title: Návrh rámcového rozhodnutí Rady o boji proti pohlavnímu zneužívání a pohlavnímu vykořisťování dětí a proti dětské pornografii, kterým se zrušuje rámcové rozhodnutí 2004/68/SVV {SEK(2009) 355} {SEK(2009) 356}

text:
Důležité právní upozornění

|

52009PC0135

	[pic] | KOMISE EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ |V Bruselu dne 25.3.2009KOM(2009) 135 v konečném znění2009/ 0049 (CNS)NávrhRÁMCOVÉHO ROZHODNUTÍ RADYo boji proti pohlavnímu zneužívání a pohlavnímu vykořisťování dětí a proti dětské pornografii, kterým se zrušuje rámcové rozhodnutí 2004/68/SVV{SEK(2009) 355} {SEK(2009) 356}DŮVODOVÁ ZPRÁVA1. SOUVISLOSTI NÁVRHU-  Odůvodnění a cíle návrhuPohlavní zneužívání a pohlavní vykořisťování dětí jsou obzvláště závažné formy trestné činnosti, neboť jsou namířeny proti dětem, které mají právo na zvláštní ochranu a péči. Způsobují obětem dlouhodobou fyzickou, psychickou a sociální újmu a přetrvávání tohoto jevu ohrožuje základní hodnoty moderní společnosti, pokud jde o zvláštní ochranu dětí a důvěru v příslušné státní instituce. Studie navzdory nedostatku přesných a spolehlivých statistik naznačují, že nezanedbatelná část dětí v Evropě může být během svého dětství obětí sexuálního násilí, a výzkumy rovněž naznačují, že těchto jevů postupem času neubývá. Naopak, určitých forem sexuálního násilí přibývá.Podle článku 29 Smlouvy o Evropské unii je obecným politickým cílem Unie v této oblasti předcházet trestným činům namířeným proti dětem a bojovat proti nim. Tyto trestné činy zahrnují rovněž pohlavní zneužívání a pohlavní vykořisťování dětí. Tohoto cíle lze dosáhnout vytvořením soudržnějšího rámce pro boj proti těmto trestným činům podle třetího pilíře a zvyšováním jeho účinnosti. Mezi specifické cíle by patřilo účinnější stíhání trestných činů, ochrana práv obětí, předcházení pohlavnímu zneužívání a vykořisťování dětí a zavedení účinnějších kontrolních systémů.-  Obecné souvislostiHlavní příčinou pohlavního zneužívání a vykořisťování dětí je jejich zranitelnost, která je důsledkem působení řady faktorů. Nedostatečná reakce mechanismů na prosazování práva přispívá k velké rozšířenosti těchto jevů a obtíže jsou dále prohlubovány tím, že určité formy trestných činů překračují hranice států. Oběti se často zdráhají zneužití oznámit. Rozdíly v trestním právu a postupech členských států mohou vést k odlišnému způsobu vyšetřování či stíhání a odsouzení pachatelé mohou být i po odpykání svého trestu stále nebezpeční. Tyto problémy se vyostřily vývojem v oblasti informační technologie, který usnadnil produkci a šíření snímků zobrazujících pohlavní zneužívání dětí a zároveň zajistil pachatelům anonymitu a způsobil rozšíření odpovědnosti na více států. Snadnější cestování a rozdíly v příjmech podporují tzv. sexuální turistiku zaměřenou na děti a vedou k tomu, že pachatelé sexuálně motivovaných trestných činů spáchaných v zahraničí zůstávají často nepotrestáni. Nehledě na složitost trestního stíhání může organizovaná trestná činnost bez velkého rizika dosahovat značných zisků.Vnitrostátní právní předpisy pokrývají některé tyto problémy v odlišné míře. Nejsou však dostatečně přísné a jednotné, aby společnost mohla důrazně na tento znepokojivý jev reagovat.Nedávná Úmluva Rady Evropy CETS č. 201 o ochraně dětí před pohlavním vykořisťováním a pohlavním zneužíváním představuje v této době nejvyšší mezinárodní normu na ochranu dětí před pohlavním zneužíváním a vykořisťováním. V celosvětovém měřítku představuje hlavní mezinárodní normu Opční protokol k Úmluvě o právech dítěte týkající se prodeje dětí, dětské prostituce a dětské pornografie z roku 2000. Dosud však všechny členské státy k této Úmluvě nepřistoupily.-  Platné předpisy vztahující se na oblast návrhuRámcové rozhodnutí Rady 2004/68/SVV alespoň v minimální míře sbližuje na úrovni EU právní předpisy členských států tím, že činí trestnými nejzávažnější formy pohlavního zneužívání a vykořisťování dětí, rozšiřuje vnitrostátní soudní příslušnost a poskytuje obětem minimální pomoc. Ačkoli byly požadavky celkově splněny, vykazuje rámcové rozhodnutí několik nedostatků. Slaďuje právní předpisy pouze v omezeném počtu trestných činů, neřeší nové formy zneužívání a vykořisťování prostřednictvím informačních technologií, neodstraňuje překážky bránící trestnímu stíhání mimo území daného státu, neřeší všechny specifické potřeby dětských obětí a neobsahuje přiměřená opatření pro předcházení těchto trestných činů.Další platné či plánované iniciativy EU se zčásti zabývají některými problémy, které se týkají rovněž sexuálních trestných činů spáchaných na dětech. Patří mezi ně rozhodnutí Rady 2000/375/SVV ze dne 29. května 2000 o boji proti dětské pornografii na internetu, rámcové rozhodnutí Rady 2002/584/SVV ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy, rámcové rozhodnutí Rady 2005/222/SVV ze dne 24. února 2005 o útocích proti informačním systémům, rozhodnutí Evropského parlamentu a Rady č. 854/2005/ES ze dne 11. května 2005 o zavedení víceletého programu Společenství pro podporu bezpečnějšího využívání internetu a nových on-line technologií a rámcové rozhodnutí Rady 2008/947/SVV ze dne 27. listopadu 2008 o uplatňování zásady vzájemného uznávání na rozsudky a rozhodnutí o probaci za účelem dohledu nad probačními opatřeními a alternativními tresty.-  Soulad s ostatními politikami a cíli UnieCíle jsou zcela v souladu s evropskou politikou podpory, ochrany a dodržování práv dětí v rámci vnitřních a vnějších politik EU. Evropská unie výslovně uznává ochranu práv dětí v Listině základních práv Evropské unie, konkrétně v článku 24. Komise si dále ve svém sdělení Směrem ke strategii EU o právech dítěte stanovila za cíl maximálně využít svých stávajících politik a nástrojů, aby chránila děti před násilím a pohlavním vykořisťováním v rámci EU i mimo ni. Tyto cíle jsou rovněž v souladu s Programem pro bezpečnější internet, který má podpořit bezpečnější využívání internetu a nových on-line technologií, zejména pro děti, a bojovat proti nedovolenému obsahu.Tento návrh byl podrobně přezkoumán s cílem zajistit, aby jeho ustanovení byla zcela slučitelná se základními právy a především s lidskou důstojností, zákazem mučení a nelidského nebo ponižujícího zacházení či trestu, právy dětí, právem na svobodu a bezpečnost, svobodou projevu a informací, ochranou osobních údajů, právem na účinnou právní ochranu a spravedlivý proces a zásadami zákonnosti a přiměřenosti trestných činů a trestů.Zvláštní pozornost byla věnována článku 24 Listiny základních práv Evropské unie, v němž se stanoví povinnost jednat v zájmu zajištění nezbytné ochrany dětí. Podle tohoto článku mají děti právo na ochranu a péči nezbytnou pro jejich blaho. Kromě toho se v něm požaduje, aby byl ve všech opatřeních týkajících se dětí, bez ohledu na to, zda jsou prováděna veřejnými orgány nebo soukromými institucemi, prvořadým hlediskem nejvlastnější zájem dítěte, což je rovněž zakotveno v Úmluvě OSN o právech dítěte.Ustanovení o trestnosti nových forem zneužívání prostřednictvím internetu, uznávání zvláštních vyšetřovacích metod, zákazu výkonu určitých činností a o výměně informací, aby se zajistilo provádění navrhovaného rozhodnutí v celé EU, byla přezkoumána zejména s ohledem na právo na respektování soukromého a rodinného života a právo na ochranu osobních údajů (článek 8 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, články 7 a 8 Listiny základních práv Evropské unie). Ustanovení o posílení prosazování práva v případě zveřejňování a šíření materiálů týkajících se zneužívání dětí, propagace dětské pornografie nebo podněcování k pohlavnímu zneužívání dětí a o mechanismu, který by zablokoval přístup k internetovým stránkám obsahujícím dětskou pornografii, byla přezkoumána především s ohledem na svobodu projevu (článek 10 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, článek 11 Listiny základních práv Evropské unie).2. KONZULTACE ZÚČASTNĚNÝCH STRAN A POSOUZENÍ DOPADŮ-  Konzultace zúčastněných stranMetody konzultací, hlavní cílová odvětví