrad, jaký je stanoven v kapitole III úmluvy HNS z roku 2010, neexistuje
      v současnosti v rámci směrnice žádný prostředek k poskytnutí náhrady obětem (např.
      rybářům, místním společenstvím) znečištění nebezpečnými a škodlivými látkami na
      moři, pokud škoda překročí omezení odpovědnosti vlastníka lodi. Kromě toho ve
      stávajícím právním rámci chybí požadavek povinného pojištění, zatímco článek 12
      úmluvy HNS z roku 2010 konkrétně stanoví tuto povinnost vlastníka lodi společně
      s právem osob vznášejících nároky přímo proti pojistiteli (čl. 12 odst. 8). Společní
      normotvůrci EU se také rozhodli ve směrnici 2004/35/ES stanovit výjimku ve
      prospěch mezinárodního režimu odpovědnosti za činnosti námořní dopravy v jakékoli
      příslušné úmluvě, včetně úmluvy HNS, a vyjmout události, na které se tyto
   12
      Úř. věst. L 339, 21.12.2007, s. 3.
CS                                             8                                              CS
 ---pagebreak---    mezinárodní úmluvy vztahují, z oblasti působnosti této směrnice. Pokud by nebylo na
   úrovni EU učiněno žádné opatření, které by členským státům umožnilo ratifikovat
   Protokol z roku 2010 k úmluvě HNS nebo k němu přistoupit, aby mohla poslední
   úmluva IMO o odpovědnosti vstoupit v platnost, upevnil by se nesoulad mezi
   mezinárodním režimem odpovědnosti za činnosti námořní dopravy a takovým
   režimem na úrovni EU, a to na úkor právní jistoty a jednoty norem použitelných mimo
   jiné v případě škody na životním prostředí, k níž dojde v důsledku přepravy
   nebezpečných a škodlivých látek na moři.
     2)    Soulad úmluvy HNS s acquis Unie
   Pokud jde o definici škody na životním prostředí, směrnice 2004/35/ES se s úmluvou
   HNS z roku 2010 zcela neshoduje. Konkrétně jde o to, že definice ve směrnici je širší
   a zahrnuje více možností nápravy, včetně primární obnovy poškozených přírodních
   zdrojů do výchozího stavu, včetně v případě potřeby přijetí doplňkových a
   vyrovnávacích opatření, pokud nelze zdroje uvést do výchozího stavu, nebo vyrovnání
   přechodné ztráty zdrojů (taková opatření nikdy nespočívají ve finanční náhradě, ale
   vždy jde o opatření ke zlepšení stavu přírodních zdrojů v poškozené nebo přilehlé
   lokalitě). Bylo by tedy možné se zasazovat za možnost změny úmluvy, aby byla
   v souladu s ustanoveními směrnice.
   Je však nanejvýš nepravděpodobné, že by tento postoj získal mezi smluvními státy
   IMO dostatečnou podporu, zejména vzhledem k obtížím, které bylo třeba vyřešit, než
   mohlo být schváleno nynější znění úmluvy. Rovněž definice škody způsobené
   znečištěním v rámci úmluvy byla pečlivě stanovena v souladu s ostatními stávajícími
   režimy odpovědnosti za události na moři v případě různých druhů činností námořní
   dopravy (např. Mezinárodní úmluva o občanskoprávní odpovědnosti za škody
   způsobené ropným znečištěním z roku 1992, Mezinárodní úmluva o občanskoprávní
   odpovědnosti za škody způsobené znečištěním ropnými palivy z roku 2001). Změna
   této definice v úmluvě HNS z roku 2010 by závažně narušila rovnováhu mezi různými
   odvětvími námořní dopravy a narazila by v IMO na všeobecný odpor.
     3)    Vložení „doložky o neuplatňování“ do úmluvy HNS a následná změna
           směrnice 2004/35/ES
   Bylo by případně možné prověřit také možnost změny úmluvy a vložení „doložky o
   neuplatňování“, aby bylo zajištěno, že až se členské státy stanou stranou úmluvy, bude
   se zvláštní vztah mezi EU a jejími členskými státy i nadále řídit pravidly obsaženými
   v právu Unie. Povinnosti podle úmluvy vůči třetím státům by zůstaly nezměněny.
   Všechny strany úmluvy (včetně států, jež nejsou členy EU) by přijetím této „doložky o
   neuplatňování“ vyjádřily souhlas, aby EU a její členské státy ve svých vztazích mezi
   sebou navzájem uplatňovaly právo EU, pokud toto právo rovněž upravuje předmět
   úmluvy. Nicméně pro tuto možnost platí totéž výše uvedené odůvodnění, což
   znamená, že členské státy se touto možností jménem Unie nemohou v IMO realisticky
   zabývat.
   Kromě toho by taková doložka vyžadovala změnu směrnice 2004/35/ES, aby byla
   odstraněna výjimka, kterou se škody vzniklé v důsledku událostí spadajících do oblasti
   působnosti úmluvy HNS vyjímají z oblasti působnosti této směrnice. Tato směrnice
   však upravuje stejným způsobem všechny úmluvy o odpovědnosti v námořní dopravě
   uvedené v její příloze IV. Zavedení odlišného režimu pro jednu z úmluv by bylo tedy
   proti duchu samotné směrnice, zejména protože všechny úmluvy IMO o odpovědnosti
   spočívají na stejných zásadách, jejichž cílem je stanovit rámec objektivní
CS                                        9                                               CS
 ---pagebreak---       odpovědnosti pro vlastníky lodí a rovněž povinné pojištění a zajistit dostupné a
      dostatečné finanční prostředky pro náhradu škody způsobené znečištěním při události
      související s námořní dopravou.
        4)     Ratifikace Protokolu z roku 2010 k úmluvě HNS
      Uzavření Protokolu z roku 2010 k úmluvě HNS zajistí jednotné uplatňování pravidel o
      odpovědnosti a náhradě za škody vzniklé v souvislosti s událostmi způsobenými
      loděmi, jež přepravují po moři napříč EU nebezpečné a škodlivé látky. Kromě toho
      zajistí, že budou k dispozici dostatečné finanční prostředky na poskytnutí náhrady
      obětem těchto událostí. Použití mezinárodního režimu namísto regionálních řešení je
      pro tyto účely vhodnější vzhledem k povaze námořní dopravy jako celosvětové
      obchodní činnosti a pravděpodobnému přeshraničnímu dopadu takových událostí.
      Proto byl učiněn závěr, že nejlepším postupem je tento předkládaný návrh rozhodnutí,
      kterým se členské státy zmocňují, aby ratifikovaly Protokol z roku 2010 k úmluvě
      HNS, a tedy vyjádřily souhlas, že budou vázány konsolidovaným zněním úmluvy
      HNS z roku 2010.
   3.   PRÁVNÍ STRÁNKA NÁVRHU
      Jak již bylo zmíněno v úvodu, podpis, ratifikace nebo přijetí Protokolu z roku 2010 ze
      strany státu ruší jakýkoli předchozí podpis nebo ratifikaci úmluvy HNS z roku 1996,
      které daný stát uskutečnil. Státy, které protokol ratifikují, tak vyjadřují souhlas, že
      budou vázány konsolidovaným zněním úmluvy HNS z roku 2010 jako jedinou
      konsolidovanou listinou úmluvy, která nabude účinku, jakmile vstoupí Protokol z roku
      2010 v platnost.
      Navrhované rozhodnutí Rady tedy zmocňuje členské státy, aby jménem Unie
      ratifikovaly Protokol z roku 2010 k úmluvě HNS nebo k němu přistoupily, a
      v důsledku toho byly vázány pravidly úmluvy HNS z roku 2010.
      Navrhovaná rozhodnutí Rady vycházejí z čl. 218 odst. 6 SFEU ve spojení jednak
      s článkem 81 SFEU, který stanoví hlavní právní základ pro právní předpisy EU
      v oblasti justiční spolupráce v občanských věcech příslušný k pravidlům pro postupy,
      jež se uplatní na nároky a žaloby podle kapitoly IV úmluvy HNS z roku 2010, jednak
      s článkem 192 SFEU, jenž stanoví hlavní právní základ pro právní předpisy EU
      v oblasti ochrany životního prostředí.
      Úmluva HNS z roku 2010 sleduje cíle, jež jsou nedílně spjaty, aniž by byly navzájem
      v podřízeném nebo nepřímém vztahu. Jediné rozhodnutí nemůže být přijato na základě
      dvojího právního základu, pokud jsou postupy vyžadované jednotlivými právními
      základy navzájem neslučitelné.13 Zde nastává tato situace vzhledem k tomu, že
      záležitosti související s justiční spoluprací v občanských věcech nejsou závazné pro
      Dánsko, takže existují odlišná hlasovací práva v Radě. Proto je zapotřebí dvou
      samostatných rozhodnutí Rady.
      Tato dvě rozhodnutí mají obdobnou strukturu. Článek 1 zmocňuje členské státy, aby
      jménem Unie ratifikovaly Protokol z roku 2010 k úmluvě HNS nebo k němu
      přistoupily, protože EU se stranou takové úmluvy stát nemůže.
      Společný článek 2 požaduje, aby členské státy vyjádřily souhlas, že budou ve lhůtě
      dvou let od vstupu tohoto rozhodnutí v platnost vázány Protokolem z roku 2010.
