				|

		52012PC0550

			Návrh ROZHODNUTÍ RADY, kterým se členské státy, jež jsou smluvními stranami vídeňské úmluvy o občanské odpovědnosti za jaderné škody ze dne 21. května 1963 (vídeňská úmluva), opravňují v zájmu Evropské unie ratifikovat protokol, kterým se mění tato úmluva, nebo k němu přistoupit /* COM/2012/0550 final - 2012/0262 (NLE) */

			   	DŮVODOVÁ ZPRÁVA
1.           SOUVISLOSTI NÁVRHU
1.1.        Cíl návrhu
Režim mezinárodní jaderné odpovědnosti se
v současné době řídí dvěma nástroji: „vídeňskou
úmluvou“ ve znění protokolu z roku 1997 a „pařížskou úmluvou“ o
odpovědnosti vůči třetí straně v oblasti jaderné
energie z roku 1960, která byla pozměněna několika protokoly a
doplněna bruselskou úmluvou ze dne 31. ledna 1963 (dále jen
„bruselská úmluva“). Pokud jde o podstatu, hlavní principy obou úmluv jsou
podobné. Některé členské státy EU jsou však stranami pařížské
úmluvy, zatímco jiné jsou stranami vídeňské úmluvy.
Články 12 až 14 protokolu z roku 1997
zahrnují ustanovení týkající se příslušnosti, uznávání a výkonů
rozsudků týkajících se vídeňské úmluvy. Tato pravidla mají vliv na
ustanovení práva Evropské unie, zejména na ustanovení obsažená v nařízení
Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000
o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí
v občanských a obchodních věcech. Unie má proto nad těmito
ustanoveními stanovenými v protokolu z roku 1997 výlučnou pravomoc. Pokud
jde o dotčená ustanovení, nemohou se členské státy tedy stát
smluvními stranami protokolu z roku 1997. V podobné situaci v souvislosti s
protokolem ze dne 12. února 2004, kterým se mění pařížská úmluva,
byla přijata rozhodnutí Rady, jejichž cílem bylo oprávnit dotčené
členské státy v zájmu Unie podepsat a ratifikovat tento protokol nebo k
němu přistoupit. V tomto případě se navrhuje podobné
řešení.
Komise navrhuje, aby Rada povolila těm
členským státům, které jsou smluvními stranami úmluvy ze dne
21. května 1963 o občanskoprávní odpovědnosti za
jaderné škody (tzv. vídeňské úmluvy) – tj. Bulharsku,
České republice, Estonsku, Maďarsku, Lotyšsku, Polsku (ex post)
a Slovensku –, aby ratifikovaly nebo uzavřely v rámci Evropské unie
protokol[1],
kterým se mění úmluva a který byl přijat dne 12. září 1997
pod záštitou Mezinárodní agentury pro atomovou energii.
Přestože by bylo lepší používat v
Evropské unii pro odpovědnost za jaderné škody jediný systém,
kompatibilita systémů vytvořených vídeňskou úmluvou a
pařížskou úmluvou umožňuje flexibilitu.
1.2.        Protokol, kterým se mění
Vídeňská úmluva o občanskoprávní odpovědnosti za jaderné škody z
roku 1963
Vídeňská
úmluva byla sjednána s cílem poskytnout obětem škod způsobených
jadernými událostmi odpovídající a spravedlivou náhradu. Vytváří zvláštní
systém občanskoprávní odpovědnosti v oblasti jaderné energie, který
vychází z těchto základních principů: a) „absolutní
odpovědnosti“, tj. odpovědnosti bez zavinění; b)
výlučné odpovědnosti provozovatele jaderného zařízení; c)
omezení odpovědnosti z hlediska částky a/nebo omezení krytí
odpovědnosti pojištěním nebo jiným finančním zajištěním; d)
omezení odpovědnosti v čase.
Protokol z
roku 1997
Vídeňská úmluva byla změněna
protokolem z roku 1997 (který vstoupil v platnost dne 4. října 2003)
s cílem zlepšit systém odškodnění jaderných škod.
Protokol z roku 1997 mimo jiné obsahuje novou
definici jaderné škody (která nyní řeší také pojem škody na životním
prostředí a preventivní opatření), rozšiřuje geografickou
působnost vídeňské úmluvy, prodlužuje období, během něhož
mohou být vzneseny nároky za ztrátu života a osobní zranění a výrazně
zvyšuje minimální limity náhrady. Zahrnuje také nová ustanovení týkající se
příslušnosti, která mají dopady v případech, kdy k jaderné události
dojde během dopravy jaderného materiálu do nebo ze zařízení, které se
nachází na území státu, který je smluvní stranou vídeňské úmluvy.
Podle čl. 19 odst. 1 protokolu
z roku 1997 bude stát, který je smluvní stranou tohoto protokolu, ale není
smluvní stranou vídeňské úmluvy z roku 1963, vázán ustanoveními této
úmluvy ve znění tohoto protokolu ve vztahu k ostatním smluvním státům
protokolu, a pokud dotčený státe nevyjádří v době uložení
listiny o ratifikaci, přijetí, schválení nebo přistoupení jiný úmysl,
bude vázán ustanoveními vídeňské úmluvy z roku 1963 ve vztahu k
státům, které smluvními stranami pouze této úmluvy.
Vzájemný
protokol z roku 1988
Dne 21. září 1988 konference o
vztahu mezi pařížskou úmluvou a vídeňskou úmluvou přijala Vzájemný
protokol k uplatnění vídeňské úmluvy a pařížské úmluvy
(„vzájemný protokol z roku 1988“), jelikož pařížská, bruselská a
vídeňská úmluva sdílejí stejné zásady. Hlavním cílem bylo koordinovat
uplatňování úmluv.
Vzájemný protokol z roku 1988 tyto dvě úmluvy
spojuje dvojím způsobem.
Zaprvé stanoví
vzájemné rozšíření odpovědnosti provozovatele podle pařížského a
vídeňského systému (článek II). Pokud tedy dojde k jaderné události,
za kterou je provozovatel odpovědný jak podle vídeňské úmluvy, tak
podle vzájemného protokolu, bude provozovatel odpovědný v souladu s
vídeňskou úmluvou nejen za jadernou škodu, jež vznikla na území smluvních
stran této úmluvy, ale také za škodu na území smluvních stran pařížské
úmluvy a vzájemného protokolu. Pokud naopak dojde k jaderné události, za níž je
provozovatel odpovědný jak podle pařížské úmluvy, tak podle
vzájemného protokolu, uplatní se vzájemnost.
Zadruhé, vzájemný protokol z roku 1988 má
zabránit konfliktům, které by jinak mohly zejména v případě
přepravy vyvstat z uplatňování obou úmluv současně
(článek III).
Vzájemný protokol z roku 1988 podepsalo
pět členských států. Na základě ratifikace,
přistoupení, schválení či přijetí vstoupil v platnost v
případě dalších 17 států.
2.           VÝSLEDKY KONZULTACÍ SE
ZÚČASTNĚNÝMI STRANAMI A POSOUZENÍ DOPADŮ
Úpravy vídeňské úmluvy obsahují aspekty,
které jsou přínosem pro potenciální oběti jaderné události,
tj. zvýšení částek odpovědnosti a širší definici jaderné škody.
V souladu se závěry studie zveřejněné v roce 2009 a workshopu
konaného v červnu 2010 o jaderné odpovědnosti[2] se po konzultaci s
účastníky uznává, že žádná iniciativa v oblasti jaderné odpovědnosti
nesmí členským státům bránit v přistoupení k jakékoliv
mezinárodní úmluvě, kterou se zlepšuje situace potenciálních obětí v
Evropské unii. Dodržování protokolu z roku 1997 je proto přínosné pro
zlepšení v oblasti odškodnění obětí v celé Evropské unii.
3.           PRÁVNÍ STRÁNKA NÁVRHU
3.1.        Dotčené členské
státy
Vídeňskou úmluvu ratifikovalo nebo k ní
přistoupilo těchto devět členských států Evropské
unie: Bulharsko, Česká republika, Estonsko, Litva, Lotyšsko,
Maďarsko, Polsko, Rumunsko a Slovensko. Spojené království a
Španělsko úmluvu podepsaly, ale neratifikovaly (tyto dvě země se
staly smluvním stranami pařížské úmluvy). Úmluva přestala být
použitelná pro Slovinsko.
Protokol z roku 1997 podepsaly Česká
republika, Maďarsko, Litva a Itálie (Itálie je smluvní stranou
pařížské úmluvy). Protokol ratifikovaly Rumunsko a Lotyšsko (před
svým přistoupením k EU) a Polsko (po přistoupení k EU).
Rozhodnutí Rady by proto mělo být
adresováno členským státům, které jsou smluvními stranami
vídeňské úmluvy, tj. Bulharsku, České republice, Estonsku,
Maďarsku, Litvě, Polsku (ex post) a Slovensku. Vzhledem k
tomu, že Spojené království a Španělsko jsou signatáři vídeňské
úmluvy a zároveň smluvními stranami pařížské úmluvy, která
vytváří podobný systém jaderné odpovědnosti, nemělo by se na
ně vztahovat rozhodnutí Rady.
3.2.        Nařízení Rady (ES)
č. 44/2001
Nařízení (ES)
č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000[3]
stanoví pravidla příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v
občanských a obchodních věcech. Toto nařízení zavazuje všechny
členské státy (ohledně Dánska existují zvláštní ujednání).
Pravidla týkající se příslušnosti