a obecný profil respondentůKonzultace s celou řadou odborníků v dané oblasti proběhly na třech různých zasedáních zaměřených na pohlavní zneužívání dětí, pohlavní vykořisťování dětí a na obchodování s lidmi. Jednalo se zejména o představitele vlád členských států, členy odborné skupiny Komise pro otázky obchodování s lidmi, členy mezinárodních organizací, zejména Rady Evropy a UNICEF, členy nevládních organizací, zástupce akademické obce, výzkumných středisek a jiných veřejných institucí. Řada odborníků a organizací následně zaslala připomínky a poskytla informace.Shrnutí odpovědí a způsob, jakým byly vzaty v úvahuZ konzultací vyplynuly tyto klíčové poznatky:-  potřeba začlenit nová ustanovení z Úmluvy Rady Evropy;-  potřeba učinit trestnými formy zneužívání, které nebyly začleněny do stávajícího rámcového rozhodnutí, zejména nové formy trestných činů spáchaných prostřednictvím IT;-  potřeba odstranit překážky bránící vyšetřování a trestnímu stíhání v přeshraničních případech;-  potřeba zajistit komplexní ochranu obětí, především při vyšetřování a trestním řízení;-  potřeba předcházet trestným činům zvláštními intervenčními programy a léčením;-  potřeba zajistit, aby rozsudky a bezpečnostní opatření vztahující se na nebezpečné pachatele trestných činů v jedné zemi byly platné ve všech členských státech.Výsledky získané v průběhu konzultací byly zohledněny v posouzení dopadů. Některé návrhy učiněné různými zúčastněnými stranami během konzultací nebyly do návrhu začleněny, a to z různých důvodů, které jsou vysvětleny v posouzení dopadů.-  Sběr a využití výsledků odborných konzultacíNebylo třeba využít externích odborných konzultací.-  Posouzení dopadůJako prostředku k dosažení cíle byly posouzeny různé politické možnosti.-  Politická možnost 1): Žádné nové opatření ze strany EUEvropská unie by nepřijala žádná nová opatření (právní předpisy, nepolitické nástroje, finanční podporu) zaměřená na boj proti pohlavnímu zneužívání a vykořisťování dětí a členské státy by mohly pokračovat v procesu podpisu a ratifikace Úmluvy Rady Evropy.-  Politická možnost 2): Doplnit stávající právní předpisy nelegislativními opatřenímiStávající právní předpisy, zejména rámcové rozhodnutí 2004/68/SVV, by se nezměnily. Namísto toho by mohla být zavedena nelegislativní opatření na podporu koordinovaného provádění vnitrostátních právních předpisů. Mezi ně by patřila výměna informací a zkušeností v oblasti trestního stíhání, ochrana a prevence, zvyšování informovanosti, spolupráce se soukromým sektorem a podpora samoregulace či zavedení mechanismu pro sběr údajů.-  Politická možnost 3): Nové právní předpisy o trestním stíhání pachatelů trestných činů, ochraně obětí a předcházení trestným činůmBylo by přijato nové rámcové rozhodnutí, které by obsahovalo ustanovení stávajícího rámcového rozhodnutí, určitá ustanovení Úmluvy Rady Evropy a další prvky, jež nejsou zahrnuty v žádném z těchto dokumentů. Nové rámcové rozhodnutí by se zabývalo trestním stíháním pachatelů, ochranou obětí a předcházením tohoto jevu.-  Politická možnost 4): Nové souhrnné právní předpisy ke zlepšení trestního stíhání pachatelů trestných činů, ochrany obětí a předcházení trestným činům (jako v možnosti 3) včetně nelegislativních opatření (jako v možnosti 2)Platná ustanovení rámcového rozhodnutí 2004/68/SVV by byla doplněna opatřeními EU zaměřenými na změnu trestního práva hmotného a příslušných postupů, ochranu obětí a předcházení trestným činům jako v možnosti 3, včetně nelegislativních opatření uvedených v možnosti 2 s cílem zlepšit provádění vnitrostátních právních předpisů.Z analýzy hospodářského dopadu, sociálních dopadů a dopadů na základní práva vyplynulo, že možnosti 3 a 4 představují nejlepší přístup k řešení problémů a dosažení cílů návrhu. Upřednostněna by měla být možnost 4, následně možnost 3.Komise provedla posouzení dopadů uvedené v pracovním programu, přičemž příslušnou zprávu lze nalézt na stránce:http://ec.europa.eu/governance/impact/cia_2009_en.htm3. PRÁVNÍ STRÁNKA NÁVRHU-  Shrnutí navrhovaného opatřeníNové rámcové rozhodnutí zruší rámcové rozhodnutí 2004/68/SVV a jeho ustanovení budou zahrnuta do tohoto rámcového rozhodnutí spolu s těmito novými prvky:-  o trestním právu hmotném obecněZávažné formy pohlavního zneužívání a vykořisťování dětí, které dosud nejsou upraveny právními předpisy EU, se stanou trestnými činy. Jedná se např. o organizaci cest, jejichž účelem je spáchání trestného činu pohlavního zneužití, tedy o zvláště důležitý, avšak ne výlučný jev související se sexuální turistikou zaměřenou na děti. Definice pojmu dětské pornografie se upraví podle definice použité v Úmluvě Rady Evropy a Opčním protokolu. Zvláštní pozornost je věnována trestným činům spáchaným na dětech ve zvlášť zranitelné situaci, např. na dětech bez doprovodu.-  o nových trestných činech spáchaných prostřednictvím informačních technologií (IT)Nové formy pohlavního zneužívání a vykořisťování umožněné využíváním IT se stanou trestnými činy. Jedná se o vědomé získávání přístupu k dětské pornografii, aby byly upraveny případy, ve kterých prohlížení dětské pornografie na internetových stránkách bez stahování či uchovávání obrazů nenaplňuje skutkovou podstatu „držení“ nebo „zprostředkovávání“ dětské pornografie. Do rámcového rozhodnutí bude ve smyslu znění uvedeného v Úmluvě Rady Evropy rovněž začleněn nový trestný čin navazování kontaktu s dětmi za účelem jejich pohlavního zneužití (tzv. grooming).-  o trestním vyšetřování a zahajování trestního řízeníRámcové rozhodnutí by bylo rozšířeno o řadu ustanovení, která by usnadnila vyšetřování trestných činů a podávání žalob. Obsahovalo by rovněž mechanismus na koordinaci trestního stíhání v případech řízení v rámci různých soudních pravomocí, může však být nahrazen, jakmile se přijme návrh rámcového rozhodnutí Rady o předcházení kompetenčním sporům v trestním řízení a jejich řešení[1].-  o stíhání trestných činů spáchaných v zahraničíByla by změněna pravidla o soudní příslušnosti, aby se zajistilo, že pachatelé pohlavního zneužívání a vykořisťování dětí, kteří pocházejí z EU, byli stíháni i tehdy, pokud se dopustili trestného činu mimo EU v rámci tzv. sexuální turistiky.-  o ochraně obětíDo rámcového rozhodnutí budou začleněna nová ustanovení, aby se zajistilo, že oběti budou mít snadnější přístup k opravným prostředkům a nebudou trpět účastí v trestním řízení.-  o předcházení trestným činůmV rámcovém rozhodnutí by byly provedeny změny, které by napomohly předcházení pohlavnímu zneužívání a vykořisťování dětí prostřednictvím řady opatření zaměřených na pachatele, kteří se již v minulosti dopustili trestného činu, aby se předešlo opětovnému páchání trestných činů a omezil přístup k dětské pornografii na internetu. Cílem omezení tohoto přístupu je snížit oběh dětské pornografie tím, že se znesnadní užívání veřejně přístupných internetových stránek. Nejde však o náhradu opatření k odstranění obsahu u zdroje nebo ke stíhání pachatelů trestných činů.V důsledku toho by návrh v mnoha směrech zvýšil úroveň ochrany stanovenou Úmluvou Rady Evropy. Pokud jde o obsah, návrh zahrnuje prvky, které nejsou obsaženy v Úmluvě Rady Evropy, např. prosazování zákazu výkonu činností předpokládajících styk s dětmi pro pachatele sexuálně motivovaných trestných činů na úrovni celé EU, zablokování přístupu na internetové stránky s dětskou pornografií, trestnost nucení dítěte k sexuálním praktikám se třetími osobami, pohlavní zneužívání dětí prostřednictvím internetu a doložku o beztrestnosti obětí zneužití z řad dětí. Návrh rovněž překračuje rámec závazků uvedených v Úmluvě Rady Evropy ohledně výše trestu, bezplatného právního poradenství pro dětské oběti a potlačování činností podporujících zneužívání a sexuální turistiku zaměřenou na děti. Z formálního hlediska začleňování ustanovení Úmluvy Rady Evropy do práva EU urychlí přijímání vnitrostátních opatření v porovnání s vnitrostátními ratifikačními postupy a zajistí lepší kontrolu provádění.