   13
      Viz nedávný rozsudek ESD ze dne 11. června 2014, věc C-377/12, bod 34.
CS                                               10                                           CS
 ---pagebreak---       Včasné dodržování Protokolu z roku 2010 všemi členskými státy EU umožní, aby
      bylo dosaženo prahu potřebného pro vstup Protokolu v platnost, jak pokud jde o počet
      členských států IMO, tak o celkové loďstvo (12 států, včetně čtyř, z nichž každý má
      alespoň 2 miliony jednotek hrubé prostornosti). Ještě důležitější je, že ratifikace v
      určeném časovém rámci zabrání, aby členské státy, které se opozdí s přistoupením
      k Protokolu z roku 2010, a tedy k úmluvě HNS z roku 2010, získaly jakoukoli
      konkurenční výhodu na úkor rovnocenných náhrad, jež jsou k dispozici stranám, které
      utrpí škodu v důsledku událostí spjatých s přepravou nebezpečných a škodlivých látek
      po moři. Při procesu ratifikace nebo přistupování bude zvláště přínosná výměna
      informací a osvědčených postupů, zejména pokud jde o podávání zpráv o nákladu
      podléhajícím příspěvku v rámci úmluvy.
      V článku 3 navrhovaného rozhodnutí Rady, které vyjímá z oblasti působnosti hlediska
      související s justiční spoluprací v občanských věcech, je požadováno, aby členské
      státy při ukládání listiny o ratifikaci Protokolu z roku 2010 nebo listiny o přistoupení
      k tomuto protokolu učinily písemný odkaz na obě rozhodnutí Rady.
      Článek 3 v navrhovaném rozhodnutí Rady týkajícím se hledisek souvisejících
      s justiční spoluprací v občanských věcech odkazuje na prohlášení, které členské státy
      při vyjadřování souhlasu, že budou vázány Protokolem z roku 2010, musí učinit
      ohledně předmětu uznávání a výkonu soudních rozhodnutí vzhledem k výlučné
      pravomoci Unie v těchto záležitostech. Toto prohlášení je podobné prohlášení, jež je
      obsaženo v článku 2 rozhodnutí Rady 2002/971/ES.
      Společný článek 4 určuje datum vstupu navrhovaných rozhodnutí Rady v platnost.
      Ve společném článku 5 je vyjasněno, že jsou tato rozhodnutí členským státům určena
      v souladu se Smlouvami, protože účelem těchto rozhodnutí je zmocnit je k tomu, aby
      byly jménem Unie vázány Protokolem z roku 2010.
   4.   ROZPOČTOVÉ DŮSLEDKY
      Žádné
CS                                             11                                              CS
 ---pagebreak---                                                               2015/0136 (NLE)
                                                    Návrh
                                            ROZHODNUTÍ RADY
       o ratifikaci ze strany členských států a jejich přistoupení jménem Unie k Protokolu
      z roku 2010 k Mezinárodní úmluvě o odpovědnosti a náhradě za škodu v souvislosti s
      přepravou nebezpečných a škodlivých látek po moři, pokud jde o aspekty týkající se
                                 justiční spolupráce v občanských věcech
   RADA EVROPSKÉ UNIE,
   s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie (dále jen „SFEU“), a zejména na článek 81
   ve spojení s čl. 218 odst. 6 písm. a) bodem v) této Smlouvy,
   s ohledem na návrh Evropské komise,
   s ohledem na souhlas Evropského parlamentu14,vzhledem k těmto důvodům:
   (1)     Mezinárodní úmluva o odpovědnosti a náhradě za škodu v souvislosti s přepravou
           nebezpečných a škodlivých látek po moři z roku 1996 (dále jen „úmluva HNS z roku
           1996“) měla za cíl zajistit odpovídající, rychlé a účinné poskytnutí náhrady osobám,
           které utrpí škodu způsobenou únikem nebezpečných a škodlivých látek při přepravě
           po moři. Úmluva HNS z roku 1996 zaplnila podstatnou mezeru v mezinárodní úpravě
           odpovědnosti za znečištění v oblasti námořní dopravy.
   (2)     Roku 2002 přijala Rada rozhodnutí Rady 2002/971/ES15, kterým se členské státy
           zmocňují, aby v zájmu Společenství ratifikovaly úmluvu HNS z roku 1996 nebo aby k
           této úmluvě přistoupily. Rozhodnutím 2002/971/ES byla členským státům uložena
           povinnost učinit kroky potřebné k ratifikaci úmluvy HNS z roku 1996 nebo
           k přistoupení k této úmluvě do 30. června 2006. Následně tuto úmluvu ratifikovaly
           čtyři členské státy. Úmluva HNS z roku 1996 nikdy nevstoupila v platnost.
   (3)     Úmluva HNS z roku 1996 byla pozměněna Protokolem z roku 2010. Podle článku 2 a
           čl. 18 odst. 1 Protokolu z roku 2010 jsou Protokol z roku 2010 a úmluva HNS z roku
           1996 stranami tohoto protokolu chápány, vykládány a uplatňovány společně jako
           jediná listina mezi stranami Protokolu z roku 2010.
   (4)     Konsolidované znění Protokolu z roku 2010 a úmluvy HNS z roku 1996 vytvořil
           sekretariát Mezinárodní námořní organizace (IMO) a schválil je její Právní výbor na
           své 98. schůzi (dále jen „úmluva HNS z roku 2010“). Úmluva HNS z roku 2010 není
           listinou určenou k podpisu nebo ratifikaci. Tato úmluva nabude účinku, jakmile
           vstoupí v členských státech v platnost Protokol z roku 2010.
   (5)     Jestliže stát vyjádří souhlas, aby byl vázán Protokolem z roku 2010, ruší se tím
           v souladu s čl. 20 odst. 8 tohoto protokolu (čl. 45 odst. 8 úmluvy HNS z roku 2010)
   14
           Úř. věst. C 326, 26.10.2012, s. 47.
   15
           Rozhodnutí Rady 2002/971/ES ze dne 18. listopadu 2002, kterým se členské státy zmocňují, aby v
           zájmu Společenství ratifikovaly Mezinárodní úmluvu o odpovědnosti a náhradě za škodu v souvislosti s
           přepravou nebezpečných a škodlivých látek po moři z roku 1996 nebo aby k této úmluvě přistoupily
           (Úmluva HNS) (Úř. věst. L 337, 13.12.2002, s. 55).
CS                                                     12                                                       CS
 ---pagebreak---         všechna předchozí vyjádření souhlasu tohoto státu ve vztahu k úmluvě HNS z roku
        1996. Státy, které jsou smluvními stranami úmluvy HNS z roku 1996, jimi tedy
        přestanou být v okamžiku, kdy vyjádří souhlas, aby byly vázány Protokolem z roku
        2010 v souladu s článkem 20 tohoto protokolu, zejména s odstavci 2, 3 a 4 tohoto
        článku.
   (6)  Úmluva HNS z roku 2010 stejně jako její předchůdkyně je zvláště důležitá s ohledem
        na zájmy Unie a jejích členských států, protože poskytuje větší ochranu životního
        prostředí a obětí škod způsobených znečištěním nebezpečnými a škodlivými látkami
        na moři podle mezinárodních pravidel pro odpovědnost za znečištění v námořní
        dopravě, v souladu s Úmluvou Organizace spojených národů o mořském právu z roku
        1982.
   (7)  Aby se státy staly smluvními stranami Protokolu z roku 2010, a tím i úmluvy HNS
        z roku 2010, musí předložit generálnímu tajemníkovi IMO zároveň se schvalovací
        listinou příslušné údaje o celkovém množství nákladu podléhajícího příspěvku podle
        úmluvy HNS z roku 2010, který byl přijat během předcházejícího kalendářního roku, a
        to v souladu s čl. 20 odst. 4 této úmluvy. Dříve, než státy vyjádří souhlas, aby byly
        vázány Protokolem z roku 2010, mají povinnost za tímto účelem vytvořit systém
        podávání zpráv o nákladu podléhajícím příspěvku.
   (8)  Články 38, 39 a 40 úmluvy HNS z roku 2010 ovlivňují sekundární právní předpisy
        Unie o soudní příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a
        obchodních věcech, jak je stanoveno v nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU)
        č. 1215/201216 (přepracované znění nařízení Brusel I).
   (9)  Unie má proto výlučnou pravomoc ve vztahu k článkům 38, 39 a 40 úmluvy HNS
        z roku 2010, protože tato úmluva se dotýká pravidel stanovených v nařízení (EU) č.
        1215/2012. Kromě toho články 37, 41 a 42 kapitoly IV úmluvy HNS z roku 2010
        doplňují věcný status úmluvy, takže nemohou stát samy o sobě ani být odděleny od
        ostatních ustanovení úmluvy. Výlučná pravomoc Unie se tedy vztahuje na kapitolu IV