stanovená nařízením Rady (ES) č. 44/2001 platí, když má žalovaný
bydliště v jednom z členských států, jež je tímto nařízením
vázán. S výhradou článku 22 (výlučná příslušnost) a 23 (ujednání
o příslušnosti) mohou být žalovaní, kteří nemají bydliště v
členském státě, předvedeni před soud jakéhokoliv
členského státu v souladu s vnitrostátními pravidly příslušnosti
daného státu.
Příslušnost je založena v prvé
řadě na bydlišti žalovaného. Ve věcech týkajících se
protiprávního jednání či jednání, které je postaveno na roveň
protiprávnímu jednání, může být osoba, která má bydliště na území
některého členského státu, též žalována u soudu v členském
státě, kde došlo nebo může dojít ke škodné události. Místem, kde
nastala škodná událost, se podle judikatury Soudního dvora rozumí místo, kde
došlo k jednání, v jehož důsledku došlo ke škodné události, nebo místo,
kde vznikla škoda. Ve věcech pojištění může být pojistitel,
který má bydliště na území některého členského státu, žalován a)
u soudů členského státu, v němž má bydliště, nebo b) u
soudů členského státu, kde má bydliště žalobce, pokud je
žalobcem pojistník, pojištěný nebo oprávněná osoba, nebo c) jedná-li
se o spolupojistitele, u soudu členského státu, u kterého je žalován
hlavní pojistitel. Ve věcech pojištění odpovědnosti může
být pojistitel kromě toho žalován u soudu místa, v němž nastala
škodná událost, a také u soudu, u něhož je podána žaloba poškozeného proti
pojištěnému, pokud je to přípustné podle práva tohoto soudu.
Nařízení Rady (ES) č. 44/2001
stanoví, že rozhodnutí vydaná v některém členském státě jsou v
ostatních členských státech uznávána a vykonána, aniž by bylo vyžadováno
zvláštní řízení. Je však dovolen omezený počet důvodů pro
neuznání rozhodnutí, aby se vzala v úvahu hlediska veřejného pořádku,
dodržování práva na obhajobu a existence některých vzájemně si
odporujících rozhodnutí.
3.3.        Pravomoc Unie s ohledem na
protokol z roku 1997
Unijní právní předpisy, jimiž by se
řídila jaderná odpovědnost třetí strany, neexistují.
Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 864/2007 ze dne
11. července 2007 o právu rozhodném pro mimosmluvní závazkové vztahy
(„Řím II“) vyjímá jadernou odpovědnost ze své oblasti
působnosti.
Protokol z roku 1997 však obsahuje ustanovení,
která ovlivňují nařízení (ES) č. 44/2001. V protikladu k
řadě důvodů příslušnosti podle uvedeného nařízení
článek XI vídeňské úmluvy ve znění protokolu z roku 1997 jako
obecné pravidlo stanoví výlučnou příslušnost soudů toho státu,
který je smluvní stranou a na jehož území došlo k jaderné události.
Konkrétně článek XI vídeňské
úmluvy přisuzuje výlučnou příslušnost pro nároky na
odškodnění za škodu způsobenou jadernou událostí soudům toho
smluvního státu, na jehož území došlo k jaderné události. Pokud k události
došlo mimo území smluvních stran nebo pokud místo události nelze s
určitostí stanovit, jsou příslušnými soudy státu zařízení, jehož
provozovatel je odpovědný za škodu.
Protokol z roku 1997 také stanoví
výlučnou příslušnost soudů pobřežní smluvní strany pro
jaderné události, které vzniknou v oblasti její výlučné ekonomické zóny.
Tato příslušnost je udělena za podmínky, že depozitář úmluvy
obdržel oznámení o této zóně před jadernou událostí.
Pokud jde o
pravidla uznávání a výkonu podle článku XII vídeňské úmluvy ve
znění protokolu z roku 1997, se na jakékoliv rozhodnutí vynesené
příslušným soudem, které již nepodléhá obvyklým formám přezkoumání,
vztahují zvláštní ustanovení týkající se uznávání a výkonu rozhodnutí. Článek
XII až na některé výjimky[4]
stanoví, že rozhodnutí musí být uznáno na území všech smluvních stran a je
vykonatelné, jako by bylo rozhodnutím vnitrostátního soudu. Základ nároku, o
němž bylo rozhodnutí vydáno, nebude podléhat dalšímu řízení.
Evropská unie má výlučnou
příslušnost pro ustanovení týkající se příslušnosti a uznávání a
výkonu rozhodnutí obsažených v protokolu z roku 1997, jelikož tato ustanovení
ovlivňují, jak je uvedeno v judikatuře Soudního dvora[5], odpovídající pravidla
nařízení Rady (ES) č. 44/2001. Členské státy proto již
nemají právo ani se odchylovat od těchto pravidel mezi sebou, ani uzavírat
s nečlenskými zeměmi závazky, které tato pravidla ovlivňují.
3.4.        Oprávnění členských
států
Vídeňská úmluva ani protokol z roku 1997
neobsahují žádné ujednání týkající se regionální ekonomické organizace, která
by Evropské unii umožňovala stát se smluvní stranou protokolu. Evropská
unie se proto nemůže stát smluvní stranou protokolu z roku 1997.
Protokol z roku 1997, který upravuje ochranu
obětí v případě jaderné události, je pro Evropskou unii a její
členské státy zvláště důležitý. Výjimečně je proto
opodstatněné, aby Unie vykonávala své pravomoci prostřednictvím svých
členských států, které jsou stranami vídeňské úmluvy.
Pomineme-li však členské státy, které
jsou již smluvními stranami pozměněné pařížské úmluvy, pět
členských států Evropské unie – konkrétně Irsko, Kypr,
Lucembursko, Malta a Rakousko – nejsou stranami ani pozměněné
pařížské úmluvy, ani vídeňské úmluvy z roku 1963. Považuje se tedy za
objektivně odůvodněné umožnit těmto pěti členským
státům, aby se výjimečně nestaly stranami protokolu z roku 1997
a i nadále v oblasti, na niž se vztahuje vídeňská úmluva a protokol z roku
1997, uplatňovaly pravidla nařízení Řady (ES) č. 44/2001.
Tento rozdíl v uplatňování pravidel pro příslušnost v rámci Evropské
unie je odůvodněný vzhledem k tomu, že:
– protokol z roku 1997 mění úmluvu,
jejímž smluvními stranami těchto pět států není,
– nařízení Rady (ES)
č. 44/2001 nemá vliv na úmluvy, jejímiž smluvními stranami tyto
členské státy jsou.
V důsledku toho by měly v zájmu
Evropské unie ratifikovat protokol z roku 1997 nebo k němu přistoupit
pouze členské státy, které jsou v současné době smluvními
stranami vídeňské úmluvy. Polsko protokol z roku 1997 ratifikovalo po svém
vstupu do EU. Toto rozhodnutí by proto mělo být adresováno Polsku ex
post. Lotyšsko a Rumunsko protokol z roku 1997 podepsaly a ratifikovaly už
před vstupem do Evropské unie.
Komise z těchto důvodů
doporučuje, aby Evropský parlament a Rada přijaly rozhodnutí, které
opravňuje členské státy, jež jsou smluvním stranami vídeňské
úmluvy, aby v zájmu Evropské unie ratifikovaly protokol z roku 1997, nebo k
němu přistoupily.
3.5.        Výhrada týkající se pravidel
pro uznávání a výkon soudních rozhodnutí
Pokud jde o
pravidla týkající se uznávání a výkonu soudních rozhodnutí, která jsou
stanovena v článku XII ve znění článku 14 protokolu z roku 1997,
je nezbytné zajistit trvající uplatňování příslušných pravidel
nařízení (ES) č. 44/2001, jak se vztahují na Dánsko podle Dohody
mezi Evropským společenstvím a Dánským královstvím o příslušnosti,
uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních
věcech[6]
nebo Luganskou úmluvou o soudní příslušnosti a uznávání a výkonu
rozhodnutí v občanských a obchodních věcech ze 30. října
2007[7]. Omezení uplatňování
článku XII vídeňské úmluvy tímto způsobem by zajistilo
jednotnost v unijním právním prostoru a volný pohyb soudních rozhodnutí v EU,
aniž by to mělo dopad na účinné uplatňování úmluvy ve znění
protokolu nebo zásadní vliv pro smluvní strany této úmluvy, které nejsou
členskými státy EU.
Pokud jde o
přípustné výhrady, protokol z roku 1997 nic neuvádí. Podle článku 19
vídeňské úmluvy z roku 1969 týkající se smluvního práva je výhrada
přípustná, pokud jde slučitelná s „předmětem a účelem
úmluvy“, jak je tomu v tomto případě.
A závěrem, při přistoupení k
protokolu z roku 1997 musí členské státy zajistit uplatňování
příslušných pravidel EU o uznávání a výkonu rozsudků vynesených
soudem v jiném členském státě (včetně Dánska), nebo ve
státě mimo EU, který je vázaný luganskou úmluvou.
2012/0262 (NLE)
Návrh
ROZHODNUTÍ RADY,
kterým se členské státy, jež jsou
smluvními stranami vídeňské úmluvy o občanské odpovědnosti za