-  Právní základČlánek 29, čl. 31 odst. 1 písm. e) a čl. 34 odst. 2 písm. b) Smlouvy o Evropské unii.-  Zásada subsidiarityZásada subsidiarity se vztahuje na činnosti Evropské unie.Členské státy nemohou dostatečným způsobem dosáhnout cílů návrhu z těchto důvodů:Pohlavní vykořisťování a pohlavní zneužívání dětí má výrazný přeshraniční rozměr, který je nejvíce patrný v oblasti dětské pornografie a sexuální turistiky zaměřené na děti, projevuje se však také v potřebě zajistit dětem ve všech členských státech ochranu před pachateli trestných činů ze všech členských států, kteří mohou bez omezení cestovat. Tato situace si žádá opatření na úrovni EU, především v návaznosti na rámcové rozhodnutí Rady 2004/68/SVV a rozhodnutí Rady 2000/375/SVV[2], neboť jednotlivé členské státy nemohou cíl účinné ochrany dětí v dostatečné míře splnit.Opatření Evropské unie mohou lépe dosáhnout cílů návrhu z těchto důvodů:Návrh ve větší míře sblíží hmotné trestní právo a procesní pravidla členských států, což bude mít kladný dopad na boj proti těmto zločinům. Za prvé se tímto způsobem zabrání častějšímu páchání těchto trestných činů v členských státech, které mají méně přísná pravidla, za druhé, jednotné definice pojmů umožňují podpořit výměnu užitečných běžných údajů a zkušeností a také srovnatelnost údajů, a za třetí se zjednoduší mezinárodní spolupráce. Návrh rovněž zlepší ochranu dětských obětí. Jedná se o humanitární imperativ a také o předpoklad pro to, aby oběti poskytovaly důkazy potřebné k trestnímu stíhání. Posílena bude rovněž účinnost preventivních opatření v celé EU.Návrh je proto v souladu se zásadou subsidiarity.-  Zásada proporcionalityNávrh je v souladu se zásadou proporcionality z tohoto důvodu/těchto důvodů:Toto rámcové rozhodnutí se omezuje na minimum nutné k dosažení uvedených cílů na evropské úrovni a nepřekračuje rámec toho, co je pro tento účel nezbytné.-  Volba nástrojůNavrhované nástroje: rámcové rozhodnutí.Jiné prostředky by nebyly přiměřené z tohoto důvodu/těchto důvodů:V oblasti policejní a justiční spolupráce v boji proti zločinům, jakými jsou např. pohlavní zneužívání a pohlavní vykořisťování dětí, pouze rámcové rozhodnutí umožňuje sbližování právních předpisů jednotlivých států.Jiné prostředky by nebyly přiměřené z tohoto důvodu/těchto důvodů:Nelegislativní opatření a samoregulace by zlepšily situaci v určitých oblastech, ve kterých má provádění těchto opatření zásadní význam. V dalších oblastech, ve kterých je nutné přijmout nové právní předpisy, by přínosy byly jen mírné. To se týká trestního stíhání a odsouzení za trestné činy zahrnující různé formy zneužívání a vykořisťování dětí, na které by se měly výslovně vztahovat právní předpisy ( nulla poena sine lege , článek 7 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, článek 49 Listiny základních práv EU), a určitých opatření zabývajících se zasahováním do základních práv, které je třeba rovněž přijímat „v souladu s právními předpisy“ (články 8 a 10 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, čl. 52 odst. 1 Listiny základních práv EU).4. ROZPOČTOVÉ DŮSLEDKYNávrh nemá žádné důsledky pro rozpočet Společenství.5. DOPLŇKOVÉ INFORMACE-  Zrušení platných právních předpisůPřijetí návrhu povede ke zrušení platných právních předpisů.2009/xxxx (CNS)NávrhRÁMCOVÉHO ROZHODNUTÍ RADYo boji proti pohlavnímu zneužívání a pohlavnímu vykořisťování dětí a proti dětské pornografii, kterým se zrušuje rámcové rozhodnutí 2004/68/SVVRADA EVROPSKÉ UNIE,s ohledem na Smlouvu o Evropské unii, a zejména na článek 29, čl. 31 odst. 1 písm. e) a čl. 34 odst. 2 písm. b) této smlouvy,s ohledem na návrh Komise,s ohledem na stanovisko Evropského parlamentu[3],vzhledem k těmto důvodům:(1) Pohlavní zneužívání a pohlavní vykořisťování dětí, včetně dětské pornografie, představují závažné porušování lidských práv a základního práva dítěte na harmonickou výchovu a vývoj.(2) Dětská pornografie, kterou tvoří vyobrazení pohlavního zneužívání dětí, a jiné zvlášť závažné formy pohlavního zneužívání a pohlavního vykořisťování dětí stále narůstají a šíří se využíváním nových technologií a internetu.(3) Rámcové rozhodnutí Rady 2004/68/SVV o boji proti pohlavnímu vykořisťování dětí a dětské pornografii[4] sbližuje právní předpisy členských států s cílem učinit trestnými nejzávažnější formy pohlavního zneužívání a pohlavního vykořisťování dětí, rozšířit vnitrostátní soudní příslušnost a poskytnout obětem minimální úroveň pomoci.(4) Opční protokol k Úmluvě OSN o právech dítěte týkající se prodeje dětí, dětské prostituce a dětské pornografie a zejména Úmluva Rady Evropy o ochraně dětí před pohlavním vykořisťováním a zneužíváním představují významné kroky v procesu posilování mezinárodní spolupráce v této oblasti.(5) Závažné trestné činy, jakými jsou pohlavní vykořisťování dětí a dětská pornografie, vyžadují komplexní přístup zahrnující stíhání pachatelů trestných činů, ochranu dětských obětí a předcházení tomuto jevu. Všechna opatření zaměřená na boj proti těmto trestným činům je třeba provádět v nejlepším zájmu dítěte a při dodržování jeho práv. Rámcové rozhodnutí 2004/68/SVV je třeba nahradit novým nástrojem, který poskytne takový ucelený právní rámec, aby bylo dosaženo požadovaného účelu.(6) Závažné formy pohlavního zneužívání a pohlavního vykořisťování dětí by měly podléhat účinným, přiměřeným a odrazujícím sankcím. Jedná se zejména o nové formy pohlavního zneužívání a pohlavního vykořisťování umožněné využíváním informačních technologií. Rovněž definice dětské pornografie by měla být upřesněna a měla by se přiblížit definicím obsaženým v mezinárodních nástrojích.(7) Vyšetřování trestných činů a podávání žalob v trestních řízeních by se mělo usnadnit, aby se vzaly v úvahu obtíže, které musí dětské oběti při oznamování zneužití překonávat, a anonymita pachatelů trestných činů v kybernetickém světě.(8) Měla by se změnit pravidla o soudní příslušnosti, aby se zajistilo, že pachatelé pohlavního zneužívání a vykořisťování dětí, kteří pocházejí z Evropské unie, budou stíháni i tehdy, pokud se dopustí trestného činu mimo Evropskou unii, zejména v rámci tzv. sexuální turistiky.(9) Dětské oběti by měly mít snadný přístup k opravným prostředkům a neměly by trpět účastí v trestním řízení.(10) Aby se předešlo opakovanému páchání trestných činů a aby se tento jev v co největší míře omezil, měli by se pachatelé trestných činů podrobit posouzení své nebezpečnosti a možného rizika opakování sexuálně motivovaných trestných činů spáchaných na dětech a měli by mít na základě dobrovolnosti přístup k účinným intervenčním programům nebo opatřením.(11) Pokud si to nebezpečnost pachatele či možné riziko opakování trestného činu žádá, mělo by se pachatelům trestných činů, kteří byli odsouzeni, případně dočasně nebo trvale zabránit ve výkonu činností, u nichž se předpokládá pravidelný styk s dětmi. Mělo by se umožnit provádění takových zákazů v rámci celé EU.(12) V rámci boje proti dětské pornografii, zejména v případech, ve kterých jsou původní materiály umístěny mimo EU, by měl být zaveden mechanismus, jenž by z území Unie zablokoval přístup k internetovým stránkám označeným jako stránky obsahující nebo šířící dětskou pornografii.(13) V souladu se zásadami subsidiarity a proporcionality se toto rámcové rozhodnutí omezuje na míru nezbytně nutnou k dosažení těchto cílů na evropské úrovni a nepřekračuje rámec toho, co je pro tento účel nezbytné.