        úmluvy jako celek.
   (10) Výměna informací a osvědčených postupů mezi členskými státy ohledně postupů
        směřujících k ratifikaci Protokolu z roku 2010 a přistoupení k němu může usnadnit
        členským státům práci se zaváděním funkčního systému podávání zpráv o nákladu
        nebezpečných a škodlivých látek podléhajícím příspěvku podle úmluvy HNS z roku
        2010.
   (11) Stejně jako v případě úmluvy HNS z roku 1996 mohou být stranou Protokolu z roku
        2010 pouze svrchované státy, jestliže není přítomna doložka REIO (organizace
        regionální hospodářské integrace). Proto Unie v současnosti nemůže ratifikovat
        Protokol z roku 2010 ani k němu přistoupit, a tudíž nemůže přistoupit ani k úmluvě
        HNS z roku 2010. Zásada loajální spolupráce však členské státy a Unii podle Smluv
        zavazuje k dosahování cílů Unie v oblastech ochrany životního prostředí a spolupráce
        v občanských věcech. V daném případě od členských států vyžaduje, aby se zaměřily
        na přistoupení Unie k této úmluvě a vynaložily za tímto účelem veškeré úsilí.
   (12) Ratifikace Protokolu z roku 2010 všemi členskými státy v pevném časovém rámci by
        měla zajistit všem dotčeným subjektům při uplatňování úmluvy HNS z roku 2010
        rovné podmínky a zabránit tomu, aby opožděné přistoupení vedlo k zisku jakékoli
        konkurenční výhody.
   16
        Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu
        rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (přepracované znění) (Úř. věst. L 351, 20.12.2012, s. 1).
CS                                                 13                                                         CS
 ---pagebreak---    (13)   Členské státy by proto měly být zmocněny k tomu, aby ratifikovaly Protokol z roku
          2010, pokud jde o aspekty související s justiční spoluprací v občanských věcech, nebo
          aby k tomuto Protokolu přistoupily. Ustanovení úmluvy spadající do oblasti
          pravomoci svěřené Unii kromě ustanovení týkajících se justiční spolupráce
          v občanských věcech budou předmětem rozhodnutí, jež bude přijato souběžně s tímto
          rozhodnutím17,
   (14)   Členské státy by měly při ratifikaci Protokolu z roku 2010 nebo při přistoupení
          k tomuto protokolu učinit prohlášení o uznávání a výkonu soudních rozhodnutí
          spadajících do oblasti působnosti úmluvy HNS z roku 2010.
   (15)   Spojené království a Irsko jsou vázány nařízením (EU) č. 1215/2012, a proto se
          v plném rozsahu podílejí na přijetí a uplatňování tohoto rozhodnutí.
   (16)   V souladu s články 1 a 2 Protokolu o postavení Dánska18 připojeného ke Smlouvě o
          Evropské unii a Smlouvě o fungování Evropské unie se Dánsko neúčastní přijímání
          tohoto rozhodnutí a toto rozhodnutí pro ně není závazné ani použitelné,
   PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
                                                   Článek 1
   Členské státy jsou tímto zmocněny, aby jménem Unie ratifikovaly Protokol z roku 2010 nebo
   k němu případně přistoupily, pokud jde o hlediska související s justiční spoluprací
   v občanských věcech, a to podle podmínek stanovených v článcích 2, 3 a 4 tohoto rozhodnutí.
                                                   Článek 2
   1.       Členské státy učiní kroky potřebné k tomu, aby uložily listinu o ratifikaci Protokolu
            z roku 2010 nebo listinu o přistoupení k tomuto protokolu neprodleně a v každém
            případě nejpozději do dvou let od vstupu tohoto rozhodnutí v platnost.
   2.       Členské státy informují ve lhůtě jednoho roku od vstupu tohoto rozhodnutí v platnost
            Radu a Komisi o předpokládaném datu dokončení svých postupů ratifikace nebo
            přistoupení.
   3.       Členské státy usilují o výměnu informace o stavu svých postupů potřebných
            k ratifikaci nebo přistoupení, zejména prostřednictvím vytvoření systému podávání
            zpráv o nákladu podléhajícím příspěvku podle Protokolu z roku 2010.
                                                   Článek 3
   Členské státy při ratifikaci Protokolu z roku 2010 nebo při přistoupení k němu rovněž uloží
   prohlášení uvedené v příloze tohoto rozhodnutí.
                                                   Článek 4
   Toto rozhodnutí vstupuje v platnost prvním dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské
   unie.
   17
          Úř. věst. L
   18
          Protokol č. 22 o postavení Dánska (Úř. věst. C 326, 26.10.2012, s. 299).
CS                                                      14                                        CS
 ---pagebreak---                                             Článek 5
   Toto rozhodnutí je určeno členským státům v souladu se Smlouvami.
   V Bruselu dne
                                             Za Radu
                                             předseda
CS                                             15                    CS
 ---documentbreak---                              EVROPSKÁ
                             KOMISE
                                                      V Bruselu dne 22.6.2015
                                                      COM(2015) 305 final
                                                      ANNEX 1
                                          PŘÍLOHA
                                   návrhu rozhodnutí Rady
    o ratifikaci ze strany členských států a jejich přistoupení jménem Unie k Protokolu
   z roku 2010 k Mezinárodní úmluvě o odpovědnosti a náhradě za škodu v souvislosti s
   přepravou nebezpečných a škodlivých látek po moři, pokud jde o aspekty týkající se
                           justiční spolupráce v občanských věcech
CS                                                                                CS
 ---pagebreak---                                                    PŘÍLOHA
                                            návrhu rozhodnutí Rady
      o ratifikaci ze strany členských států a jejich přistoupení jménem Unie k Protokolu
     z roku 2010 k Mezinárodní úmluvě o odpovědnosti a náhradě za škodu v souvislosti s
      přepravou nebezpečných a škodlivých látek po moři, pokud jde o aspekty týkající se
                                 justiční spolupráce v občanských věcech
   Prohlášení, které mají členské státy při ratifikaci nebo přistoupení k Protokolu z roku 2010
   uložit ve smyslu článku 3 rozhodnutí Rady:
   „Soudní rozhodnutí ve věcech, na něž se vztahuje tato úmluva ve znění Protokolu z roku
   2010, vydaná soudem v [..1.] jsou uznávána a vykonávána v [..2.] podle příslušných pravidel
   Evropské unie týkajících se daného předmětu3.
   Pokud soudní rozhodnutí ve věcech, na něž se vztahuje tato úmluva ve znění Protokolu z roku
   2010, vydá soud Dánského království, jsou uznávána a vykonávána v [..4.] v souladu s
   Dohodou mezi Evropským společenstvím a Dánským královstvím z roku 2005 o příslušnosti
   a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech5.
   Pokud soudní rozhodnutí ve věcech, na něž se vztahuje tato úmluva ve znění Protokolu z roku
   2010, vydá soud třetího státu vázaného Luganskou úmluvou o příslušnosti a uznávání
   a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech ze dne 30. října 20076, jsou
   uznávána a vykonávána v [..7.] v souladu s uvedenou úmluvou.“
   1
           Všechny členské státy Evropské unie, s výjimkou členského státu, který vydává prohlášení, a Dánska.
   2
           Členský stát, který vydává prohlášení.
   3
           V současné době jsou tato pravidla stanovena nařízením (EU) č. 1215/2012 o příslušnosti a uznávání a
           výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. L 351, 20.12.2012, s. 1).
   4
           Členský stát, který vydává prohlášení.
   5
           Úř. věst. L 299, 16.11.2005, s. 62.
   6
           Úř. věst. L 339, 21.12.2007, s. 3.
   7
           Členský stát, který vydává prohlášení.
CS                                                      2                                                       CS