jaderné škody ze dne 21. května 1963 (vídeňská úmluva),
opravňují v zájmu Evropské unie ratifikovat protokol, kterým se mění
tato úmluva, nebo k němu přistoupit
RADA EVROPSKÉ UNIE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské
unie, a zejména na čl. 81 odst. 2 ve spojení s čl. 218 odst. 6 písm.
a) této smlouvy,
s ohledem na návrh Evropské komise,
s ohledem na souhlas Evropského
parlamentu,
vzhledem k těmto důvodům:
(1)       Protokol ze dne
12. září 1997, kterým se mění Vídeňská úmluva o
občanskoprávní odpovědnosti za jaderné škody ze dne
21. května 1963 (dále jen „vídeňská úmluva“), byl vyjednán s
cílem zlepšit odškodnění obětí škod způsobených jadernými
událostmi.
(2)       Evropská unie disponuje
výlučnou příslušností, pokud jde o konsolidované články XI a XII
vídeňské úmluvy potud, pokud tato ustanovení ovlivňují pravidla
stanovená nařízením Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince
2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v
občanských a obchodních věcech[8].
Členským státům zůstává pravomoc v oblastech upravovaných v
protokolu z roku 1997, které neovlivňují právo Evropské unie. Vzhledem k
obsahu a záměru protokolu z roku 1997 nelze přijetí ustanovení protokolu
spadajících do pravomoci Evropské unie oddělit od ustanovení, která
spadají do pravomoci členských států.
(3)       Protokol z roku 1997 je
zvláště důležitý – v zájmu Evropské unie i jejích
členských států –, protože zlepšuje odškodnění za
škody způsobené jadernými událostmi.
(4)       Vídeňská úmluva ani její
protokol z roku 1997 nejsou otevřeny účasti regionálních organizací.
Evropská unie protokol proto nemůže podepsat ani ratifikovat. Za
těchto okolností je ve velmi výjimečných případech opodstatněné,
aby členské státy byly oprávněny protokol ratifikovat nebo k
němu přistoupit v zájmu Evropské unie.
(5)       Pět členských
států Evropské unie, konkrétně Irsko, Kypr, Lucembursko, Malta a
Rakousko, však nejsou smluvními stranami vídeňské úmluvy. Vzhledem k tomu,
že protokol z roku 1997 mění vídeňskou úmluvu a že nařízení Rady
(ES) č. 44/2001 opravňuje členské státy vázané uvedenou
úmluvou, aby pokračovaly v uplatňování pravidel týkajících se
příslušnosti, které úmluva stanoví, je objektivně opodstatněné,
aby bylo toto rozhodnutí určeno pouze těm členským státům,
které jsou smluvními stranami vídeňské úmluvy, a výjimečně
těmto pěti zmíněným státům umožnit, aby se nestaly
smluvními stranami protokolu z roku 1997.
(6)       Členské státy, které
jsou smluvními stranami vídeňské úmluvy by proto měly – v
souladu s podmínkami stanovenými v tomto rozhodnutí – v zájmu
Evropské unie ratifikovat či uzavřít protokol z roku 1997. Toto
rozhodnutí je adresováno Polsku ex post, neboť tato země
ratifikovala protokol v roce 2010.
(7)       Co se Evropské unie
týče, budou tedy ustanovení protokolu z roku 1997 uplatňována pouze
těmi členskými státy, které jsou v současné době smluvními
stranami vídeňského protokolu.
(8)       Členské státy by
měly v zájmu EU v přiměřené době dokončit své
postupy ratifikace protokolu z roku 1997 nebo přistoupení k němu.
Členské státy by si měly vyměňovat informace o stavu svých
ratifikačních nebo přístupových postupů s cílem připravit
uložení svých ratifikačních nebo přístupových listin ohledně
protokolu z roku 1997.
(9)       Pravidla týkající se uznávání
a výkonu soudních rozhodnutí, která jsou stanovena v článku XII
vídeňské úmluvy ve znění článku 14 protokolu z roku 1997, by
neměla mít přednost ani před příslušnými pravidly
stanovenými nařízením (ES) č. 44/2001, jak se vztahují na Dánsko
podle Dohody mezi Evropským společenstvím a Dánským královstvím o
příslušnosti, uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a
obchodních věcech nebo Luganskou úmluvou o soudní příslušnosti a
uznávání a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech ze
30. října 2007. Při ratifikování protokolu z roku 1997 nebo
při přistupování k němu proto členské státy musí
učinit prohlášení, jehož cílem bude zajistit, aby byla příslušná
pravidla EU i nadále uplatňována.
(10)     V souladu
s články 1 a 2 Protokolu o postavení Dánska,
připojeného ke Smlouvě o Evropské unii a ke Smlouvě
o fungování Evropské unie, se Dánsko neúčastní přijímání tohoto
rozhodnutí a toto rozhodnutí pro ně není závazné ani použitelné.
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
1.
Aniž jsou dotčeny pravomoci Evropské unie,
členské státy, které jsou v současné době smluvními stranami
Vídeňské úmluvy o občanské odpovědnosti za jaderné škody ze dne
21. května 1963, v zájmu Evropské unie ratifikují protokol z roku
1997 nebo k němu přistoupí.
2.
Znění protokolu z roku 1997 se připojuje
k tomuto rozhodnutí.
3.
V tomto rozhodnutí se pojmem „členský stát“
rozumí všechny členské státy, které jsou v současné době
smluvními stranami vídeňské úmluvy.
Článek 2
1.
Členské státy přijmou nezbytné kroky, aby
v přiměřené lhůtě a pokud možno do 31. prosince
2014 uložily své ratifikační listiny k protokolu z roku 1997 nebo
přistoupení k němu u generálního ředitele Mezinárodní agentury
pro atomovou energii.
2.
Členské státy budou do […] informovat Radu a Komisi o předpokládaném datu
dokončení svých ratifikačních nebo přístupových postupů.
3.
Členské státy usilují o vzájemnou výměnu
informací o stavu svých postupů ratifikace.
Článek 3
Při ratifikaci protokolu z roku 1997 nebo
přistoupení k protokolu z roku 1997 učiní členské státy toto
prohlášení:
„Soudní rozhodnutí v záležitostech, na
něž se vztahuje protokol z roku 1997, vynesená soudem členského státu
EU, jež je smluvní stranou tohoto protokolu, jsou uznávána a vykonávána v
kterémkoli členském státě Evropské unie, který je smluvní stranou
tohoto protokolu, v souladu s příslušnými pravidly Evropské unie v této
oblasti.
Soudní rozhodnutí v záležitostech, na něž
se vztahuje protokol z roku 1997, vydá soud Dánského království, jsou uznávána
a vykonávána v kterémkoli členském státě Evropské unie, který je
smluvní stranou protokolu, v souladu s Dohodou mezi Evropským
společenstvím a Dánským královstvím o příslušnosti, uznávání a výkonu
soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech.
Soudní rozhodnutí v záležitostech, na něž
se vztahuje athénský protokol, vydá soud státu, který není členem EU a je
vázán Luganskou úmluvou o příslušnosti a výkonu soudních rozhodnutí v
občanských a obchodních věcech ze dne 30. října 2007 jsou v
souladu s úmluvou uznávána a vykonávána v ostatních členských státech EU,
které jsou smluvními stranami protokolu.“
Článek 4
Toto nařízení vstupuje v platnost
prvním dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
Článek 5
Toto rozhodnutí
je určeno členským státům v souladu se Smlouvami.
V Bruselu dne
                                                                       Za
Radu
                                                                       předseda/předsedkyně
PŘÍLOHA
Protokol o doplnění Vídeňské
úmluvy o občanskoprávní odpovědnosti za jaderné škody
SMLUVNÍ STÁTY TOHOTO PROTOKOLU,
SOUDÍCE, že je žádoucí doplnit Vídeňskou
úmluvu o občanskoprávní odpovědnosti za jaderné škody z
21. května 1963, aby zajišťovala širší rozsah použití,
větší rozsah odpovědnosti provozovatele jaderného zařízení a
navýšení prostředků pro zabezpečení přiměřené a
spravedlivé náhrady,
SE DOHODLY na následujícím:
Článek 1
Úmluva, kterou se mění ustanovení tohoto
protokolu, je Vídeňská úmluva o občanskoprávní odpovědnosti za
jaderné škody z roku 1963, dále uváděná jako „Vídeňská úmluva z roku
1963“.
Článek 2
Článek I Vídeňské úmluvy z roku 1963
se mění takto:
1.           Odstavec 1(j) je upraven
takto:
(a)
slovo „a“ na konci pododstavce (ii) se vypouští a
je vloženo na konec pododstavce (iii);
(b)
doplňuje se následující nový pododstavec bod
(iv):
(iv) taková další zařízení, v nichž jsou