(14) Toto rámcové rozhodnutí respektuje základní práva a dodržuje zásady uznávané v Listině základních práv Evropské unie a zejména lidskou důstojnost, zákaz mučení a nelidského nebo ponižujícího zacházení či trestu, práva dětí, právo na svobodu a bezpečnost, svobodu projevu a informací, ochranu osobních údajů, právo na účinnou právní ochranu a spravedlivý proces a zásady zákonnosti a přiměřenosti trestných činů a trestů. Cílem tohoto rámcového rozhodnutí je zejména zajistit plné dodržování těchto práv. Cílem tohoto rámcového rozhodnutí není upravovat sexuální aktivity nezletilých, prováděné se souhlasem obou stran,PŘIJALA TOTO RÁMCOVÉ ROZHODNUTÍ:Článek 1 DefinicePro účely tohoto rámcového rozhodnutí se rozumí:a) „dítětem“ každá osoba mladší 18 let;b) „dětskou pornografií“i) každý materiál, který zobrazuje dítě nebo osobu se vzhledem dítěte nebo je realistickým znázorněním neexistujícího dítěte, které se účastní skutečného nebo předstíraného jednoznačně sexuálního jednání, neboii) každé zobrazení pohlavních orgánů dítěte nebo osoby se vzhledem dítěte nebo realistického znázornění neexistujícího dítěte prvotně k sexuálním účelům;c) „dětskou prostitucí“ zneužívání dítěte k sexuálním praktikám, kdy je dítěti za jeho účast na sexuálních praktikách placeno nebo mu jsou poskytovány či slibovány jiné odměny nebo výhody bez ohledu na to, zda je tato platba, slib nebo odměna poskytována dítěti či třetí osobě;d) „pornografickým představením“ vystavování před živým publikemi) dítěte, které se účastní skutečného nebo předstíraného jednoznačně sexuálního jednání neboii) pohlavních orgánů dítěte prvotně k sexuálním účelům;e) „informačním systémem“ zařízení nebo skupina propojených nebo souvisejících zařízení, z nichž jedno nebo více provádí na základě programu automatické zpracování údajů.Článek 2 Trestné činy týkající se pohlavního zneužívání1. Každý členský stát přijme opatření nezbytná k zajištění trestnosti těchto úmyslných jednání:a) provádění sexuálních praktik s dítětem, které nedosáhlo věku, kdy je podle vnitrostátních právních předpisů způsobilé dát souhlas k pohlavnímu styku;b) provádění sexuálních praktik s dítětem, pokudi) je k nim použito nátlaku, síly nebo pohrůžek neboii) dochází ke zneužití uznávaného postavení důvěry, nadřízenosti nebo vlivu nad dítětem neboiii) dochází ke zneužití zvlášť zranitelné situace dítěte, zejména pokud se jedná o dítě s mentálním či fyzickým postižením či dítě ve stavu závislosti;c) donucování dítěte k sexuálním praktikám se třetími osobami;d) vědomé nucení dítěte, které nedosáhlo věku, kdy je podle vnitrostátních právních předpisů způsobilé dát souhlas k pohlavnímu styku, k tomu, aby bylo svědkem pohlavního zneužívání či sexuálních praktik pro sexuální účely, a to i v případě, kdy se těchto praktik samo neúčastní;(e) vědomé nucení dítěte k tomu, aby se účastnilo skutečného nebo předstíraného jednoznačně sexuálního jednání nebo vystavování pohlavních orgánů pro sexuální účely, také prostřednictvím informačních a komunikačních technologií.2. Ustanovení uvedená v odst. 1 písm. a) a e) neupravují sexuální aktivity nezletilých, prováděné se souhlasem obou stran.Článek 3 Trestné činy týkající se pohlavního vykořisťováníKaždý členský stát přijme opatření nezbytná k zajištění trestnosti těchto úmyslných jednání:a) najímání dítěte k dětské prostituci nebo k účasti na pornografických představeních;b) donucování dítěte k dětské prostituci nebo k účasti v pornografických představeních nebo kořistění prostřednictvím dítěte nebo jiné vykořisťování dítěte k takovým účelům;c) provádění sexuálních praktik s dítětem v případech, kdy se jedná o dětskou prostituci;d) vědomá účast na pornografických představeních, v nichž účinkují děti.Článek 4 Trestné činy týkající se dětské pornografieKaždý členský stát přijme opatření k zajištění trestnosti těchto úmyslných jednání, jsou-li prováděna neoprávněně, bez ohledu na to, zda jsou prováděna prostřednictvím počítačového systému či nikoli:a) výroba dětské pornografie;b) prodej, rozšiřování nebo další předávání dětské pornografie;c) nabízení, dodávání nebo zpřístupňování dětské pornografie;d) pořizování nebo držení dětské pornografie;e) vědomé získávání přístupu k dětské pornografii prostřednictvím informačních systémů.Článek 5 Navazování kontaktu s dětmi za sexuálním účelemKaždý členský stát přijme opatření nezbytná k zajištění trestnosti těchto úmyslných jednání:Navrhne-li dospělá osoba prostřednictvím informačního systému schůzku dítěti, které nedosáhlo věku, kdy je podle příslušných ustanovení vnitrostátních právních předpisů způsobilé dát souhlas k pohlavnímu styku, s cílem spáchat trestný čin uvedený v čl. 2 písm. a) a čl. 4 písm. a), přičemž tento návrh následují činy vedoucí k tomuto setkání.Článek 6 Navádění, napomáhání a účastenství, pokus a příprava trestných činů1. Každý členský stát přijme opatření nezbytná k zajištění trestnosti navádění, napomáhání a účastenství při páchání některého z trestných činů uvedených v článcích 2 až 5.2. Každý členský stát přijme opatření nezbytná k zajištění trestnosti pokusu o spáchání některého z trestných činů uvedených v článcích 2 až 4.3. Každý členský stát přijme opatření nezbytná k zajištění trestnosti těchto úmyslných jednání:a) šíření materiálů propagujících možnost spáchat některý z trestných činů uvedených v článcích 2 až 5;b) organizace cest za účelem spáchání některého z trestných činů uvedených v článcích 2 až 5.Článek 7 Sankce a přitěžující okolnosti1. Každý členský stát přijme opatření nezbytná k zajištění toho, aby trestné činy uvedené v článcích 2 až 6 podléhaly trestům odnětí svobody s horní hranicí trestní sazby nejméně šesti let.2. Každý členský stát přijme opatření nezbytná k zajištění toho, aby trestné činy uvedené v článcích 2 až 6 podléhaly trestům odnětí svobody s horní hranicí trestní sazby nejméně deseti let, jestliže je splněna nejméně jedna z následujících okolností, pokud tyto okolnosti nejsou již součástí skutkové podstaty trestného činu:a) dítě nedosáhlo věku, kdy je podle vnitrostátních právních předpisů způsobilé dát souhlas k pohlavnímu styku;b) trestný čin byl spáchán na dítěti ve zvlášť zranitelné situaci, zejména na dítěti s mentálním či fyzickým postižením či dítěti ve stavu závislosti;c) trestný čin byl spáchán členem rodiny, osobou žijící ve společné domácnosti s dítětem nebo osobou, která zneužila své autority;d) trestný čin byl spáchán společně několika osobami;e) trestný čin byl spáchán v rámci zločinného spolčení ve smyslu rámcového rozhodnutí 2008/841/SVV[5];f) pachatel byl již v minulosti odsouzen za trestné činy stejné povahy.3. Každý členský stát přijme opatření nezbytná k zajištění toho, aby trestné činy uvedené v článcích 2 až 6 podléhaly trestům odnětí svobody s horní hranicí trestní sazby nejméně dvanácti let, jestliže je splněna nejméně jedna z následujících okolností:a) trestný čin ohrozil život dítěte;b) trestný čin byl spáchán za použití hrubého násilí nebo způsobil dítěti vážnou újmu.4. Každý členský stát může případně při zohlednění osobní situace pachatele a především posouzení rizika podle článku 16 stanovit, aby tresty uvedené v odstavcích 1, 2 a 3 byly provázeny dalšími sankcemi nebo opatřeními podle vnitrostátního práva s cílem předcházet riziku opakování trestných činů uvedených v článcích 2 až 6 a tato rizika minimalizovat, např. zvláštními intervenčními programy či opatřeními uvedenými v článku 17.Článek 8 Zákaz výkonu činností z důvodu odsouzení1. Pokud se v souladu s hodnocením uvedeným v článku 16 prokáže, že osoba představuje nebezpečí a že existuje riziko opakování trestného činu, každý členský stát přijme opatření nezbytná k zajištění toho, aby fyzické osobě, která byla odsouzena za některý z trestných činů uvedených v článcích 2 až 6, mohlo být dočasně nebo trvale zabráněno ve výkonu činností, které zahrnují pravidelný styk s dětmi.2. Každý členský stát přijme opatření nezbytná k zajištění toho, aby opatření spočívající v dočasném nebo trvalém zákazu výkonu činností zahrnujících pravidelný styk s dětmi pro osoby odsouzené za některý z trestných činů uvedených v článcích 2 až 6 bylo zaznamenáno do rejstříku trestů členského státu, v němž byla osoba odsouzena.3. Odchylně od čl. 7 odst. 2 a čl. 9 odst. 2 rámcového rozhodnutí Rady o organizaci a obsahu výměny informací z rejstříku trestů mezi členskými státy[6] přijme každý členský stát opatření nezbytná k zajištění toho, aby za účelem účinného provádění opatření spočívajícího v dočasném nebo trvalém zákazu výkonu činností zahrnujících pravidelný styk s dětmi, především pokud žádající členský stát podmíní přístup k určitým činnostem požadavkem zaručujícím, že uchazeči nebyli odsouzeni za žádný trestný čin uvedený v článcích 2 až 6 tohoto rámcového rozhodnutí, byly poskytnuty údaje týkající se zákazu výkonu činnosti z důvodu odsouzení za jakýkoli trestný čin uvedený v článcích 2 až 6 tohoto rámcového rozhodnutí na základě žádosti podle článku 6 tohoto rámcového rozhodnutí podané ústředním orgánem členského státu, jehož je příslušná osoba státním příslušníkem, a aby osobní údaje týkající se takového zákazu poskytnuté podle čl. 7 odst. 2 a 4 tohoto rámcového rozhodnutí mohly být ve všech případech použity k tomuto účelu.4. Každý členský stát přijme opatření nezbytná k zajištění toho, aby opatření spočívající v dočasném nebo trvalém zákazu výkonu činností zahrnujících pravidelný styk s dětmi pro osoby odsouzené za některý z trestných činů uvedených v článcích 2 až 6 uložené v jiném členském státě bylo uznáno a prosazováno.