Důležité právní upozornění

|

52004PC0618

Návrh rozhodnutí Rady kterým se mění rozhodnutí 439/2000/ES ze dne 29. června 2000 o finančním příspěvku Společenství na výdaje vzniklé členským státům při shromažďování údajů a na financování studií a pilotních projektů na podporu společné rybářské politiky  /* KOM/2004/0618 konecném znení - CNS 2004/0213 */

	V Bruselu dne 29.9.2004KOM(2004) 618 v konečném znění2004/0213 (CNS)NávrhROZHODNUTÍ RADYkterým se mění rozhodnutí 439/2000/ES ze dne 29. června 2000 o finančním příspěvku Společenství na výdaje vzniklé členským státům při shromažďování údajů a na financování studií a pilotních projektů na podporu společné rybářské politiky(předložená Komisí)ODŮVODNĚNÍÚčelem tohoto rozhodnutí je upravit prováděcí období rozhodnutí (ES) č. 439/2000[1] ze dne 29. června 2000 o finančním příspěvku Společenství na výdaje vzniklé členským státům při shromažďování údajů a na financování studií a pilotních projektů na podporu společné rybářské politiky (SRP).Rozhodnutí (ES) č. 439/2000 se vztahuje na období od roku 2000 do roku 2005. Uvedené rozhodnutí úzce souvisí s nařízením (ES) č. 1543/2000[2] ze dne 29. června 2000, kterým se stanoví rámec Společenství pro shromažďování a správu údajů nezbytných k řízení společné rybářské politiky, jež určí, že členské státy připravují na šestiletá období vnitrostátní programy. První programovací období by se však mělo výjimečně vztahovat na roky 2002 až 2006 včetně, přičemž shromažďování a správa údajů v roce 2001 byly organizovány pomocí výzev k podávání návrhů a k předkládání nabídek spadajících rovněž do působnosti rozhodnutí (ES) č. 439/2000.Členské státy, které mají zájem o poskytnutí finančního příspěvku na výdaje, jež vzniknou během prvního programovacího období od 1. ledna 2002 do 31. prosince 2006, měly nejpozději do 31. května 2001 předložit Komisi odhady ročních výdajů na toto období, a poté každoročně do 31. května jejich roční aktualizace. Na základě těchto údajů by měla Komise každoročně rozhodovat o způsobilosti odhadovaných výdajů a o výši finanční pomoci Společenství v následujícím roce. Předpokládalo se tudíž, že vnitrostátní programy pro roky 2002 až 2006 a příslušné rozhodnutí Komise o spolufinancování těchto programů budou vypracovány v roce předcházejícím jejich uskutečnění.Jelikož však byla prováděcí pravidla k nařízení (ES) č. 1543/2000 přijata pozdě, předložily členské státy vnitrostátní programy a odhady výdajů místo v květnu 2001 až na podzim roku 2001. V důsledku zpoždění při předložení a zdlouhavého postupu pro posouzení předložených informací (externími konzultanty) nebylo možné přidělit položky pro první fázi (2002) v předchozím roce (2001). Místo toho vznikl závazek výdajů v roce uskutečnění, tedy v roce 2002. K témuž posunu správního a finančního cyklu došlo i v letech 2003 a 2004. Proto bude rozhodnutí Komise o výši finanční pomoci Společenství na výdaje, které mají vzniknout v roce 2006, vypracováno a přijato místo v roce 2005 až v roce 2006.V návrhu se proto referenční období podle čl. 1 odst. 2 mění z let 2000 až 2005 na roky 2001 až 2006.Referenční částka stanovená v článku 1 rozhodnutí 439/2000/ES již neodpovídá skutečným potřebám, které byly opodstatněné pro předcházející roky, a aktualizovaným odhadům pro následující roky. Kromě toho nezohledňuje potřeby nových členských států. Proto by měla být referenční částka upravena podle aktualizovaných odhadů.2004/0213 (CNS)NávrhROZHODNUTÍ RADYkterým se mění rozhodnutí 439/2000/ES ze dne 29. června 2000 o finančním příspěvku Společenství na výdaje vzniklé členským státům při shromažďování údajů a na financování studií a pilotních projektů na podporu společné rybářské politikyRADA EVROPSKÉ UNIE,s ohledem na Smlouvu o založení Evropského společenství, a zejména na článek 37 této smlouvy,s ohledem na návrh Komise[3],s ohledem na stanovisko Evropského parlamentu[4],vzhledem k těmto důvodům:(1) Rozhodnutím Rady 439/2000/ES[5] se stanoví, že Společenství může poskytnout na období od roku 2002 do roku 2006 včetně finanční příspěvek na výdaje vzniklé členským státům při shromažďování rybářských údajů v rámci Společenství stanoveném nařízením Rady (ES) č. 1543/2000[6] .(2) Shromažďování a správa údajů v roce 2001 byly organizovány pomocí výzev k podávání návrhů a k předkládání nabídek v souladu s rozhodnutím 439/2000/ES.(3) Za účelem finanční podpory na výdaje vzniklé některým členským státům v období od roku 2002 do roku 2006 bylo stanoveno, že vnitrostátní programy a příslušné rozhodnutí Komise o spolufinancování těchto programů budou připravovány v roce předcházejícím jejich uskutečnění. Proto prováděcí období podle článku 1 rozhodnutí 439/2000/ES probíhá od roku 2000 do roku 2005.(4) Protože byla podceněna délka trvání potřebných správních a finančních postupů, ukázalo se jako nemožné dodržet postup přípravy a rozhodovací postup v roce předcházejícím uskutečnění vnitrostátních programů. Správní a finanční postupy místo toho proběhly ten samý rok jako samotné uskutečnění. Proto by mělo být změněno referenční období stanovené v článku 1 rozhodnutí 439/2000/ES, aby zahrnovalo období uskutečňování od roku 2001 do roku 2006.(5) Referenční částka stanovená v článku 1 rozhodnutí 439/2000/ES již neodpovídá skutečným potřebám, které byly opodstatněné pro předcházející roky, a aktualizovaným odhadům pro následující roky. Kromě toho nezohledňuje potřeby nových členských států. Proto by měla být referenční částka upravena podle aktualizovaných odhadů.(6) Rozhodnutí 2000/439/ES by proto mělo být odpovídajícím způsobem pozměněno,PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:Článek 1Rozhodnutí 2000/439/ES se mění takto:(1) V čl. 1 odst. 2 se první věta nahrazuje tímto:„Finanční referenční částka na provádění opatření, na něž se v období 2001-2006 poskytuje finanční pomoc, je [164,5] milionů eur.“(2) V čl. 4 odst. 3 písm. b) se zrušují slova „pro následující rok“.Článek 2Toto rozhodnutí je určeno členským státům.V Bruselu dne .Za Radupředseda/předsedkyně+++++ TABLE +++++LEGISLATIVNÍ FINANČNÍ VÝKAZ - PŘÍLOHA+++++ TABLE +++++[1] Úř. věst. L 176, 15.7.2000, s. 42.[2] Úř. věst. L 176, 15.7.2000, s. 1.[3] Úř. věst. C , , s. .[4] Úř. věst. C , , s. .[5] Úř. věst. L 176, 15.7.2000, s. 42.[6] Úř. věst. L 176, 15.7.2000, s. 1.