jaderné palivo nebo radioaktivní produkty či odpady, která čas od
času stanoví Rada guvernérů Mezinárodní agentury pro atomovou
energii;
2.           Odstavec 1 (k) je nahrazen
tímto textem:
k) „Jaderná
škoda“ znamená:
(i) usmrcení nebo osobní zranění,
(ii) ztrátu nebo poškození majetku;
a v každé z následujícího v rozsahu stanoveném
právem příslušného soudu –
(iii) ekonomickou ztrátu vznikající ze ztráty nebo
škody zmíněné v pododstavcích (i) nebo (ii), pokud již není zahrnuta v
těchto pododstavcích, kterou utrpěla osoba oprávněná
uplatňovat nárok týkající se takovéto ztráty či škody,
(iv) náklady na opatření na obnovu
poškozeného životního prostředí, pokud takovéto poškození není nevýznamné,
jsou-li takováto opatření skutečně vykonána nebo mají být
vykonána a pokud nejsou zahrnuta do pododstavce (ii);
(v) ztrátu příjmů plynoucích z
ekonomické zainteresovanosti na jakémkoli využití nebo užití životního
prostředí vzniklou v důsledku významného poškození tohoto
prostředí a pokud není zahrnuta do pododstavce (ii),
(vi) náklady preventivních opatření a další
ztrátu nebo škodu způsobenou takovými opatřeními a
(vii) jakoukoli další ekonomickou ztrátu jinou než
kteroukoli ztrátu způsobenou poškozením životního prostředí,
připouští-li to obecné právo o občanskoprávní odpovědnosti,
kterým se řídí příslušný soud;
v
případě pododstavců (i) až (v) a (vii) uvedených výše tedy,
jestliže ztráta nebo škoda vznikla nebo je důsledkem ionizujícího
záření emitovaného jakýmkoli zdrojem záření uvnitř jaderného
zařízení nebo emitovaného jaderným palivem nebo radioaktivními produkty
či odpady v jaderném zařízení nebo z jaderného materiálu,
vycházejícího nebo pocházejícího z jaderného zařízení nebo do něho
zasílaného, až již vznikají z radioaktivních vlastností takovýchto látek nebo z
kombinace radioaktivních vlastností s toxickými, výbušnými nebo jinými
nebezpečnými vlastnostmi takovýchto látek.
3.           Odstavec 1 (l) je nahrazen
následujícím textem:
1) „Jaderná
událost“ znamená jakýkoli případ nebo sérii případů majících
stejný původ, který způsobuje jadernou škodu nebo, ale jen co se týká
preventivních opatření, vytváří vážnou a bezprostřední hrozbu,
že způsobí takovouto škodu.
4.           Po odstavci 1 (l) jsou
vloženy čtyři následující nové odstavce 1 (m), 1(n), 1(o) a 1(p):
(m)
„Opatření pro obnovu“ znamenají jakákoli přiměřená
opatření, která byla schválena kompetentními orgány státu, kde byla tato
opatření přijata, a která usilují o obnovu stavu nebo o navrácení
poškozených nebo zničených složek životního prostředí nebo o
zavedení, kde je to přiměřené, ekvivalentu těchto složek do
životního prostředí. Kdo je oprávněn přijmout takováto
opatření stanoví právo státu, kde vznikla škoda.
n) „Preventivní opatření“ znamenají jakákoli přiměřená
opatření přijatá kteroukoli osobou poté, co došlo k jaderné události,
aby se zabránilo škodě nebo aby se minimalizovala škoda, uvedená v
pododstavcích k(i) až (v), nebo (vii), za předpokladu jejich schválení
kompetentními orgány, požadovaném právem státu, kde byla opatření
přijata.
(o) „Přiměřená opatření“ znamenají opatření, která
jsou podle práva příslušného soudu vhodnými a úměrnými při
zohlednění všech okolností, například:
(i) povahy a rozsahu
vzniklé škody nebo, v případě preventivních opatření, povahy a
rozsahu rizika takovéto škody,
(ii) v jakém rozsahu v době, kdy jsou
přijímána, je pravděpodobné, že tato opatření budou účinná,
a
(iii) relevantních vědeckých a technických
poznatků.
(p) „zvláštní
práva čerpání“, dále uváděná jako ZPČ, znamenají zúčtovací
jednotku, definovanou Mezinárodním měnovým fondem a používanou jím pro
jeho vlastní operace a transakce.
5.           Odstavec 2 je nahrazen
následujícím textem:
2. Stát
zařízení může, pokud to odůvodňuje malý rozsah zahrnutých
rizik, vyloučit jakékoli jaderné zařízení nebo malá množství
jaderného materiálu z aplikace této úmluvy, pokud:
(a)
co se týká jaderných zařízení, byla pro
takovéto vyloučení stanovena Radou guvernérů Mezinárodní agentury pro
atomovou energii kritéria a jakékoli vyloučení státem zařízení
vyhovuje takovýmto kritériím; a
(b)
co se týká malých množství jaderného materiálu,
byly stanoveny Radou guvernérů Mezinárodní agentury pro atomovou energii
maximální hranice pro vyloučení takovýchto množství a jakékoli
vyloučení zařízení státem je v rámci takto stanovených limitů.
Kritéria pro vyloučení jaderných
zařízení a maximální limity pro vyloučení malých množství jaderného
materiálu budou pravidelně revidována Radou guvernérů.
Článek 3
Po článku 1 Vídeňské úmluvy 1963
jsou zařazeny následující dva nové články I A a I B:
Článek I A
1.           Tato úmluva platí pro
jadernou škodu vzniklou kdekoli.
2.           Právní řád státu
zařízení však může vyloučit z použití této úmluvy škodu, která
vznikla:
(a)
na území státu, který není smluvním státem, nebo
(b)
v jakýchkoli mořských zónách, vytvořených
státem, který není smluvním státem, v souladu s mezinárodním mořským
právem.
3.           Vyloučení podle odstavce
2 tohoto článku může platit, pouze pokud jde o stát, který není
smluvním státem, který v době události:
(a)
má nějaké jaderné zařízení na svém území
nebo v jakýchkoli mořských zónách vytvořených v souladu s
mezinárodním mořským právem; a
(b)
neposkytuje ekvivalentní reciproční výhody.
4.           Jakékoli vyloučení podle
odstavce 2 tohoto článku se nedotkne práv zmíněných v pododstavci (a)
odstavce 2 článku IX a jakékoli vyloučení podle odstavce 2(b) tohoto
článku nebude použito na škodu vzniklou na palubě lodi nebo letadla
nebo lodi či letadlu.
Článek I B
Tato úmluva se nebude vztahovat na jaderná
zařízení užívaná pro nemírové účely.
Článek 4
Článek II Vídeňské úmluvy 1963 se
mění následovně:
1.           Na konci odstavce 3(a) je
doplněn následující text:
2.           Stát zařízení může
omezit částku veřejných prostředků daných k dispozici na
jednu událost do výše rozdílu, pokud existuje mezi částkami takto
vytvořenými a částkou určenou podle odstavce 1 článku V.
3.           Na konci odstavce 4 je
doplněn následující text:
Stát
zařízení může omezit částku veřejných prostředků
danou k dispozici, jak je stanoveno v pododstavci (a) odstavce 3 tohoto
článku.
4.           Odstavec 6 je nahrazen
následujícím textem:
6. Žádná osoba nebude odpovědná za
jakoukoli ztrátu či škodu, která není jadernou škodou podle pododstavce
(k) odstavce 1 článku I, ale která by byla jako taková určena podle
ustanovení tohoto pododstavce.
Článek 5
Po první větě v článku III
Vídeňské úmluvy 1963 je doplněn následující text:
Stát zařízení však může
vyloučit tuto povinnost, pokud jde o dopravu, která se
uskutečňuje zcela na jeho vlastním území.
Článek 6
Článek IV Vídeňské úmluvy 1963 se
doplňuje následovně:
1.           Odstavec 3 je nahrazen
následujícím textem:
3. Dle této úmluvy se na provozovatele nebude
vztahovat žádná odpovědnost, pokud prokáže, že jaderná škoda je přímo
důsledkem aktu ozbrojeného konfliktu, nepřátelství, občanské
války nebo povstání.
2.           Odstavec 5 je nahrazen
následujícím textem:
5. Provozovatel nebude odpovědný podle
této úmluvy za jadernou škodu
(a)
na samotném jaderném zařízení a na jakémkoli
jiném jaderném zařízení, včetně jaderného zařízení ve
výstavbě, v místě, kde toto zařízení je umístněno; a
(b)
na jakémkoli majetku na tomtéž místě, který je
používán nebo má být použit v souvislosti s kterýmkoli takovým zařízením.
3.           Odstavec 6 je nahrazen
následujícím textem:
6. Náhrada za
škodu způsobenou na dopravním prostředku, na němž byl
dotyčný jaderný materiál v době jaderné události, nebude mít vliv na
snížení odpovědnosti provozovatele, pokud jde o jinou škodu, na
částku nižší než buď 150 milionů ZPČ nebo jakoukoli vyšší
částku stanovenou právním řádem smluvní strany, nebo na částku
stanovenou podle pododstavce (c) odstavce 1 článku V.
4. Odstavec 7 je nahrazen následujícím textem:

7. Nic v této Úmluvě nebude mít vliv na
odpovědnost kteréhokoli jednotlivce za jadernou škodu, za kterou
provozovatel podle odstavce 3 a 5 tohoto článku této Úmluvy neodpovídá, a
kterou tento jednotlivec způsobil jednáním nebo opomenutím
učiněným s úmyslem způsobit škodu.
Článek 7
1.           Text článku V
Vídeňské úmluvy 1963 je nahrazen následujícím textem:
1. Odpovědnost provozovatele může
být Státem zařízení omezena pro kteroukoli událost buď:
(a)
na nejméně 300 milionů ZPČ, nebo
(b)
na nejméně 150 milionů ZPČ za
předpokladu, že nad tuto částku až k nejméně 300 milionům
ZPČ budou poskytnuty na náhradu jaderné škody tímto státem veřejné
prostředky, nebo
(c)
do maximálně 15 let od data otevření
tohoto Protokolu k podpisu na nejméně 100 milionů ZPČ, co se
týká jaderné události, vzniklé během tohoto období. Může být
stanovena částka nižší než 100 milionů ZPČ za předpokladu,
že budou tímto Státem poskytnuty veřejné prostředky na
odškodnění jaderné škody mezi takovou nižší částkou a 100 miliony
ZPČ.
2.           Nehledě na odstavec 1
tohoto článku stát zařízení s ohledem na povahu jaderného
zařízení nebo zahrnutých jaderných látek a na pravděpodobné
důsledky události jimi způsobené může stanovit nižší částku
odpovědnosti provozovatele za předpokladu, že za žádných okolností
nebude takto stanovená částka nižší než 5 milionů ZPČ, a pokud
stát zařízení zajistí, že budou dány k dispozici veřejné
prostředky až do částky stanovené podle odstavce 1.
3.           Částky stanovené státem zařízení
odpovědného provozovatele v souladu s odstavci 1 a 2 tohoto článku a
odstavcem 6 článku IV budou uplatněny, ať dojde k jaderné
události kdekoli.
2. Po článku V jsou doplněny
čtyři následující nové články V A, V B, V C a V D.
Článek V A
1.           Úroky a výlohy určené
soudem v žalobách o náhrady za jaderné škody budou splatné navíc k
částkám, o nichž se hovoří v článku V.
2.           Částky uvedené v
článku V a v odstavci 6 článku IV mohou být převedeny do národní
měny v zaokrouhlených částkách.
Článek V B
Každá smluvní strana zajistí, aby osoby, které
utrpěly škodu, mohly vymoci svá práva na náhradu, aniž by musely vést
oddělená soudní řízení v závislosti na původu
prostředků daných k dispozici pro takovouto náhradu.
Článek V C
1.           Jestliže soudy mající soudní
pravomoc jsou soudy smluvní strany jiné, než je stát zařízení,
veřejné prostředky požadované podle pododstavců (b) a (c)
odstavce 1 článku V a podle odstavce 1 článku VII, stejně jako
úroky a výlohy určené soudem mohou být dány k dispozici prvně
jmenovanou smluvní stranou. Stát zařízení uhradí této jiné smluvní
straně jakoukoli z takovýchto vyplacených částek. Tyto dvě
smluvní strany se dohodnou na způsobu úhrady.
2.           Jestliže soudy, které mají
soudní pravomoc, jsou soudy smluvní strany jiné, než je stát zařízení,
smluvní strana jejíž soudy mají soudní pravomoc, přijme všechna nezbytná
opatření, aby umožnila státu zařízení vstoupit do řízení a
účastnit se na jakémkoli urovnání týkajícího se náhrady.
Článek V D
1.           Generální ředitel
Mezinárodní agentury pro atomovou energii svolá shromáždění smluvních
stran za účelem revize limitů odpovědnosti podle článku V,
jestliže si to přeje jedna třetina smluvních stran.
2.           Dodatky budou přijaty
dvoutřetinovou většinou přítomných a hlasujících smluvních stran
za předpokladu, že v době hlasování bude přítomna alespoň
polovina smluvních stran.
3.           Při posuzování návrhu na
úpravu limitů vezme shromáždění smluvních stran v úvahu mimo jiné
riziko škody vzniklé v důsledku jaderné nehody, změny hodnoty
peněz a kapacitu pojistného trhu.
4.           (a) Jakýkoli dodatek
přijatý v souladu s odstavcem 2 tohoto článku oznámí generální
ředitel MAAE všem smluvním stranám za účelem přijetí. Dodatek
bude považován za přijatý po skončení období 18 měsíců
poté, co byl oznámen, pokud během tohoto období nejméně jedna
třetina stran, které byly v době přijetí tohoto dodatku na
shromáždění smluvními stranami, generálnímu řediteli MAAE sdělí,
že dodatek přijímají. Dodatek, přijatý v souladu s tímto odstavcem,
nabude platnost za 12 měsíců po jeho přijetí pro ty smluvní
strany, které ho přijaly.
(b) Jestliže v období 18 měsíců od data
oznámení za účelem přijetí nebyl dodatek přijat v souladu s
pododstavcem (a), bude dodatek pokládán za odmítnutý.
5.           Pro každou smluvní stranu
přijímající dodatek poté, co byl přijat, ale nenabyl platnosti, nebo
po nabytí jeho platnosti v souladu s odstavcem 4 tohoto článku, dodatek
nabude platnosti 12 měsíců po jeho přijetí touto smluvní
stranou.
6.           Stát, který se stane stranou
této úmluvy po nabytí platnosti nějakého dodatku v souladu s odstavcem 4
tohoto článku, bude, pokud nedojde k vyjádření jiného úmyslu tímto
státem:
(a)
považován za stranu této takto doplněné
úmluvy, a
(b)
považován za stranu nedoplněné úmluvy ve
vztahu k jakémukoli smluvnímu státu, který není tímto doplňkem vázán.
Článek 8
Článek VI Vídeňské úmluvy 1963 je
upraven následovně:
1.           Odstavec 1 je nahrazen
následujícím textem:
(a)
Práva na náhradu škody podle této úmluvy zaniknou,
pokud není žaloba podána do:
(i) třiceti let od data jaderné události,
pokud jde o usmrcení nebo osobní zranění;
(ii) deseti let od data jaderné události, pokud
jde o jinou škodu.
(b)
Je-li však odpovědnost provozovatele podle
práva státu zařízení kryta pojištěním nebo jinou finanční
zárukou včetně státních prostředků na dobu delší, právo
příslušného soudu může stanovit, že práva na získání náhrady škody od
provozovatele zaniknou pouze až po takovémto delším období, které nebude delší,
než období, po něž je jeho odpovědnost takto kryta dle práva státu
zařízení.
(c)
Žaloby o náhradu za usmrcení a osobní zranění,
nebo na základě rozšíření podle pododstavce (b) tohoto článku,
pokud jde o jinou jadernou škodu, které jsou podány po uplynutí deseti let od
data jaderné události, se v žádném případě nedotknou práv na náhradu
škody dle této úmluvy kterékoli osoby, která podala žalobu na provozovatele
před uplynutím této lhůty.
2.           Odstavec 2 se vypouští.
3.           Odstavec 3 je nahrazen
následujícím textem:
3. Práva na náhradu podle této úmluvy budou
podléhat promlčení nebo zániku, jak je stanoveno právem příslušného
soudu, jestliže žaloba není podána do tří let od data, kdy se osoba, která
utrpěla škodu, dozvěděla nebo se logicky mohla
dozvědět o škodě a o provozovateli odpovědném za škodu za
předpokladu, že lhůty stanovené na základě pododstavců (a)
a (b) odstavce 1 tohoto článku nebudou překročeny.
Článek 9
Článek VII je doplněn
následovně:
1.           V odstavci 1 jsou
přidány na konci odstavce dvě následující věty a takto
doplněný odstavec se stává pododstavcem (a) tohoto odstavce:
Tam, kde je
odpovědnost provozovatele neomezená, může stát zařízení stanovit
limit finanční záruky odpovědného provozovatele za předpokladu,
že takovýto limit není nižší než 300 milionů ZPČ. Stát zařízení
zajistí uspokojení nároků na náhradu jaderné škody, které byly přiznány
vůči provozovateli v tom rozsahu, v jakém výnos z finanční
záruky nestačí na uspokojení takovýchto nároků, avšak které
nepřesáhnou částku finanční záruky, která má být poskytnuta
podle tohoto odstavce.
2.           K odstavci 1 je přidán
následující nový pododstavec (b):
(b) Nehledě
na pododstavec (a) tohoto odstavce stát zařízení, kde je odpovědnost
provozovatele neomezená, s ohledem na povahu jaderného zařízení nebo
zahrnutých jaderných látek a na pravděpodobné důsledky události jimi
způsobené, může stanovit nižší částku odpovědnosti
provozovatele, za předpokladu, že za žádných okolností nebude takto
stanovená částka nižší než 5 milionů ZPČ a za předpokladu,
že stát zajistí vyplacení nároků na odškodnění za jadernou škodu,
které byly stanoveny proti provozovateli, poskytnutím nezbytných
prostředků v tom rozsahu, v jakém výnos z pojištění nebo jiné
finanční záruky nestačí na uspokojení takovýchto nároků a až do
limitu stanoveného podle pododstavce (a) tohoto odstavce.
3.           V odstavci 3 jsou po slovech
„tohoto článku“ vložena slova „nebo pododstavců (b) a (c) odstavce 1
článku V“.
Článek 10
Článek VIII Vídeňské úmluvy 1963 je
upraven následovně:
1.           Text článku VIII se
stává odstavcem 1 tohoto článku.
2.           Je vložen následující nový
odstavec 2:
2. S přihlédnutím k aplikaci pravidla
pododstavce (c) odstavce 1 článku VI, když co se týká nároků
uplatňovaných vůči provozovateli, škoda, která má být podle této
úmluvy odškodněna, převýší, nebo je pravděpodobné, že
převýší, maximální částku, danou k dispozici podle odstavce 1
článku V, přednost při rozdělování náhrady bude dána
nárokům týkajícím se usmrcení nebo osobního zranění.
Článek 11
V článku X Vídeňské úmluvy 1963 je
přidána následující nová věta na konci tohoto článku:
Právo postihu stanovené podle tohoto
článku může být rozšířeno tak, aby ho mohl využít také stát
zařízení, pokud poskytl veřejné prostředky podle této úmluvy.
Článek 12
Článek XI Vídeňské úmluvy 1963 je
upraven následovně:
1.           Vkládá se následující
odstavec 1bis:
1bis. Kde jaderná
událost vznikne v oblasti výlučné ekonomické zóny smluvní strany nebo,
nebyla-li takováto zóna stanovena v oblasti nepřekračující hranice
výlučné ekonomické zóny, jestliže byla stanovena, soudní pravomoc
projednávat žaloby, týkající se jaderných škod z této jaderné události, budou
mít pro účely této úmluvy pouze soudy této strany. Předchozí
věta bude platit, jestliže tato mluvní strana uvědomila
depozitáře o této oblasti před jadernou událostí. Nic v tomto