Článek 9 Odpovědnost právnických osob1. Každý členský stát přijme nezbytná opatření, aby zajistil, že právnické osoby lze činit odpovědnými za trestné činy uvedené v článcích 2 až 6, které v jejich prospěch spáchá jakákoli osoba jednající samostatně nebo jako člen orgánu dotyčné právnické osoby, která v této právnické osobě působí ve vedoucím postavení na základě:a) oprávnění zastupovat tuto právnickou osobu;b) pravomoci přijímat rozhodnutí jménem této právnické osoby;c) pravomoci vykonávat kontrolu v rámci této právnické osoby.2. Členské státy přijmou rovněž opatření nezbytná k zajištění odpovědnosti právnických osob v případech, kdy nedostatek dohledu nebo kontroly ze strany osoby uvedené v odstavci 1 umožnil spáchání trestných činů uvedených v článcích 2 až 6 ve prospěch právnické osoby osobou jí podřízenou.3. Odpovědnost právnických osob podle odstavců 1 a 2 nevylučuje trestní řízení proti fyzickým osobám, které se dopustí trestných činů uvedených v článcích 2 až 6 nebo se na nich podílí.4. Pro účely tohoto rámcového rozhodnutí se „právnickou osobou“ rozumí jakýkoli právní subjekt, který má takové postavení podle platného práva, s výjimkou států nebo jiných veřejných subjektů vykonávajících státní moc a veřejných mezinárodních organizací.Článek 10 Sankce ukládané právnickým osobám1. Každý členský stát přijme nezbytná opatření, aby právnickou osobu odpovědnou podle čl. 9 odst. 1 bylo možné postihnout účinnými, přiměřenými a odrazujícími sankcemi, které zahrnují pokuty trestní nebo jiné povahy a mohou zahrnovat i jiné sankce, například:a) zbavení oprávnění pobírat veřejné výhody nebo podpory;b) dočasný nebo trvalý zákaz provozování obchodní činnosti;c) uložení soudního dohledu;d) zrušení rozhodnutím soudu;e) dočasné nebo trvalé uzavření provozoven, jichž bylo užito ke spáchání trestného činu.2. Každý členský stát přijme opatření nezbytná k zajištění možnosti postihnout právnickou osobu odpovědnou podle čl. 9 odst. 2 účinnými, přiměřenými a odrazujícími sankcemi nebo opatřeními.Článek 11 Neuplatnění sankcí vůči obětemKaždý členský stát umožní, aby děti, které se staly obětí trestných činů uvedených v článku 3 a čl. 4 písm. a), nebyly trestně stíhány nebo trestány za svou účast v protiprávních činnostech v přímém důsledku toho, že byly oběťmi těchto trestných činů.Článek 12 Vyšetřování a trestní stíhání1. Každý členský stát přijme opatření nezbytná k zajištění toho, aby vyšetřování nebo stíhání trestných činů uvedených v článcích 2 až 6 nebylo závislé na oznámení nebo obvinění učiněném obětí a aby trestní řízení pokračovalo i tehdy, pokud oběť svou výpověď stáhla.2. Každý členský stát přijme nezbytná opatření umožňující stíhání všech trestných činů uvedených v článcích 2 až 6 po dostatečně dlouhou dobu poté, co oběť dosáhla plnoletosti, přičemž tato doba odpovídá závažnosti příslušného trestného činu.3. Každý členský stát přijme opatření nezbytná k zajištění toho, aby pravidla důvěrnosti ukládaná vnitrostátním právem určitým odborníkům, kteří jsou při práci v kontaktu s dětmi, nebránila těmto odborníkům informovat útvary odpovědné za ochranu dětí o každé situaci, kdy budou mít důvodné podezření, že se dítě stalo obětí trestných činů uvedených v článcích 2 až 6.4. Každý členský stát přijme nezbytná opatření, aby povzbudil všechny osoby, které vědí nebo se v dobré víře domnívají, že došlo k trestným činům uvedeným v článcích 2 až 6, aby tyto skutečnosti sdělily příslušným orgánům.5. Každý členský stát přijme nezbytná opatření, aby zajistil účinné vyšetřování a stíhání trestných činů uvedených v článcích 2 až 6, které umožňují tajné operace alespoň v těch případech, v nichž se využívají informační systémy.6. Každý členský stát přijme nezbytná opatření, která vyšetřovacím oddělením nebo službám umožní zjistit oběti trestných činů uvedených v článcích 2 až 6, zejména analýzou dětského pornografického materiálu, např. fotografií a audiovizuálních záznamů šířených nebo zpřístupněných prostřednictvím informačního systému.Článek 13 Příslušnost a koordinace trestního stíhání1. Každý členský stát přijme opatření nezbytná k určení své příslušnosti ve vztahu k trestným činům uvedeným v článcích 2 až 6 a spáchanýma) zcela nebo zčásti na jeho území nebob) některým z jeho státních příslušníků nebo osobou, která má své obvyklé bydliště na jeho území neboc) proti jednomu z jeho státních příslušníků nebo osobě, která má na jeho území své obvyklé bydliště nebod) ve prospěch právnické osoby usazené na území tohoto členského státu.2. Každý členský stát zajistí, aby se příslušnost jeho soudů vztahovala na trestné činy podle článků 4 a 5, případně podle článků 2 a 6, spáchané prostřednictvím informačního systému, do kterého bylo vstoupeno z jeho území, bez ohledu na to, zda se tento informační systém nachází na jeho území či nikoli.3. V případě stíhání jakéhokoli trestného činu uvedeného v článcích 2 až 6 spáchaného mimo území příslušného státu, pokud jde o odst. 1 písm. b), přijme každý členský stát opatření nezbytná k zajištění toho, aby soudní příslušnost jeho soudů nebyla podřízena podmínce, že čin představuje trestný čin v místě, kde byl spáchán.4. V případě stíhání jakéhokoli trestného činu uvedeného v článcích 2 až 6 spáchaného mimo území příslušného státu, pokud jde o odst. 1 písm. b), přijme každý členský stát opatření nezbytná k zajištění toho, aby soudní příslušnost jeho soudů nebyla podřízena podmínce, že stíhání může být zahájeno pouze na základě oznámení učiněného obětí v místě, kde byl trestný čin spáchán, nebo na základě oznámení státu, na jehož území byl trestný čin spáchán.5. Pokud trestný čin uvedený v článcích 2 až 6 spadá do soudní příslušnosti více než jednoho členského státu a pokud kterýkoli z těchto členských států může vést účinné trestní stíhání na základě stejných skutečností, příslušné členské státy společně rozhodnou o tom, který z nich bude stíhat pachatele trestných činů, aby se trestní řízení pokud možno soustředilo v jednom členském státě. Za tímto účelem se členské státy mohou obracet na Eurojust nebo na jinou instituci nebo využít jiný mechanismus, který byl zřízen na úrovni Evropské unie pro usnadnění spolupráce mezi jejich soudními orgány a pro koordinaci jejich činností.Při rozhodování, který členský stát bude stíhat pachatele trestných činů, je třeba zvláště zohlednit tyto faktory:a) členský stát, na jehož území byly tyto činy spáchány;b) členský stát, jehož je pachatel státním příslušníkem nebo v němž má trvalý pobyt;c) členský stát, ze kterého pocházejí oběti;d) členský stát, na jehož území byl pachatel zjištěn.