               EVROPSKÁ KOMISE
            V Bruselu dne 11.8.2017
            COM(2017) 433 final
            2017/0199(NLE)
            Návrh
            ROZHODNUTÍ RADY
            o uzavření Dohody o vědeckotechnické spolupráci mezi Evropskou unií a Libanonskou republikou, kterou se stanoví podmínky pro účast Libanonské republiky na Partnerství pro výzkum a inovace v oblasti Středomoří (PRIMA)

               DŮVODOVÁ ZPRÁVA

               1.SOUVISLOSTI NÁVRHU

               •Odůvodnění a cíle návrhu

                  Dne 30. května 2017 zmocnila Rada Komisi k zahájení jednání jménem Unie s Libanonskou republikou („Libanon“) o mezinárodní dohodě mezi Unií a Libanonem, kterou se stanoví podmínky pro účast Libanonu na Partnerství pro výzkum a inovace v oblasti Středomoří („PRIMA“).

                  V souladu s podmínkami zmocňujícího rozhodnutí Rady mohla být jednání zahájena teprve po přijetí rozhodnutí Evropského parlamentu a Rady o účasti Unie na Partnerství pro výzkum a inovace v oblasti Středomoří (PRIMA), realizovaném společně několika členskými státy.

                  Jednání byla zahájena dne 26. června 2017 a úspěšně uzavřena dne 18. července 2017, kdy hlavní vyjednavači budoucích smluvních stran podepsali protokol potvrzující ukončení procesu jednání. Předloha dohody připojená k tomuto návrhu je v souladu se směrnicemi pro vyjednávání vydanými Radou. Dohoda především stanoví, že podmínky pro účast Libanonu na iniciativě PRIMA jsou stanoveny v rozhodnutí (EU) 2017/1324
                     1
                  , a přímo odkazuje na tento legislativní akt Unie.

                  K zajištění ochrany finančních zájmů Unie, zejména pokud jde o pravomoci Komise, Evropského úřadu pro boj proti podvodům, Účetního dvora a prováděcí struktury PRIMA (PRIMA-IS) při provádění auditů a šetření v souladu s platnými právními předpisy Unie, dohoda konkrétně odkazuje na příslušná ustanovení rozhodnutí (EU) 2017/1324 a ukládá stranám, aby poskytly veškerou nezbytnou pomoc, která zajistí jejich provádění. Budoucí dohoda kromě toho stanoví, že strany musí dohodnout podrobná ujednání o pomoci, neboť tato ujednání jsou podstatná pro jejich spolupráci v rámci této dohody. Na žádost Libanonu a na základě dohody učiněné během jednání byl do preambule dohody vložen dodatečný bod odůvodnění, aby se zohlednilo, že pro provádění budoucí dohody je zásadní plná spolupráce a koordinace mezi příslušnými orgány obou budoucích stran.

               •Soulad s platnými předpisy v této oblasti politiky

                  Jak je rovněž uvedeno ve zprávě o posouzení dopadů iniciativy PRIMA
                     2
                  , otevření iniciativy PRIMA pro účast třetích zemí, jako je Libanon, je v souladu s cíli mezinárodní spolupráce v oblasti výzkumu a inovací uvedenými ve sdělení Komise z roku 2012 nazvaném „Zaměření mezinárodní spolupráce EU v oblasti výzkumu a inovací a její posílení: Strategický přístup“
                     3
                   a v rámcovém programu Horizont 2020, který podporuje spolupráci se třetími zeměmi v oblasti vědy, technologií a inovací v zájmu řešení celosvětových společenských úkolů a podpory vnějších politik Unie. Tato dohoda je rovněž v souladu se stávající Evropsko-středomořskou dohodou zakládající přidružení mezi Evropským společenstvím a jeho členskými státy na jedné straně a Libanonskou republikou na straně druhé
                     4
                  , jež stanoví spolupráci mezi Unií a Libanonem v oblasti výzkumu a technologického rozvoje a podporuje výzkum a vývoj v oblastech společného zájmu.

               •Soulad s ostatními politikami Unie

                  Realizace iniciativy PRIMA v úzké spolupráci s třetími zeměmi, jako je Libanon, je rovněž relevantní a konzistentní s ostatními politikami Unie, jako jsou migrační politika, rozvojová politika a politika sousedství.

               2.PRÁVNÍ stránka návrhu

                  Návrh rozhodnutí Rady vychází z článku 186 a čl. 218 odst. 6 písm. a) Smlouvy o fungování Evropské unie.

               S ohledem na výše uvedené skutečnosti Komise navrhuje, aby Rada uzavřela tuto dohodu jménem Unie.

               2017/0199 (NLE)

               Návrh

               ROZHODNUTÍ RADY

               o uzavření Dohody o vědeckotechnické spolupráci mezi Evropskou unií a Libanonskou republikou, kterou se stanoví podmínky pro účast Libanonské republiky na Partnerství pro výzkum a inovace v oblasti Středomoří (PRIMA)

               RADA EVROPSKÉ UNIE,

               s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na článek 186 ve spojení s čl. 218 odst. 6 písm. a) této smlouvy,

               s ohledem na návrh Evropské komise,

               s ohledem na souhlas Evropského parlamentu,

               vzhledem k těmto důvodům:

               (1)Rozhodnutí Evropského parlamentu a Rady (EU) 2017/1324
                  5
                stanoví účast Unie na Partnerství pro výzkum a inovace v oblasti Středomoří („PRIMA“), realizovaném společně několika členskými státy

               (2)Libanonská republika („Libanon“) vyjádřila přání připojit se jako zúčastněný stát k iniciativě PRIMA, a to za stejných podmínek jako členské státy a země přidružené k programu Horizont 2020, které se účastní iniciativy PRIMA.

               (3)V souladu s čl. 1 odst. 2 rozhodnutí (EU) 2017/1324 se Libanon má stát státem účastnícím se iniciativy PRIMA s výhradou uzavření mezinárodních dohod o vědeckotechnické spolupráci s Unií, v nichž budou stanoveny podmínky jeho účasti na iniciativě PRIMA.

               (4)V souladu s rozhodnutím Rady <XXX>
                  6
                byla Dohoda o vědeckotechnické spolupráci mezi Evropskou unií a Libanonskou republikou, kterou se stanoví podmínky pro účast Libanonské republiky na Partnerství pro výzkum a inovace v oblasti Středomoří (PRIMA), podepsána jménem Unie dne XX 20XX s výhradou jejího uzavření k pozdějšímu datu.

               (5)Dohoda by měla být schválena jménem Unie,

               PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:

               Článek 1

               Dohoda o vědeckotechnické spolupráci mezi Evropskou unií a Libanonskou republikou, kterou se stanoví podmínky pro účast Libanonské republiky na Partnerství pro výzkum a inovace v oblasti Středomoří (PRIMA), se schvaluje jménem Unie.