odstavci nebude interpretováno tak, že by to dovolovalo výkon soudní pravomoci
způsobem, který je v rozporu s mezinárodním mořským právem,
včetně Úmluvy OSN o mořském právu.
2.           Odstavec 2 je nahrazen
následujícím textem:
2. Kde jaderná
událost nevznikne ne území žádné smluvní strany nebo v oblasti, o níž bylo
podáno oznámení podle odstavce 1bis, nebo kde místo jaderné události nelze s
určit s určitostí, soudní pravomoc projednávat takovéto žaloby budou
mít pouze soudy státu zařízení odpovědného provozovatele.
3.           V odstavci 3 první řádce
a v pododstavci (b) po číslici „1“ se vkládá „Ibis“.
4.           Vkládá se nový následující
odstavec 4:
4. Smluvní strana, jejíž soudy mají soudní
pravomoc, zajistí, aby soudní pravomoc pro kteroukoli jednotlivou jadernou
událost měl pouze jeden z jejích soudů.
Článek 13
Po článku XI se vloží následující nový
článek XI A:
Článek XI A
Smluvní strana, jejíž soudy mají soudní
pravomoc, zajistí, aby pokud jde o žaloby o náhradu za jaderné škody:
(a)
kterýkoli stát mohl podat žalobu v zastoupení osob,
které utrpěly jadernou škodu, které jsou státními příslušníky tohoto
státu nebo mají trvalé bydliště nebo místo pobytu na jeho území, a které k
tomu svolily; a
(b)
kterákoli osoba mohla podat žalobu, aby si vymohla
práva podle této úmluvy, získaná převzetím nebo postoupením.
Článek 14
Text článku XII Vídeňské úmluvy 1963
je nahrazen následujícím textem:
Článek XII
1.           Soudní rozhodnutí, které již
nepodléhá obvyklým formám přezkoumání, vynesené soudem smluvní strany
majícím soudní pravomoc, bude uznáno s výjimkou případů:
(a)
když bylo soudní rozhodnutí získáno podvodem;
(b)
když straně, proti níž bylo soudní rozhodnutí vyneseno,
nebyla dána spravedlivá příležitost přednést svůj případ;
nebo
(c)
když je soudní rozhodnutí v rozporu s veřejným
pořádkem smluvní strany, na jejímž území se o uznání žádá, nebo není v
souladu se základními normami spravedlnosti.
2.           Soudní rozhodnutí, které je
uznáno podle odstavce 1 tohoto článku, bude po předložení k výkonu v
souladu s formalitami vyžadovanými právem té smluvní strany, kde s o výkon
žádá, vykonatelné, jako by to bylo rozhodnutí soudu této smluvní strany. Základ
nároku, o němž bylo rozhodnutí vydáno, nebude podléhat dalšímu
řízení.
Článek 15
Článek XIII Vídeňské úmluvy 1963 se
doplní následovně:
1.           Text článku XIII se
stává odstavcem 1 tohoto článku:
2.           Vložen je následující nový
odstavec 2:
2. Bez ohledu na odstavec I tohoto
článku, pokud náhrada za jadernou škodu převyšuje 150 milionů
ZPČ, právní řád státu zařízení se může odchýlit od
ustanovení této úmluvy, co se týká jaderné škody utrpěné na území nebo v
mořské zóně vytvořené v souladu s mezinárodním mořským
právem jiným státem, která má v době události jaderné zařízení na
takovémto území, pokud neposkytuje reciproční náhrady v ekvivalentní
částce.
Článek 16
Text článku XVIII Vídeňské úmluvy
1963 se nahrazuje následujícím textem:
Tato úmluva se nedotkne práv a povinností
smluvní strany podle obecných pravidel mezinárodního práva veřejného.
Článek 17
Za článek XX Vídeňské úmluvy 1963 se
vkládá následující nový článek XX A:
Článek XX A
1.           V případě sporu
mezi smluvními stranami, týkajícího se výkladu či použití této úmluvy,
budou strany zúčastněné na sporu spolu konzultovat s úmyslem urovnat
spor jednáním nebo jakýmikoli dalšími smírčím prostředky pro
urovnávání sporů, které jsou pro ně přijatelné.
2.           Jestliže spor tohoto druhu, o
němž se hovoří v odstavci 1 tohoto článku, nemůže být urovnán
do šesti měsíců od žádosti o konzultaci podle odstavce 1 tohoto
článku, bude na žádost kteréhokoli účastníka takovéhoto sporu
postoupen rozhodčímu řízení nebo předán Mezinárodnímu soudnímu
dvoru k rozhodnutí. Tam, kde je spor postoupen rozhodčímu řízení, a
jestliže do šesti měsíců od data podání žádosti se strany nemohou
dohodnout o organizaci rozhodčího řízení, jedna ze stran může
požádat prezidenta Mezinárodního soudního dvora nebo generálního tajemníka OSN,
aby určil jednoho nebo více rozhodců. V případě
konfliktních žádostí stran sporu bude mít žádost na generálního tajemníka OSN
přednost.
3.           Při ratifikaci,
přijetí, schválení této úmluvy nebo při přistoupení k ní
může stát prohlásit, že se necítí být vázán prvním nebo druhým postupem
pro urovnání sporu nebo ani jedním z postupů stanovených v odstavci 2
tohoto článku. Ostatní smluvní strany nebudou vázány postupem pro
urovnávání sporů, stanoveným v odstavci 2 tohoto článku, co se týká
smluvní strany, pro níž takovéto prohlášení nabylo účinnosti.
4.           Smluvní strana, která
učinila prohlášení v souladu s odstavcem 3 tohoto článku, ho
může kdykoli odvolat oznámením depozitáři.
Článek 18
1.           Články XX až XXV
odstavce 2,3 a odstavec „1“ článku XXVI, články XXVII a XXIX
Vídeňské úmluvy 1963 se vypouštějí.
2.           Vídeňská úmluva 1963 a
tento Protokol budou mezi stranami tohoto Protokolu chápány společně
a vykládány jako jediný text, na který může být odkazováno jako na
Vídeňskou úmluvu o občanskoprávní odpovědnosti za jaderné škody
1997.
Článek 19
1.           Stát, který je stranou tohoto
Protokolu, ale není stranou Vídeňské úmluvy 1963, bude vázán ustanoveními
této úmluvy ve znění tohoto Protokolu ve vztahu k jeho ostatním smluvním
státům, a pokud tímto státem není vyjádřen jiný úmysl v době
uložení příslušné listiny, o níž se hovoří v článku 20, bude
vázán ustanoveními Vídeňské úmluvy 1963 ve vztahu k státům, které
jsou pouze jejími stranami..
2.           Nic v tomto Protokolu nebude
mít vliv na závazky státu, který je současně stranou jak
Vídeňské úmluvy 1963, tak tohoto Protokolu, ve vztahu ke státu, který je
stranou Vídeňské úmluvy 1963, ale není stranou tohoto Protokolu.
Článek 20
1.           Tento Protokol bude
otevřen k podpisu všem státům v ústředí Mezinárodní agentury pro
atomovou energii ve Vídni od 29. září 1997 až do doby nabytí jeho
platnosti.
2.           Tento protokol podléhá
ratifikaci, přijetí nebo schválení státy, které ho podepsaly.
3.           Po nabytí platnosti může
kterýkoli stát, který jej nepodepsal, k Protokolu přistoupit.
4.           Listiny o ratifikaci,
přijetí, schválení nebo přistoupení budou uloženy u generálního
ředitele Mezinárodní agentury pro atomovou energii, který bude
depozitářem tohoto Protokolu.
Článek 21
1.           Tento protokol nabývá
platnost tři měsíce po datu uložení páté listiny o ratifikaci,
přijetí, schválení nebo přístupu.
2.           Pro každý stát ratifikující,
přijímající, schvalující tento protokol nebo přistupující k tomuto
Protokolu po uložení páté listiny o ratifikaci, přijetí, schválení nebo
přístupu nabývá tento Protokol platnost tři měsíce po datu
uložení příslušné listiny tímto státem.
Článek 22
1.           Kterákoli smluvní strana
může tento Protokol vypovědět písemným oznámením
depozitáři.
2.           Odstoupení nabude platnost
rok po datu, k němuž obdrží depozitář oznámení o odstoupení.
3.           Pokud jde o strany tohoto
Protokolu, odstoupení kterékoli z nich od Vídeňské úmluvy 1963 v souladu s
jejím článkem XXVI nebude považováno v žádném případě za
odstoupení od Vídeňské úmluvy 1963 doplněné tímto Protokolem.
4.           Bez ohledu na odstoupení od
tohoto Protokolu smluvní stranou podle tohoto článku budou ustanovení
tohoto Protokolu i nadále platit pro jakoukoli jadernou škodu, způsobenou
jadernou událostí, vzniklou do doby, než odstoupení nabude platnosti.
Článek 23
Depozitář okamžitě uvědomí
smluvní státy a všechny další státy o:
(a)
každém podpisu tohoto Protokolu;
(b)
každém uložení listiny o ratifikaci, přijetí,
schválení nebo přístupu;
(c)
Vstupu tohoto Protokolu v platnost;
(d)
jakémkoli oznámení, obdrženém podle odstavce 1bis
článku XI;
(e)
žádostech pro svolání revizní konference podle
článku XXVI Vídeňské úmluvy 1963 a pro shromáždění smluvních
stran podle článku V D Vídeňské úmluvy 1963 doplněné tímto
Protokolem;
(f)
oznámeních o odstoupeních, obdržených podle
článku 11 a dalších případných oznámeních týkajících se tohoto
Protokolu.
Článek 24
1.           Originál tohoto Protokolu,
jehož arabské, čínské, anglické, francouzské, ruské a španělské
znění má stejnou platnost, bude uložen u depozitáře.
2.           Mezinárodní agentura pro
atomovou energii vytvoří konsolidovaný text Vídeňské úmluvy 1963
doplněné tímto Protokolem v arabském, čínském, anglickém,
francouzském, ruském a španělském jazyce, který je uveden v příloze k
tomuto Protokolu.
3.           Depozitář zašle všem
státům ověřené autentické kopie tohoto Protokolu a konsolidovaný
text Vídeňské úmluvy 1963 doplněné tímto Protokolem.
NA DŮKAZ ČEHOŽ níže podepsaní,
jsouce k tomu řádně zmocněni, tento Protokol podepsali..
Ve Vídni dne dvanáctého září tisíc
devět set devadesát sedm.
[1]               Úř. věst. L 12,
16.1.2001, s. 1.
[2]               http://ec.europa.eu/energy/nuclear/studies/nuclear_en.htm
[3]               Úř. věst. L 12, 16.1.2001, s. 1.
[4]               Uznání může být zamítnuto pouze v
případě, kdy: a) bylo rozhodnutí získáno podvodem; b) straně,
proti níž bylo rozhodnutí vyneseno, nebyla dána spravedlivá příležitost
přednést svůj případ; nebo c) rozhodnutí je v rozporu s
veřejným pořádkem smluvní strany, na jejímž území se o uznání žádá,
nebo není v souladu se základními normami spravedlnosti.
[5]               Rozsudek soudního dvora ve věci EART, C-22/70,
Recueil 1971, s. 263.
[6]               Úř. věst. L 299, 16.11.2005, s. 62.
[7]               Úř. věst. L 339, 12.12.2007, s. 3.
[8]               Úř. věst. L 12, 16.1.2001, s. 1.