Článek 14 Ochrana obětí a pomoc obětem1. Každý členský stát zajistí, aby osoba, která se stala obětí trestných činů podle článků 2 až 6 a jejíž věk nebylo možné zjistit a u níž existují důvody k domněnce, že se jedná o dítě, byla považována za dítě a získala okamžitý přístup k ochraně a pomoci v souladu s tímto článkem.2. Každý členský stát přijme opatření nezbytná k zajištění toho, aby soudní orgány mohly jmenovat zvláštního zástupce oběti v případě, kdy osoby právně odpovědné za dítě podle vnitrostátního práva nesmějí z důvodu střetu zájmů mezi nimi a obětí zastupovat dítě v trestním řízení, nebo v případě, kdy je dítě bez doprovodu.3. Každý členský stát přijme opatření nezbytná k zajištění toho, aby zvláštní opatření, která mají oběti krátkodobě i dlouhodobě chránit a která jim mají pomoci při jejich fyzickém a psycho-sociálním zotavování, byla přijata až po konkrétním posouzení zvláštní situace každé dětské oběti při řádném zohlednění názorů, potřeb a starostí dítěte.4. Každý členský stát přijme opatření nezbytná k zajištění toho, aby oběti trestných činů uvedených v článcích 2 až 6 měly v případě potřeby přístup k bezplatnému právnímu poradenství a k bezplatnému právnímu zastupování v trestním řízení souvisejícím s těmito trestními činy.5. Oběti trestných činů uvedených v článcích 2 až 6 se považují za zvlášť zranitelné oběti podle čl. 2 odst. 2, čl. 8 odst. 4 a čl. 14 odst. 1 rámcového rozhodnutí Rady 2001/220/SVV ze dne 15. března 2001 o postavení obětí v trestním řízení[7].6. Každý členský stát přijme veškerá možná opatření k zajištění vhodné pomoci pro rodinu oběti. Každý členský stát zejména v případech, kdy je to vhodné a možné, uplatní ve vztahu k této rodině článek 4 rámcového rozhodnutí Rady 2001/220/SVV.7. Ochranná opatření a opatření pomoci uvedená v tomto rámcovém rozhodnutí se použijí dodatečně k ustanovením rámcového rozhodnutí Rady o prevenci obchodování s lidmi, boji proti němu a o ochraně obětí, kterým se zrušuje rámcové rozhodnutí 2002/629/SVV.Článek 15 Účast dětských obětí na vyšetřování trestných činů a na trestním řízení1. Každý členský stát přijme opatření nezbytná k zajištění toho, aby při vyšetřování trestných činů uvedených v článcích 2 až 6:a) výslechy dětských obětí proběhly bez zbytečného prodlení poté, co byly skutečnosti předloženy příslušným orgánům;b) výslechy dětských obětí v případě potřeby proběhly v prostorách určených nebo upravených k tomuto účelu;c) výslechy dětských obětí byly prováděny odborníky vyškolenými k tomuto účelu;d) v případě potřeby a pokud je to možné vedly všechny výslechy dětských obětí stejné osoby;e) počet výslechů byl co nejnižší a výslechy proběhly pouze, pokud je to naprosto nezbytné pro účely trestního řízení;f) dětská oběť mohla být doprovázena svým právním zástupcem nebo případně dospělou osobou podle svého výběru, pokud nebylo v souvislosti s touto osobou přijato odůvodněné rozhodnutí v opačném smyslu.2. Každý členský stát přijme opatření nezbytná k zajištění toho, aby při vyšetřování jakéhokoli trestného činu uvedeného v článcích 2 až 6 mohly být všechny výslechy dětských obětí nebo případně dítěte, které vystupuje jako svědek, zaznamenány na video a aby tyto videozáznamy mohly být v souladu s pravidly vnitrostátního práva daného státu přijímány jako důkazy při soudním řízení.3. Každý členský stát přijme opatření nezbytná k zajištění toho, aby při trestním řízení souvisejícím s jakýmkoli trestným činem uvedeným v článcích 2 až 6:a) soudce mohl nařídit, aby slyšení proběhlo bez přítomnosti veřejnosti;b) dětská oběť mohla být vyslýchána v soudní síni, aniž by byla přítomna, především s využitím vhodných komunikačních technologií.Článek 16 Posouzení rizika1. Každý členský stát přijme opatření nezbytná k zajištění toho, aby byl v případě osob odsouzených za některý trestný čin uvedený v článcích 2 až 6 vypracován posudek ohledně nebezpečí, které tato osoba představuje, a možném riziku opakování některého trestného činu uvedeného v článcích 2 až 6 s cílema) stanovit vhodné intervenční programy nebo opatření ab) zjistit potřebu zabránit pachateli dočasně či trvale ve výkonu činností předpokládajících pravidelný styk s dětmi.2. Posouzení uvedené v odstavci 1 se pravidelně opakuje, aby se zohlednily změny okolností, které mají vliv na nebezpečí, které tato osoba představuje, a na možné riziko opakování trestného činu.Článek 17 Intervenční programy a opatření1. Každý členský stát přijme nezbytná opatření, aby zajistil dostupné účinné intervenční programy nebo opatření s cílem předejít riziku opakování trestných činů sexuální povahy namířených proti dětem či toto riziko minimalizovat. Tyto programy nebo opatření jsou dostupné po celou dobu trestního řízení, ve věznici i mimo ni, v souladu s podmínkami stanovenými ve vnitrostátních právních předpisech.Tyto intervenční programy nebo opatření se upraví tak, aby odpovídaly zvláštním vývojovým potřebám dětí, které se dopustily sexuálně motivovaného trestného činu, včetně dětí, které ještě nedosáhly věku trestní odpovědnosti.2. Každý členský stát přijme opatření nezbytná k zajištění toho, aby osoby odsouzené za trestné činy uvedené v článcích 2 až 6, u nichž existuje riziko případného opakování trestného činua) měly přístup nebo jim byl nabídnut přístup k programům či opatřením uvedeným v odstavcích 1 a 2;b) obdržely nabídku přístupu ke zvláštním programům nebo opatřením odpovídajícím nebezpečí a možnému riziku opakování některého z trestných činů uvedených v článcích 2 až 6;c) byly plně informovány o důvodech návrhu, který jim umožňuje přístup k programům nebo opatřením,d) souhlasily s účastí ve zvláštních programech nebo opatřeních s plným vědomím všech skutečností;e) mohly účast odmítnout a byly informovány o možných důsledcích jejich odmítnutí.3. Každý členský stát přijme opatření nezbytná k zajištění toho, aby osoby, proti nimž je vedeno trestní řízení za některý z trestných činů uvedených v článcích 2 až 6, mohly mít přístup k programům a opatřením uvedeným v odstavcích 1 a 2 za podmínek, které neporušují právo na obhajobu a právo na spravedlivý a nestranný proces, ani s ním nejsou v rozporu, a které především respektují zásadu presumpce neviny.4. Každý členský stát přijme opatření nezbytná k zajištění toho, aby osoby, které se obávají, že mohou spáchat některý z trestných činů uvedených v článcích 2 až 6, mohly mít případně přístup k účinným intervenčním programům nebo opatřením, na jejichž základě je možné posoudit riziko spáchání trestného činu a těmto rizikům předcházet.Článek 18 Zablokování přístupu k internetovým stránkám obsahujícím dětskou pornografiiKaždý členský stát přijme nezbytná opatření, aby příslušné soudní a policejní orgány mohly nařídit nebo obdobným způsobem dosáhnout zablokování přístupu uživatelů internetu k internetovým stránkám obsahujícím nebo šířícím dětskou pornografii, s výhradou přiměřených záruk; především je třeba zajistit, aby se zablokování omezovalo jen na to, co je nezbytné, aby uživatelé byli informováni o důvodech zablokování a aby poskytovatelé obsahu byli informováni o tom, že mají možnost toto rozhodnutí napadnout.Článek 19 Místní působnostToto rámcové rozhodnutí se vztahuje na Gibraltar.Článek 20 Zrušení rámcového rozhodnutí 2004/68/SVVRámcové rozhodnutí 2004/68/SVV se zrušuje.Článek 21 Provedení1. Členské státy přijmou opatření nezbytná pro dosažení souladu s tímto rámcovým rozhodnutím nejpozději do [DVOU LET OD JEHO PŘIJETÍ].2. Ke stejnému dni členské státy sdělí generálnímu sekretariátu Rady a Komisi znění předpisů, kterými se v jejich vnitrostátním právu zavádějí povinnosti vyplývající z tohoto rámcového rozhodnutí. Na základě těchto údajů a písemné zprávy předložené Komisí prověří Rada nejpozději do [ČTYŘ LET PO PŘIJETÍ], do jaké míry dosáhly členské státy souladu s tímto rámcovým rozhodnutím, a zváží potřebu dalších změn.Článek 22 Vstup v platnostToto rámcové rozhodnutí vstupuje v platnost dnem zveřejnění v Úředním věstníku Evropské unie .V Bruselu dneZa Radupředseda / předsedkyně [1] Návrh rámcového rozhodnutí Rady o předcházení kompetenčním sporům v trestním řízení a jejich řešení, který předložily dne 20. ledna 2009 Česká republika, Polsko, Slovinsko, Slovensko a Švédsko, dokument Rady č. 5208/09.[2] Rozhodnutí Rady ze dne 29. května 2000 o boji proti dětské pornografii na internetu (Úř. věst. L 138, 9.6.2000, s. 1).[3] Úř. věst. C , , s. .[4] Úř. věst. L 13, 20.1.2004, s. 14.[5] Úř. věst. L 300, 11.11.2008, s. 42.[6] Přijaté na zasedání Rady SVV ve dnech 26.–27. února 2009. Konečné referenční údaje při zveřejnění.[7] Úř. věst. L 82, 22.3.2001, s. 1.