               Znění dohody je přiloženo k tomuto rozhodnutí.

               Článek 2

               Předseda Rady určí osobu zmocněnou provést jménem Unie oznámení stanovené čl. 5 odst. 2 dohody vyjadřující souhlas Unie být touto dohodou vázána.

               Článek 3

               Toto rozhodnutí vstupuje v platnost [dnem přijetí].

               V Bruselu dne

                     Za Radu

                     předseda/předsedkyně

                     (1)
                  Rozhodnutí Evropského parlamentu a Rady (EU) 2017/1324 ze dne 4. července 2017 o účasti Unie na Partnerství pro výzkum a inovace v oblasti Středomoří („PRIMA“), realizovaném společně několika členskými státy (Úř. věst. L 185, 18.7.2017, s. 1).

                     (2)
                  SWD(2016) 332 final, 18.10.2016.

                     (3)
                  COM(2012) 497 final.

                     (4)
                  Úř. věst. L 143, 30.5.2006, s. 2.

                     (5)
                  Rozhodnutí Evropského parlamentu a Rady (EU) 2017/1324 ze dne 4. července 2017 o účasti Unie na Partnerství pro výzkum a inovace v oblasti Středomoří („PRIMA“), realizovaném společně několika členskými státy (Úř. věst. L 185, 18.7.2017, s. 1).

    ---documentbreak---

               EVROPSKÁ KOMISE
            V Bruselu dne 11.8.2017
            COM(2017) 433 final
            PŘÍLOHA

            návrhu ROZHODNUTÍ RADY
            o uzavření Dohody o vědeckotechnické spolupráci mezi Evropskou unií a Libanonskou republikou, kterou se stanoví podmínky pro účast Libanonské republiky na Partnerství pro výzkum a inovace v oblasti Středomoří (PRIMA)

               Dohoda o vědeckotechnické spolupráci mezi Evropskou unií a Libanonskou republikou, kterou se stanoví podmínky pro účast Libanonské republiky na Partnerství pro výzkum a inovace v oblasti Středomoří (PRIMA)

               Evropská unie (dále jen „Unie“)

               na jedné straně

               a

               Libanonská republika (dále jen „Libanon“)

               na straně druhé

               (dále jen „strany“)

               vzhledem k tomu, že Evropsko-středomořská dohoda zakládající přidružení mezi Evropským společenstvím a jeho členskými státy na jedné straně a Libanonskou republikou na straně druhé, která vstoupila v platnost dne 1. dubna 2006, stanoví vědeckou, technickou a technologickou spolupráci,

               vzhledem k tomu, že rozhodnutí Evropského parlamentu a Rady (EU) 2017/1324 o účasti Unie na Partnerství pro výzkum a inovace v oblasti Středomoří (PRIMA), realizovaném společně několika členskými státy, upravuje podmínky pro účast členských států EU a zemí přidružených k programu Horizont 2020, které jsou státy účastnícími se iniciativy, zejména jejich finanční povinnosti a účast v řídicích strukturách iniciativy,

               vzhledem k tomu, že podle podmínek rozhodnutí (EU) 2017/1324 se Libanon má stát státem účastnícím se iniciativy PRIMA s výhradou uzavření mezinárodní dohody o vědeckotechnické spolupráci s Unií, v níž budou stanoveny podmínky jeho účasti na iniciativě PRIMA,

               vzhledem k tomu, že Libanon vyjádřil přání připojit se jako zúčastněný stát k iniciativě PRIMA, a to za stejných podmínek jako členské státy a země přidružené k programu Horizont 2020, které se účastní iniciativy PRIMA,

               vzhledem k tomu, že je nezbytná mezinárodní dohoda mezi Unií a Libanonem, aby se upravily práva a povinnosti Libanonu jako státu účastnícího se iniciativy PRIMA,

               vzhledem k tomu, že k provádění této dohody je zásadní plná spolupráce a koordinace mezi příslušnými orgány obou stran,

               SE DOHODLY TAKTO:

               Článek 1

               Účel

               Účelem této dohody je stanovit podmínky pro účast Libanonu na Partnerství pro výzkum a inovace v oblasti Středomoří (PRIMA).

               Článek 2

               Podmínky účasti Libanonu na iniciativě PRIMA

               Podmínkami pro účast Libanonu na iniciativě PRIMA jsou podmínky stanovené v rozhodnutí Evropského parlamentu a Rady (EU) 2017/1324 o účasti Unie na Partnerství pro výzkum a inovace v oblasti Středomoří (PRIMA), realizovaném společně několika členskými státy. Strany dodržují povinnosti stanovené uvedeným rozhodnutím a přijímají vhodná opatření, zejména poskytují veškerou nezbytnou pomoc k zajištění uplatňování čl. 10 odst. 2 a čl. 11 odst. 3 a 4 uvedeného rozhodnutí. Podrobná ujednání ohledně pomoci si strany dohodnou mezi sebou, neboť tato ujednání jsou podstatná pro jejich spolupráci v rámci této dohody.

               Článek 3

               Územní působnost

               Tato dohoda se vztahuje na jedné straně na území, na která se vztahuje Smlouva o fungování Evropské unie a Smlouva o Evropské unii, a na straně druhé na území Libanonu.

               Článek 4

               Podpis a prozatímní provádění

               Tato dohoda se provádí prozatímně ode dne podpisu.

               Článek 5

               Vstup v platnost a doba platnosti

               1. Tuto dohodu schválí strany v souladu se svými postupy.

               2. Tato dohoda vstupuje v platnost dnem, kdy si obě strany diplomatickou cestou vzájemně oznámí, že postupy uvedené v prvním odstavci jsou ukončeny.

               3. Tato dohoda zůstává v platnosti po dobu, po kterou platí rozhodnutí (EU) 2017/1324, ledaže kterákoli ze stran ukončí její platnost v souladu s článkem 6.

               Článek 6

               Ukončení platnosti

               1. Každá strana může platnost dohody kdykoli ukončit písemným oznámením druhé straně, v němž ji informuje o svém úmyslu platnost dohody ukončit.

               Ukončení platnosti nabývá účinku šest měsíců po dni, kdy je písemné oznámení doručeno adresátovi.

               2. Projekty a činnosti probíhající v době ukončení platnosti této dohody pokračují do jejich dokončení v souladu s podmínkami stanovenými touto dohodou.

               3. Jakékoli jiné důsledky ukončení platnosti upraví strany společnou dohodou.

               Článek 7

               Řešení sporů

               Postup pro řešení sporů stanovený v článku 82 Evropsko-středomořské dohody zakládající přidružení mezi Evropským společenstvím a jeho členskými státy na jedné straně a Libanonskou republikou na straně druhé se použije na všechny spory týkající se uplatňování nebo výkladu této dohody.