                           EVROPSKÁ
                           KOMISE
                                                    V Bruselu dne 4.6.2015
                                                    COM(2015) 280 final
                                                    ANNEX 1
                                        PŘÍLOHA
                                 návrhu rozhodnutí Rady,
    kterým se stanoví postoj, který se má přijmout jménem Evropské unie, pokud jde o
   některá usnesení, jež mají být předmětem hlasování v rámci Mezinárodní organizace
                                   pro révu a víno (OIV)
CS                                                                                CS
 ---pagebreak---                                             PŘÍLOHA
   S výhradou budoucího přezkumu vycházejícího z nového vývoje podpoří členské státy
   jednající společně v zájmu Unie pouze níže uvedené návrhy usnesení, jež se nacházejí na
   úrovni 7 a týkají se metod analýzy pro určení složení produktů v odvětví vína, kritérií čistoty
   a identity látek užívaných při enologických postupech, jakož i enologických postupů:
   OENO-TECHNO 10-445, ošetření moštu glutathionem
   OENO-TECHNO 10-446, ošetření vína glutathionem
   OENO-TECHNO 13-532, ošetření moštu použitím inaktivovaných kvasinek bohatých na
   glutathion
   OENO-TECHNO 13-533, ošetření vína použitím inaktivovaných kvasinek bohatých na
   glutathion
   OENO-MICRO 13-531, aktivátory jablečno-mléčné fermentace
   OENO-SPECIF 14-554, aktualizace monografie o enologických taninech
   OENO-SPECIF 14-555, aktualizace monografie o kaseinu
   OENO-SPECIF 14-557, aktualizace monografie o bílkovinách rostlinného původu
   OENO-SCMA 13-527, stanovení distribuce deuteria v kyselině octové extrahované z vinného
   octa pomocí nukleární magnetické rezonance (NMR)
   OENO-SCMA 09-419D, zvláštní metody pro analýzu hroznového cukru (rektifikovaný
   moštový koncentrát) – Folin-Ciocalteuův index
   OENO-SCMA 09-419C, zvláštní metody pro analýzu hroznového cukru (rektifikovaný
   moštový koncentrát)
   OENO-SCMA 14-549, stanovení obsahu těkavých kyselin – revize metody
   OENO-SCMA 14-551, stanovení celkového obsahu kyselin – revize metody
CS                                               2                                                 CS
 ---documentbreak---                            EVROPSKÁ
                           KOMISE
                                                    V Bruselu dne 4.6.2015
                                                    COM(2015) 280 final
                                                    2015/0126 (NLE)
                                           Návrh
                                  ROZHODNUTÍ RADY,
    kterým se stanoví postoj, který se má přijmout jménem Evropské unie, pokud jde o
   některá usnesení, jež mají být předmětem hlasování v rámci Mezinárodní organizace
                                   pro révu a víno (OIV)
CS                                                                                CS
 ---pagebreak---                                         DŮVODOVÁ ZPRÁVA
   1.       SOUVISLOSTI NÁVRHU
   Mezinárodní organizace pro révu a víno (OIV) je mezivládní vědecko-technická organizace,
   jež působí v odvětví révy, vína, vinných nápojů, konzumního hroznového vína, rozinek a
   ostatních výrobků z révy vinné. OIV má tyto cíle: i) informovat o opatřeních, která mohou
   zohledňovat zájmy producentů, spotřebitelů a ostatních subjektů v odvětví révy vinné a
   vinných produktů; ii) poskytovat pomoc jiným mezinárodním organizacím zapojeným do
   normalizačních činností a iii) přispívat k mezinárodní harmonizaci stávajících postupů a
   norem. Členy OIV je v současnosti 46 států, z toho 21 členských států Unie. EU členem OIV
   v současné době není.
   Na úrovni EU mají podle nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1308/2013 ze dne
   17. prosince 2013, kterým se stanoví společná organizace trhů se zemědělskými produkty
   (nařízení o společné organizaci trhů, Úř. věst. L 347, 20.12.2013, s. 671), některá usnesení
   přijatá a zveřejněná organizací OIV dopad na právní předpisy EU. Nařízení o společné
   organizaci trhů obsahuje odkazy na usnesení OIV v ustanoveních o:
   –        některých metodách analýzy pro stanovení složení produktů v odvětví vína přijatých
            a zveřejněných organizací OIV, z nichž Komise musí vycházet, pokud nejsou
            neúčinné nebo nevhodné s ohledem na sledovaný cíl Unie (čl. 80 odst. 5 nařízení
            o společné organizaci trhů),
   –        některých kritériích čistoty a identity látek užívaných při enologických postupech,
            čímž se pravidla přijatá a zveřejněná za tímto účelem organizací OIV stávají v EU
            sama o sobě závaznými (článek 9 nařízení Komise (ES) č. 606/2009 ze dne
            10. července 2009, kterým se stanoví některá prováděcí pravidla k nařízení Rady
            (ES) č. 479/2008, pokud jde o druhy výrobků z révy vinné, enologické postupy a
            omezení, která se na ně použijí, Úř. věst. L 193, s. 1),
   –        enologických postupech přijatých a zveřejněných organizací OIV, jež Komise musí
            zohlednit, když tyto postupy povoluje (čl. 80 odst. 3 písm. a) nařízení o společné
            organizaci trhů), a dále
   –        týchž enologických postupech, pokud byly užívány před jejich povolením podle
            čl. 80 odst. 3 nařízení o společné organizaci trhů pro výrobu vína ve třetích zemích
            (čl. 90 odst. 2 nařízení o společné organizaci trhů).
   Obdobně mají na právní předpisy EU dopad i některá usnesení přijatá a zveřejněná OIV v
   souladu s nařízením Komise (ES) č. 2870/2000 ze dne 19. prosince 2000, kterým se stanoví
   referenční metody Společenství používané pro rozbor lihovin (Úř. věst. L 333, s. 20). Článek
   3 nařízení č. 2870/2000 odkazuje na usnesení OIV, nejsou-li pro kvalitativní a kvantitativní
   stanovení látek obsažených v určitých lihovinách stanoveny referenční metody Společenství
   používané pro rozbor.
   Na základě diskusí pořádaných v rámci skupin odborníků, které se schází za účelem přípravy
   valné hromady OIV, lze očekávat, že valná hromada bude projednávat přijetí těchto usnesení,
   která budou mít v rámci acquis EU právní účinek:
   –        Návrhy usnesení OENO-TECHNO 10-445, 10-446, 13-532, 13-533, OENO-MICRO
            13-531 se zavádí nové enologické postupy. V souladu s čl. 80 odst. 3 písm. a) a čl.
            90 odst. 2 nařízení (EU) č. 1308/2013 budou mít tato usnesení dopad na acquis.
   –        Návrhy usnesení OENO-SPECIF 14-554, 14-555, 14-557 stanoví kritéria čistoty
            a identity pro látku užívanou při enologických postupech. Tyto enologické postupy
CS                                                 2                                             CS
 ---pagebreak---              byly zveřejněny a doporučeny organizací OIV za podmínky, že daná kritéria budou
             pro užívanou látku přijata (Mezinárodní kodex enologických postupů OIV, § 2.1.20 a
             § 3.4.14). V souladu s čl. 80 odst. 3 písm. a) a čl. 90 odst. 2 nařízení (EU) č.
             1308/2013 a článkem 9 nařízení Komise (ES) č. 606/2009 budou mít tato usnesení
             dopad na acquis.
   –         Návrhy usnesení OENO-SCMA 13-527, 09-419D, 09-419C, 14-549, 14-551 stanoví
             metody analýzy. V souladu s čl. 80 odst. 3 písm. a) a čl. 80 odst. 5 nařízení (EU) č.
             1308/2013 budou mít tato usnesení dopad na acquis.
   Vědečtí a techničtí odborníci z odvětví vína výše uvedená usnesení podrobně projednali. Tato
   usnesení přispívají k mezinárodní harmonizaci norem v odvětví vína a stanoví rámec, který
   zajistí spravedlivou hospodářskou soutěž v obchodu s vinařskými produkty. Je tudíž třeba je
   podpořit.
   Stejně jako v minulosti lze i nyní předpokládat, že program jednání valné hromady OIV bude
   ještě upřesněn a že na pořad jednání budou zařazena i další usnesení, která budou mít vliv na
   acquis. Za účelem účinnosti práce valné hromady a dodržování pravidel Smluv Komise včas
   doplní a/nebo změní tento návrh, aby Radě umožnila přijmout postoj i k těmto usnesením.
CS                                                3                                                CS
 ---pagebreak---                                                                   2015/0126 (NLE)
                                                      Návrh
                                          ROZHODNUTÍ RADY,
      kterým se stanoví postoj, který se má přijmout jménem Evropské unie, pokud jde o
     některá usnesení, jež mají být předmětem hlasování v rámci Mezinárodní organizace
                                           pro révu a víno (OIV)
   RADA EVROPSKÉ UNIE,
   s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na článek 43 ve spojení s čl.
   218 odst. 9 této smlouvy,
   s ohledem na návrh Evropské komise,
   vzhledem k těmto důvodům:
   (1)    Mezinárodní organizace pro révu a víno (OIV) přezkoumá a případně přijme usnesení,
          která budou mít dopad na právo Unie, na své příští valné hromadě dne 10. července
          2015.
   (2)    Unie členem OIV v současné době není. Členy OIV je 21 členských států. Tyto
          členské státy mají možnost navrhnout změny návrhů usnesení OIV a budou požádány
          o přijetí některých návrhů usnesení OIV na příští valné hromadě OIV dne 10. července
          2015.
   (3)    Členské státy jsou povinny dodržovat zásadu loajální spolupráce podle čl. 4 odst. 3
          Smlouvy o Evropské unii. Postoj Unie ve vztahu k uvedeným usnesením týkajícím se
          otázek, jež spadají do její pravomoci, by tudíž měla přijmout Rada a na zasedáních
          OIV by jej měly tlumočit členské státy, jež jsou členy OIV, přičemž by měly jednat
          společně v zájmu Unie.
   (4)    Podle nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1308/20131 a nařízení Komise
          (ES) č. 606/20092 mají některá usnesení přijatá a zveřejněná organizací OIV dopad na
          právní předpisy EU.
   (5)    V čl. 80 odst. 3 písm. a) nařízení (EU) č. 1308/2013 se stanoví, že Komise při
          povolování enologických postupů pro víno má zohlednit enologické postupy a metody
          analýzy doporučené a zveřejněné OIV.
   (6)    V čl. 80 odst. 5 nařízení (EU) č. 1308/2013 se stanoví, že stanovení metod analýzy pro
          určení složení produktů v odvětví vína má Komise založit na příslušných metodách
          doporučených a zveřejněných OIV, pokud nejsou s ohledem na sledovaný cíl Unie
          neúčinné nebo nevhodné.
   1
          Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1308/2013 ze dne 17. prosince 2013, kterým se
          stanoví společná organizace trhů se zemědělskými produkty a zrušují nařízení Rady (EHS) č. 922/72,
          (EHS) č. 234/79, (ES) č. 1037/2001 a (ES) č. 1234/2007 (Úř. věst. L 347, 20.12.2013, s. 671).
   2
          Nařízení Komise (ES) č. 606/2009 ze dne 10. července 2009, kterým se stanoví některá prováděcí
          pravidla k nařízení Rady (ES) č. 479/2008, pokud jde o druhy výrobků z révy vinné, enologické
          postupy a omezení, která se na ně použijí (Úř. věst. L 193, 24.7.2009, s. 1).
CS                                                       4                                                   CS
 ---pagebreak---    (7)    Ustanovení čl. 90 odst. 2 nařízení (EU) č. 1308/2013 stanoví, že výrobky v odvětví
          vína dovážené do Unie se mají vyrábět podle enologických postupů povolených Unií
          podle uvedeného nařízení, nebo před povolením podle enologických postupů
          doporučených a zveřejněných OIV.
   (8)    V článku 9 nařízení (ES) č. 606/2009 se stanoví, že kritéria čistoty a identity pro látky
          užívané v enologických postupech, nejsou-li stanovena Komisí, jsou kritéria, která
          jsou stanovena a zveřejněna OIV.
   (9)    Návrhy usnesení OENO-TECHNO 10-445, 10-446, 13-532, 13-533, OENO-MICRO
          13-531 se zavádí nové enologické postupy. V souladu s čl. 80 odst. 3 písm. a) a čl. 90
          odst. 2 nařízení (EU) č. 1308/2013 budou mít tato usnesení dopad na právo Unie.
   (10)   Návrhy usnesení OENO-SPECIF 14-554, 14-555, 14-557 stanoví kritéria čistoty
          a identity pro látku užívanou při enologických postupech. Tyto enologické postupy
          byly zveřejněny a doporučeny organizací OIV za podmínky, že daná kritéria budou
          pro užívanou látku přijata (Mezinárodní kodex enologických postupů OIV, § 2.1.20 a
          § 3.4.14). V souladu s čl. 80 odst. 3 písm. a) a čl. 90 odst. 2 nařízení (EU) č.
          1308/2013 a článkem 9 nařízení (ES) č. 606/2009 budou mít tato usnesení dopad na
          právo Unie.
   (11)   Návrhy usnesení OENO-SCMA 13-527, 09-419D, 09-419C, 14-549, 14-551 stanoví
          metody analýzy. V souladu s čl. 80 odst. 3 písm. a) a čl. 80 odst. 5 nařízení (EU) č.
          1308/2013 budou mít tato usnesení dopad na právo Unie.
   (12)   Vědečtí a techničtí odborníci z odvětví vína výše uvedená usnesení podrobně
          projednali. Tato usnesení přispívají k mezinárodní harmonizaci norem v odvětví vína a
          stanoví rámec, který zajistí spravedlivou hospodářskou soutěž v obchodu s vinařskými
          produkty. Je tudíž třeba je podpořit.
   (13)   V zájmu nezbytné flexibility při jednáních před zasedáním valné hromady OIV by
          členské státy, jež jsou členy této organizace, měly být zmocněny souhlasit se změnami
          těchto usnesení, pokud tyto změny nemění jejich věcnou podstatu,
   PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
                                               Článek 1
   Postoj Unie na valné hromadě OIV v roce 2015 je v souladu s přílohou tohoto rozhodnutí a
   vyjádří jej členské státy, jež jsou členy OIV a jednají společně v zájmu Unie.
                                               Článek 2
   1.       Pokud by nové vědecké nebo technické informace předložené před zasedáními OIV
            nebo během nich mohly ovlivnit postoj uvedený v článku 1, požádají členské státy,
            jež jsou členy OIV, aby bylo hlasování na valné hromadě OIV odloženo, dokud
            nebude stanoven postoj Unie na základě nových prvků.
   2.       Členské státy, jež jsou členy OIV a jednají společně v zájmu Unie, mohou na základě
            společné dohody, zejména přímo na místě a bez dalšího rozhodnutí Rady, kterým se
            stanoví postoj Unie, souhlasit se změnami návrhů usnesení uvedených v příloze
            tohoto rozhodnutí, jež nemění věcnou podstatu těchto usnesení.
                                               Článek 3
   Toto rozhodnutí je určeno členským státům.
CS                                                  5                                               CS
 ---pagebreak---    V Bruselu dne
                 Za Radu
                 předseda
CS                 6      CS