               EVROPSKÁ KOMISE
            V Bruselu dne 22.6.2015
            COM(2015) 304 final
            2015/0135(NLE)
            Návrh
            ROZHODNUTÍ RADY
            o ratifikaci ze strany členských států a jejich přistoupení jménem Unie k Protokolu z roku 2010 k Mezinárodní úmluvě o odpovědnosti a náhradě za škodu v souvislosti s přepravou nebezpečných a škodlivých látek po moři, s výjimkou aspektů týkajících se justiční spolupráce v občanských věcech

               DŮVODOVÁ ZPRÁVA

               1.SOUVISLOSTI NÁVRHU

               1.1.Úvod

               Odpovědnost a náhrada škody vzniklé v důsledku určitých druhů činností v oblasti námořní dopravy je na mezinárodní úrovni upravena řadou úmluv Mezinárodní námořní organizace (dále jen „IMO“), jež spočívají na týchž hlavních zásadách. Jsou to tyto zásady: objektivní odpovědnost vlastníka lodi, povinné pojištění k pokrytí škod způsobených třetím stranám, právo osob, které utrpěly škodu, vznést nárok přímo proti pojistiteli, omezení odpovědnosti a v případě ropných a nebezpečných a škodlivých látek zvláštní fond náhrad, který se využívá k náhradě škod, pokud překročí meze odpovědnosti vlastníka lodi.

               Mezinárodní úmluva o odpovědnosti a náhradě za škodu v souvislosti s přepravou nebezpečných a škodlivých látek po moři z roku 1996 (dále jen „úmluva HNS z roku 1996“) je poslední úmluvou IMO zabývající se odpovědností, kterou ještě musí státy ratifikovat, aby mohla vstoupit v platnost. Je to důležitá součást mezinárodního režimu odpovědnosti v námořní dopravě, zejména protože obchodní činnost v oblasti přepravy nebezpečných a škodlivých látek po moři, včetně zkapalněného zemního plynu (LNG) a zkapalněného ropného plynu (LPG), je na vzestupu a představuje podstatnou část odvětví námořní dopravy.

               Protokol z roku 2010 k úmluvě HNS z roku 1996 (dále jen „Protokol z roku 2010“) obsahuje změny, jejichž cílem je čelit problémům, které byly zjištěny v úmluvě HNS z roku 1996. Tento protokol a ustanovení úmluvy ve znění protokolu je třeba chápat, vykládat a uplatňovat společně jako jedinou listinu, jak je uvedeno v článcích 2 a 18 protokolu. Konsolidované znění protokolu vytvořil sekretariát IMO, schválil je její Právní výbor na své 98. schůzi roku 2011 a je na ně odkazováno jako na „úmluvu HNS z roku 2010“. Úmluva HNS z roku 2010 jako jediná konsolidovaná listina úmluvy nabude účinku, jakmile vstoupí v platnost Protokol z roku 2010.

               V souladu s čl. 20 odst. 8 protokolu (čl. 45 odst. 8 úmluvy HNS z roku 2010) podpis, ratifikace nebo přijetí Protokolu z roku 2010 ze strany státu ruší jakýkoli předchozí podpis nebo ratifikaci úmluvy HNS z roku 1996, které daný stát učinil.

               Úmluva HNS z roku 1996 ani Protokol z roku 2010 k úmluvě HNS nevstoupily v platnost. Protokol z roku 2010 nemá k dnešnímu dni žádné smluvní strany.

               Je třeba poznamenat, že vyjádření v tom smyslu, že se strana cítí zavázána Protokolem 2010, musí být provázeno předložením údajů o celkovém množství nákladu podléhajícího příspěvku, který byl obdržen v předcházejícím kalendářním roce, v souladu s čl. 20 odst. 4 tohoto protokolu (čl. 45 odst. 4 úmluvy HNS z roku 2010). Tato podmínka je hlavním důvodem, proč úmluvu dosud žádný stát neratifikoval.

               Po přijetí Protokolu z roku 2010 k úmluvě HNS v IMO vytvořila skupina států s pomocí sekretariátu Mezinárodních fondů pro náhradu škod způsobených ropným znečištěním soubor pokynů k podávání zpráv o nákladu nebezpečných a škodlivých látek, který podléhá příspěvku. Tyto pokyny schválil Právní výbor IMO na své 100. schůzi dne 19. dubna 2013
                  1
               , čímž vyřešil nejdůležitější praktický problém spojený s ratifikací úmluvy.