               Tato dohoda je sepsána ve dvojím vyhotovení v jazyce anglickém, arabském, bulharském, českém, dánském, estonském, finském, francouzském, chorvatském, italském, litevském, lotyšském, maďarském, maltském, německém, nizozemském, polském, portugalském, rumunském, řeckém, slovenském, slovinském, španělském a švédském, přičemž všechna znění mají stejnou platnost.


				|

		52014PC0024

			Návrh ROZHODNUTÍ RADY, kterým se mění rozhodnutí 2004/162/ES, pokud jde o jeho použití na Mayotte ode dne 1. ledna 2014 /* COM/2014/024 final - 2014/0010 (CNS) */

			   	DŮVODOVÁ ZPRÁVA
1.           SOUVISLOSTI NÁVRHU
Ustanovení Smlouvy o fungování Evropské unie,
která se týkají nejvzdálenějších regionů Unie, k nimž patří
francouzské zámořské departementy, v zásadě ve francouzských
zámořských departementech nedovolují žádné rozdíly ve zdanění
místních produktů a produktů z metropolitní Francie nebo jiných
členských států. Podle článku 349 Smlouvy o fungování Evropské
unie (bývalý čl. 299 odst. 2 Smlouvy o ES) však lze zavést zvláštní
opatření pro tyto regiony z důvodu trvalého znevýhodnění s
dopadem na sociální a hospodářskou situaci nejvzdálenějších
regionů.
Rozhodnutím Rady 2004/162/ES ze dne 10. února 2004
(ve znění rozhodnutí Rady 2008/439/ES ze dne
9. června 2008 a 448/2011/EU ze dne
19. července 2011), přijaté na základě
čl. 299 odst. 2 Smlouvy o ES, se povoluje Francii
stanovovat až do 1. července 2014 osvobození
od tzv. „octroi de mer“ (námořní daně) nebo její snížení
u některých produktů z produkce v zámořských
departementech Guadeloupe, Francouzská Guyana, Martinik a Réunion. Seznam
produktů, pro které platí výše uvedené osvobození od daně nebo její
snížení, je uveden v příloze uvedeného rozhodnutí. Rozdíl ve zdanění
produktů z místní produkce a ostatních produktů nesmí podle druhu
produktu překročit 10, 20 nebo 30 procentních bodů.
V rozhodnutí 2004/162/ES jsou vyloženy
důvody, jež vedly k přijetí zvláštních opatření: odlehlost,
závislost na surovinách a energii, povinnost vytvářet větší zásoby,
malý rozsah místního trhu v kombinaci s málo rozvinutou exportní činností
atd. Všechna tato znevýhodnění se projevují zvýšením produkčních
nákladů, a tedy i pořizovací ceny produktů z místní produkce,
které by bez zvláštních opatření byly méně konkurenceschopné v
porovnání s produkty odjinud, a to i při zohlednění nákladů na
dopravu do zámořských departementů. To by pak ztížilo zachování
místní produkce. Zvláštní opatření uvedená v rozhodnutí 2004/162/ES jsou
tedy zaměřena na posílení místního průmyslu zvýšením jeho
konkurenceschopnosti.
Evropská rada svým rozhodnutím 2012/419/EU, kterým
se mění status ostrova Mayotte vůči Evropské unii, rozhodla, že
Mayotte bude mít od 1. ledna 2014 namísto statusu zámořské
země a území ve smyslu čl. 355 odst. 2 Smlouvy o fungování Evropské
unie status nejvzdálenějšího regionu ve smyslu článku 349 uvedené
smlouvy. Za tímto účelem se podle výše uvedeného rozhodnutí Evropské rady
Mayotte doplňuje na seznam nejvzdálenějších regionů
vyjmenovaných v článku 349 Smlouvy o fungování EU. Od změny tohoto
statusu budou tedy pro Mayotte platit veškerá ustanovení Smlouvy a
daňových právních předpisů Unie.
Účelem návrhu směrnice ze dne 7. srpna
2013[1] je, pokud jde
o DPH a spotřební daně, dosáhnout stejného zacházení s
Mayotte jako s jinými francouzskými nejvzdálenějšími regiony tím, že se
tento francouzský zámořský departement vyjme z působnosti
směrnic o DPH a o spotřebních daních, a to ode dne
1. ledna 2014.
Francouzské orgány informovaly Komisi,
že hodlají na Mayotte zavést tzv. „octroi de
mer“ (námořní daň) za podobných podmínek jako u Guyany,
a požádaly Komisi o povolení uplatňovat diferencované zdanění
v závislosti na tom, zda se jedná, či nejedná o produkty z
místní produkce. V tomto ohledu francouzské orgány v žádosti ze dne
24. května 2013 oznámily Komisi seznam stovky produktů, u nichž
si přejí mít povoleno uplatňovat diferencované zdanění
v závislosti na tom, zda se jedná, či nejedná o produkty z
místní produkce. Francouzské orgány byly vícekrát požádány, aby poskytly
doplňující informace, a poskytly u různých produktů, které
jsou předmětem žádosti, opodstatnění ohledně existence
místní produkce, tržního podílu této místní produkce, jakož
i vícenákladů v souvislosti s touto místní produkcí oproti stejným
produktům pocházejícím odjinud.
2.           VÝSLEDKY KONZULTACÍ SE
ZÚČASTNĚNÝMI STRANAMI A POSOUZENÍ DOPADŮ
Žádost francouzských orgánů týkající se
Mayotte byla předložena na základě požadavků vyjádřených
dotčenými hospodářskými odvětvími.
Komise nepřikročila k provedení
posouzení dopadů.
3.           PRÁVNÍ STRÁNKA NÁVRHU
 Shrnutí navrhovaných opatření Cílem návrhu je přizpůsobit rozhodnutí Rady 2004/162/ES tak, aby se vztahovalo i na Mayotte. Stanoví kromě toho pro Mayotte seznamy produktů, u nichž by Francie směla s určitými omezeními uplatňovat osvobození od tzv. „octroi de mer“ (námořní daně) u některých produktů z místní produkce nebo snížení této daně. Návrh stanoví, že se povolí uplatňovat diferencované zdanění u 59 produktů, u nichž existuje místní produkce na Mayotte. U veškerých těchto produktů byly francouzské orgány s to doložit zaprvé existenci místní produkce, zadruhé existenci významného „dovozu“ (včetně dovozu z metropolitní Francie i ostatních členských států), který může ohrozit zachování místní produkce, a zatřetí existenci vícenákladů u domácí produkce oproti „dováženým“ produktům, jež narušují konkurenceschopnost produktů z místní produkce. Povolený rozdíl ve zdanění nesmí být vyšší než odůvodněné vícenáklady. Produktů navržených k začlenění do přílohy rozhodnutí 2004/162/ES je 11 u části A přílohy (povolený rozdíl ve zdanění činí 10 procentních bodů), 32 u části B přílohy (povolený rozdíl ve zdanění činí 20 procentních bodů) a 16 u části C přílohy (povolený rozdíl ve zdanění činí 30 procentních bodů). Dotčené produkty jsou podrobně popsány v 5. až 7. bodu odůvodnění návrhu rozhodnutí Rady.
 Právní základ Článek 349 Smlouvy o fungování EU.
 Zásada subsidiarity Pouze Rada může na základě článku 349 Smlouvy o fungování EU přijmout zvláštní opatření ve prospěch nejvzdálenějších regionů s cílem přizpůsobit použití smluv pro tyto regiony, včetně společných politik, z důvodu trvalého znevýhodnění s dopadem na hospodářskou a sociální situaci nejvzdálenějších regionů. Návrh je tedy v souladu se zásadou subsidiarity.
 Zásada proporcionality Návrh je v souladu se zásadou proporcionality z těchto důvodů:
 Jeho cílem je přizpůsobit rozhodnutí 2004/162/ES tak, aby se vztahovalo na Mayotte. Týká se pouze produktů, u kterých byly doloženy vícenáklady u produktů z místní produkce. ||
 Zároveň je nejvyšší navrhovaný rozdíl ve zdanění u každého produktu, který je předmětem tohoto návrhu, omezen na nezbytnou míru se zřetelem k vícenákladům, které nese každá dotčená místní produkce. Daňové zatížení produktů dovážených do francouzského zámořského departementu Mayotte tak nepřekračuje míru nezbytnou pro vyrovnání nižší konkurenceschopnosti produktů z místní produkce.