               EVROPSKÁ KOMISE
            V Bruselu dne 31.5.2017
            COM(2017) 269 final
            2017/0109(NLE)
            Návrh
            ROZHODNUTÍ RADY
            o postoji, který má být zaujat jménem Evropské unie v Radě přidružení EU–Moldavská republika, pokud jde o změnu přílohy XXVI Dohody o přidružení mezi EU a Moldavskou republikou ze dne 27. června 2014

               DŮVODOVÁ ZPRÁVA

               1.SOUVISLOSTI NÁVRHU

               •Odůvodnění a cíle návrhu

                  Dohoda o přidružení mezi Evropskou unií a Evropským společenstvím pro atomovou energii a jejich členskými státy na jedné straně a Moldavskou republikou na straně druhé byla podepsána dne 27. června 2014. Příloha XXVI uvedené dohody specifikuje, že Moldavská republika provádí sbližování svého celního kodexu podle nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (dále jen „celní kodex Společenství“).

                  V době podpisu dohody o přidružení byl v Evropské unii používán celní kodex Společenství.

                  Celní kodex Unie byl přijat dne 9. října 2013 jako nařízení (EU) č. 952/2013, dne 1. května 2016 vstoupila v Evropské unii v platnost hmotněprávní ustanovení uvedeného nařízení, kterými byl zrušen celní kodex Společenství.

                  Cílem přílohy XXVI bylo zajistit soulad celního kodexu Moldavské republiky s pravidly obecně platnými v Evropské unii. Vzhledem k rozdílům mezi ustanoveními celního kodexu Společenství a jeho nástupnického celního kodexu Unie v některých oblastech, lze tohoto cíle dosáhnout pouze tehdy, pokud Moldavská republika sblíží svůj celní kodex s celním kodexem Unie.

                  Na zasedání Podvýboru pro cla EU – Moldavská republika dne 6. října 2016 bylo schváleno, že odkaz na celní nařízení používané v Evropské unii by měl být z tohoto důvodu aktualizován. Dále bylo dohodnuto, že změna nemá vliv na lhůtu pro sblížení, která je stanovena v příloze XXVI dohody o přidružení.

               •Soulad s platnými předpisy v této oblasti politiky

                  Hlavním cílem navrhované změny je zajištění právní jistoty vzhledem k zaměření sbližování, které má Moldavská republika povinnost provádět v souladu s dohodou o přidružení. Mezi EU a Moldavskou republikou se proto zajistí soulad s platnými právními předpisy v oblasti celní spolupráce.

               •Soulad s ostatními politikami Unie

                  Nevztahuje se na tento návrh.

               2.PRÁVNÍ ZÁKLAD, SUBSIDIARITA A PROPORCIONALITA

               •Právní základ

                  Ustanovení čl. 436 odst. 3 dohody o přidružení EU–Moldavská republika stanoví, že Rada přidružení má pravomoc přijímat změny příloh dohody o přidružení.

                  Článek 207 a čl. 218 odst. 9 SFEU.

               •Subsidiarita (v případě nevýlučné pravomoci)

                  Návrh spadá do výlučné pravomoci Evropské unie. Zásada subsidiarity se proto neuplatní.

               •Proporcionalita

                  Návrh nepřekračuje rámec toho, co je nezbytné či přiměřené pro dosažení očekávaných cílů.

               3.ROZPOČTOVÉ DŮSLEDKY

                  Návrh nemá žádné důsledky pro rozpočet Evropské unie.

               2017/0109 (NLE)

               Návrh

               ROZHODNUTÍ RADY

               o postoji, který má být zaujat jménem Evropské unie v Radě přidružení EU–Moldavská republika, pokud jde o změnu přílohy XXVI Dohody o přidružení mezi EU a Moldavskou republikou ze dne 27. června 2014

               RADA EVROPSKÉ UNIE,

               s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na článek 207 a čl. 218 odst. 9 této smlouvy,

               s ohledem na nařízení (EU) č. 952/2013, které stanoví celní kodex Unie,

               s ohledem na Dohodu o přidružení mezi Evropskou unií a Evropským společenstvím pro atomovou energii a jejich členskými státy na jedné straně a Moldavskou republikou na straně druhé ze dne 27. června 2014, a zejména na čl. 436 odst. 3 této dohody,

               s ohledem na závěry zasedání Podvýboru pro cla Evropská unie–Moldavská republika ze dne 6. října 2016,

               s ohledem na návrh Evropské komise,

               vzhledem k těmto důvodům:

               (1)Dohoda o přidružení mezi Evropskou unií a Evropským společenstvím pro atomovou energii a jejich členskými státy na jedné straně a Moldavskou republikou na straně druhé byla podepsána dne 27. června 2014.

               (2)Článek 201 dohody o přidružení stanoví povinnost postupného sbližování s celními předpisy Unie a určitými normami mezinárodního práva jak je uvedeno v příloze XXVI Dohody.

               (3)Příloha XXVI dohody upřesňuje, že sbližování probíhá podle ustanovení nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství.

               (4)Nařízení (EHS) č. 2913/92 bylo zrušeno a od 1. května 2016 se v Evropské unii uplatňují hmotněprávní ustanovení nařízení (EU) č. 952/2013, kterým se stanoví celní kodex Unie.

               (5)Na zasedání Podvýboru pro cla Evropská unie–Moldavská republika dne 6. října 2016 bylo rozhodnuto, že příloha XXVI dohody by měla být odpovídajícím způsobem změněna,

               PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:

               Článek 1

               1. Postoj, který má být zaujat jménem Evropské unie v Radě přidružení EU–Moldavská republika, pokud jde o změny přílohy XXVI dohody o přidružení, vychází z návrhu rozhodnutí připojeného k tomuto rozhodnutí.

               2. Zástupci Unie v Radě přidružení EU–Moldavská republika mohou bez dalšího rozhodnutí Rady schválit drobné technické změny návrhu rozhodnutí uvedeného v odstavci 1.

               Článek 2

               Toto rozhodnutí vstupuje v platnost prvním dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.

               V Bruselu dne

                     Za Radu

                     předseda

    ---documentbreak---

               EVROPSKÁ KOMISE
            V Bruselu dne 31.5.2017
            COM(2017) 269 final
            PŘÍLOHA

            Návrhu rozhodnutí Rady
            o postoji, který má být zaujat jménem Evropské unie v Radě přidružení EU–Moldavská republika, pokud jde o změnu přílohy XXVI Dohody o přidružení mezi EU a Moldavskou republikou ze dne 27. června 2014

               ROZHODNUTÍ Č. X/2017 RADY PŘIDRUŽENÍ EU–MOLDAVSKÁ REPUBLIKA

               ze dne XX. XXXXXX 2017

               týkající se změny Přílohy XXVI dohody o přidružení mezi EU a Moldavskou republikou ze dne 27. června 2014

               RADA PŘIDRUŽENÍ EU–MOLDAVSKÁ REPUBLIKA

               s ohledem na Dohodu o přidružení mezi Evropskou unií a Evropským společenstvím pro atomovou energii a jejich členskými státy na jedné straně a Moldavskou republikou na straně druhé, a zejména na čl. 436 odst. 3 této dohody,

               vzhledem k těmto důvodům:

               (1)Dohoda o přidružení mezi Evropskou unií a Evropským společenstvím pro atomovou energii a jejich členskými státy na jedné straně a Moldavskou republikou na straně druhé byla podepsána 27. června 2014.

               (2)Článek 201 dohody o přidružení stanoví povinnost postupného sbližování s celními předpisy Unie a určitými normami mezinárodního práva jak je uvedeno v příloze XXVI dohody.

               (3)Příloha XXVI dohody upřesňuje, že sbližování probíhá podle ustanovení nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství.

               (4)Nařízení (EHS) č. 2913/92 bylo zrušeno a od 1. května 2016 se v Evropské unii uplatňují hmotněprávní ustanovení nařízení (EU) č. 952/2013, kterým se stanoví celní kodex Unie.

               (5)Na zasedání Podvýboru pro cla Evropská unie–Moldavská republika dne 6. října 2016 bylo rozhodnuto, že příloha XXVI dohody by měla být odpovídajícím způsobem změněna,

               ROZHODLA TAKTO:

               Článek 1

               Příloha XXVI dohody o přidružení mezi EU a Moldavskou republikou ze dne 27. června 2014 se mění v souladu s přílohou I tohoto rozhodnutí.

               Článek 2

               Toto rozhodnutí vstupuje v platnost dnem přijetí.

               V Bruselu dne XX. XXXX 2017.

               Za Radu přidružení

               PŘÍLOHA

               První oddíl přílohy XXVI dohody o přidružení mezi EU a Moldavskou republikou ze dne 27. června 2014 se mění takto:

               Odkaz „nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství“ se nahrazuje odkazem „nařízení (EU) č. 952/2013, kterým se stanoví celní kodex Unie“.