 Volba nástrojů
 Navržený nástroj: rozhodnutí Rady.
 Jiné nástroje by nebyly přiměřené z těchto důvodů: Text, který je předmětem změn, je sám rozhodnutím Rady, přijatým na stejném právním základě (čl. 299 odst. 2 tehdejší Smlouvy o ES).
4.           ROZPOČTOVÉ
DŮSLEDKY
Návrh nemá žádné důsledky pro rozpočet
Evropské unie.
2014/0010 (CNS)
Návrh
ROZHODNUTÍ RADY,
kterým se mění rozhodnutí 2004/162/ES,
pokud jde o jeho použití na Mayotte ode dne 1. ledna 2014
RADA EVROPSKÉ UNIE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské
unie, a zejména na článek 349 této smlouvy,
s ohledem na návrh Evropské komise,
po postoupení návrhu legislativního aktu
vnitrostátním parlamentům,
s ohledem na stanovisko Evropského parlamentu[2],
v souladu se zvláštním legislativním
postupem,
vzhledem k těmto důvodům:
(1)       Rozhodnutí Rady 2004/162/ES[3] opravňuje
francouzské orgány k tomu, aby osvobodily od tzv. „octroi de mer“
(námořní daně) produkty z místní produkce ve francouzských
zámořských departementech, které jsou uvedeny v příloze
uvedeného rozhodnutí, nebo aby tuto daň v případě těchto
produktů snížily. Takováto osvobození od daně nebo její snížení představují
zvláštní opatření vyvažující konkrétní omezení, jimž čelí
nejvzdálenější regiony a jejichž dopad spočívá ve zvýšení
produkčních nákladů u místních podniků a ve snížení
konkurenceschopnosti jejich produktů vůči stejným produktům
z metropolitní Francie nebo z ostatních členských států. Mayotte se
nachází ve stejné situaci jako ostatní francouzské nejvzdálenější
regiony.
(2)       Podle rozhodnutí 2012/419/EU[4] se
od 1. ledna 2014 Mayotte stává nejvzdálenějším regionem
ve smyslu článku 349 Smlouvy. Od tohoto dne se budou na Mayotte
vztahovat veškerá ustanovení Smlouvy.
(3)       Francouzské orgány požádaly,
aby se rozhodnutí 2004/162/ES o režimu tzv. „octroi de mer“ (námořní
daně) ve francouzských zámořských departementech vztahovalo na
Mayotte od 1. ledna 2014, a poskytly seznam produktů, na které si
přejí uplatňovat  diferencované zdanění v závislosti
na tom, zda se jedná, či nejedná o produkty z místní produkce.
(4)       Toto rozhodnutí by mělo
povolit francouzským orgánům používat diferencované zdanění
na produkty, u kterých doložily zaprvé existenci místní produkce, zadruhé
existenci významného dovozu zboží (včetně dovozu z metropolitní
Francie i jiných členských států), který může ohrozit zachování
místní produkce, a zatřetí existenci vícenákladů zvyšujících
pořizovací cenu produktů z místní produkce oproti produktům
pocházejícím odjinud a narušujících konkurenceschopnost produktů z místní
produkce. Je třeba, aby nemohlo dojít k tomu, že by povolený rozdíl ve
zdanění překračoval odůvodněné vícenáklady.
Uplatňování těchto zásad umožní provádět ustanovení
článku 349 Smlouvy bez překročení toho, co je nezbytné,
a bez neoprávněného zvýhodnění místní produkce.
(5)       Produkty, u nichž francouzské
orgány předložily tyto tři typy důkazů, jsou zapsány
v částech A, B a C přílohy rozhodnutí Rady 2004/162/ES.
Dotyčnými produkty uvedenými v části A přílohy
rozhodnutí (s povoleným rozdílem ve zdanění 10 procentních bodů) jsou
pepř (produkty 0904 11 a 0904 12[5]), vanilka (produkt
0905), čokoláda (produkt 1806), některé plastové výrobky (produkty
3925 10 10, 3925 90 80, 3926 90 90 a
3926 90 97), cihly (produkty 6901 a 6902) a zubní protézy
(produkt 9021 21 90).
(6)       Dotyčnými produkty
zapsanými v části B přílohy rozhodnutí Rady 2004/162/ES (s
povoleným rozdílem ve zdanění 20 procentních bodů) jsou ryby
(produkty 0301, 0302, 0303, 0304 a 0305), některé výrobky ze
dřeva (produkty 4407, 4409, 4414, 4418, 4419, 4420 a 4421),
některé výrobky z papíru nebo lepenky (produkty 4819 a 4821),
některé výrobky z odvětví tisku a vydávání (produkty 4902, 4909,
4910 a 4911), některé výrobky z plochého skla (produkty 7003
a 7005), některé výrobky ze železa (produkty 7210, 7301, 7312,
7314, 9406 00 31 a 9406 00 38), některé výrobky
z hliníku (produkty 7606, 7610 10 a 8310) a některá
sedadla (produkty 9401 69, 9401 90 30 a 9403 40).
(7)       Dotyčnými produkty
zapsanými v části C přílohy rozhodnutí Rady 2004/162/ES (s
povoleným rozdílem ve zdanění 30 procentních bodů) jsou mléko
a mléčné výrobky (produkty 0401, 0403 a 0406), některé zpracované
masné výrobky (produkty 1601 a 1602), některé pekařské a
cukrářské výrobky (produkty 1901 a 1905), zmrzliny (produkt 2105),
minerální vody a nealkoholické nápoje (produkty 2201 a 2202), pivo
(produkt 2203), kananga vonná čili ylang-ylang (produkty
3301 29 11 a 3301 29 31), mýdla a saponáty (produkty
3401 a 3402) a pěnové matrace (produkt 9404 29 90).
(8)       Rozhodnutí 2004/162/ES by
proto mělo být odpovídajícím způsobem změněno.
(9)       Protože je nutné jednat
urychleně, měla by se použít výjimka z období osmi týdnů podle
článku 4 Protokolu č. 1 o úloze vnitrostátních
parlamentů v Evropské unii připojeného k Lisabonské
smlouvě,
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
Rozhodnutí 2004/162/ES se mění takto:
1) V čl. 1 odst. 1 se první pododstavec
nahrazuje tímto:
„Odchylně
od článků 28, 30 a 110 Smlouvy o fungování Evropské
unie jsou francouzské orgány
oprávněny uplatňovat do 1. července 2014 osvobození
od tzv. „octroi de mer“ (námořní daně) nebo její snížení u
produktů uvedených v příloze, které pocházejí z místní produkce francouzských
zámořských departementů Guadeloupe, Guyana, Martinik, Mayotte a
Réunion.“
2) Příloha se mění takto:
a) V části A se doplňuje nový bod 5,
který zní:
„5. Departement Mayotte
0904 11, 0904 12, 0905, 1806,
3925 10 00, 3925 90 80, 3926 90 90,
3926 90 97, 6901, 6902, 9021 21 90. “
b) V části B se doplňuje nový bod 5,
který zní:
„5. Departement Mayotte
0301, 0302, 0303, 0304, 0305, 4407, 4409, 4414,
4418, 4419, 4420, 4421, 4819, 4821, 4902, 4909, 4910, 4911, 7003, 7005, 7210,
7301, 7312, 7314, 7606, 7610 10, 8310, 9401 69, 9401 90 30,
9403 40, 9406 00 31, 9406 00 38. “
c) V části C se doplňuje nový bod 5,
který zní:
„5. Departement Mayotte
0401, 0403, 0406, 1601, 1602, 1901, 1905, 2105,
2201, 2202, 2203, 3301 29 11, 3301 29 31, 3401, 3402,
9404 29 90. “
Článek 2
Toto rozhodnutí
se použije ode dne 1. ledna 2014.
Článek 3
Toto rozhodnutí
je určeno Francouzské republice.
V Bruselu dne
                                                                       Za
Radu
                                                                       předseda
[1]               Návrh směrnice Rady, kterou se mění
směrnice 2006/112/ES a 2008/118/ES, pokud jde o nejvzdálenější
francouzské regiony, a zejména Mayotte (COM(2013) 577 final, 7.8.2013).
[2]               Úř. věst. C, , s. .
[3]               Rozhodnutí Rady 2004/162/ES ze dne 10. února 2004 o
režimu tzv. „octroi de mer“ (námořní daně) ve francouzských
zámořských departementech a o prodloužení platnosti rozhodnutí 89/688/EHS
(Úř. věst. L 52, 21.2.2004, s. 64).
[4]               Úř. věst.
L 204, 31.7.2012, s. 131.
[5]               Podle klasifikace nomenklatury společného celního
sazebníku.