               Na 101. schůzi Právního výboru IMO byla vytvořena korespondenční skupina pro nebezpečné a škodlivé látky, jejímž úkolem je pomáhat státům se zaváděním postupů pro provádění úmluvy, zejména pro podávání zpráv o nebezpečných a škodlivých látkách podléhajících příspěvku, a připravovat tak cestu k ratifikaci. K členům této skupiny patří několik členských států EU a Evropská komise.

               1.2.Pravomoci EU a důsledky

               V souladu s pravidly o pravomoci Unie ve vnějších vztazích, která jsou stanovena v čl. 3 odst. 2 Smlouvy o fungování Evropské unie (dále jen „SFEU“), spadá Protokol z roku 2010 a v budoucnosti úmluva HNS z roku 2010 do výlučné pravomoci Unie, protože se týkají společných pravidel Unie a mění oblast jejich působnosti.

               Uzavření Protokolu z roku 2010 k úmluvě by ovlivnilo oblast působnosti a pravidla směrnice 2004/35/ES o odpovědnosti za životní prostředí v souvislosti s prevencí a náhradou škod na životním prostředí
                  2
               , jak je uvedeno v oddílu 1.4 této důvodové zprávy. Kromě toho by uzavření Protokolu z roku 2010 z důvodů podrobně rozvedených v oddíle 1.5 níže ovlivnilo pravidla stanovená v nařízení (EU) č. 1215/2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (přepracované znění nařízení Brusel I).
                  3

               Toto překrývání mezi pravidly úmluvy v pozměněném znění a pravidly stanovenými v Unii v oblasti justiční spolupráce v občanských a obchodních věcech rovněž utvořilo právní základ pro rozhodnutí Rady 2002/971/ES, kterým se členské státy zmocňují, aby v zájmu Společenství ratifikovaly Mezinárodní úmluvu o odpovědnosti a náhradě za škodu v souvislosti s přepravou nebezpečných a škodlivých látek po moři z roku 1996 nebo aby k této úmluvě přistoupily
                  4
               . Nicméně jak je konstatováno v úvodu, Protokol z roku 2010 pozměnil úmluvu HNS z roku 1996 a úmluva HNS z roku 2010 je konsolidovanou listinou, jež je výsledkem toto změny. Vliv úmluvy HNS z roku 2010 na pravidla EU je tudíž nutno posoudit s ohledem na vývoj v právním řádu Unie, k němuž došlo od doby, kdy bylo přijato rozhodnutí Rady 2002/971/ES.

               Výlučnou pravomoc Unie k uzavření Protokolu z roku 2010 nemůže Unie vykonat jako samostatný právní subjekt, jestliže není ve znění úmluvy nebo protokolu přítomna doložka REIO (organizace regionální hospodářské integrace). Členské státy tak mají povinnost uzavřít tuto mezinárodní dohodu jménem Unie. Protože se Protokol z roku 2010 týká záležitostí spadajících do výlučné pravomoci EU, členské státy nemohou o jeho podpisu a ratifikaci rozhodnout nezávisle. Mohou tak učinit pouze jménem Unie po obdržení zmocnění od Rady a souhlasu od Evropského parlamentu na základě návrhu Komise v souladu s čl. 218 odst. 6 písm. a) SFEU.

               1.3.Podrobnosti úmluvy

               Protokol z roku 2010, a tedy i konsolidované znění úmluvy HNS z roku 2010, vstoupí v platnost 18 měsíců po dni, k němuž jej ratifikuje alespoň 12 států, včetně čtyř států, z nichž každý má alespoň 2 miliony jednotek hrubé prostornosti, a poté, co byly generálnímu tajemníkovi IMO předloženy příslušné údaje o nákladu podléhajícímu příspěvku, které vykazují, že během předchozího kalendářního roku bylo v těchto státech přijato celkové množství alespoň 40 milionů tun nákladu podléhajícího příspěvku ve prospěch obecného účtu nebezpečných a škodlivých látek. Stejné podmínky pro vstup v platnost byly i v úmluvě HNS z roku 1996.

               Nejdůležitější změny úmluvy HNS z roku 2010 oproti úmluvě HNS z roku 1996 jsou tyto:

               a)vyloučení zabalených nebezpečných a škodlivých látek z definice nákladu podléhajícího příspěvku do fondu HNS, přičemž škody způsobené zabalenými nebezpečnými a škodlivými látkami jsou i nadále zahrnuty do dvouúrovňového systému náhrad stanoveného v úmluvě (čl. 1 odst. 10 úmluvy HNS z roku 2010);

               b)zvýšení omezení odpovědnosti vlastníka lodi v případě lodí přepravujících zabalené nebezpečné a škodlivé látky s cílem lépe zohlednit vyloučení zabalených nebezpečných a škodlivých látek z nákladu podléhajícího příspěvku do fondu HNS (čl. 9 odst. 1 písm. b) úmluvy HNS z roku 2010);

               c)stanovení fyzického příjemce LNG stranou odpovědnou za placení příslušných příspěvků do fondu HNS, pokud neexistuje jiná dohoda mezi držitelem nároku a příjemcem (čl. 19 odst. 1b dohody HNS z roku 2010);

               d)podmínění platby náhrady z fondu HNS v případě události, kterou pokrývá, tím, že dotčený stát plnil svou povinnost předkládání zpráv o nákladu podléhajícím příspěvku po všechny roky předcházející události (čl. 21b odst. 2 úmluvy HNS z roku 2010).

               Tyto změny odstraňují hlavní překážky, které bránily procesu ratifikace úmluvy HNS z roku 1996.

               Oblast působnosti: Úmluva HNS z roku 2010 se uplatňuje na nároky vznášené v případě škody vzniklé v důsledku přepravy nebezpečných a škodlivých látek po moři, s výjimkou nároků vzniklých na základě jakékoliv smlouvy o přepravě věcí a osob. Úmluva se vztahuje na veškeré škody vzniklé na území – včetně teritoriálního moře – smluvního státu, škody na životním prostředí způsobené ve výlučné ekonomické zóně smluvního státu, veškeré škody – vyjma škod na životním prostředí – způsobené mimo území a teritoriální moře smluvního státu lodí registrovanou ve smluvním státě a rovněž veškerá preventivní opatření přijatá s cílem minimalizovat výše uvedené typy škod. Válečné lodě nebo jiné lodě vlastněné nebo provozované státem a použité k nekomerčním účelům jsou z oblasti působnosti úmluvy vyloučeny, pokud daný stát nerozhodne jinak. Kromě toho může stát z oblasti působnosti této úmluvy vyloučit lodě, které mají méně než 200 jednotek hrubé prostornosti, které přepravují nebezpečné a škodlivé látky výhradně v zabaleném stavu a zároveň se zabývají plavbami mezi přístavy nebo zařízeními daného státu. Tato výjimka se může uplatnit rovněž mezi dvěma sousedními státy na základě výslovné dohody obou těchto států. Tyto případné výjimky týkající se jednoho státu nebo dvou sousedních států musí být oznámeny IMO.

               Hlavní hlediska odpovědnosti a náhrady: Úmluva HNS z roku 2010 stanoví objektivní odpovědnost vlastníka lodi, která přepravuje nebezpečné a škodlivé látky, za jakoukoli škodu, která vznikne v důsledku události související s přepravou nebezpečných a škodlivých látek po moři na palubě této lodi. Existují vymezené výjimky z této objektivní odpovědnosti vlastníka, přičemž důkazní břemeno pro jejich uplatnění spočívá na vlastníkovi lodi.

               Objektivní odpovědnost je spojena s povinností vlastníka uzavřít pojištění nebo mít jinou finanční záruku k pokrytí jeho odpovědnosti za škodu v rámci této úmluvy. Smluvní státy musí v souladu s úmluvou prokázat existenci takového pojištění nebo finanční záruky.

               Aby byly požadavky na objektivní odpovědnost a povinné pojištění podpořeny dotčeným průmyslovým odvětvím, stanoví úmluva také právo na omezení odpovědnosti vlastníka na 100 milionů zúčtovacích jednotek v případě nebezpečných a škodlivých látek přepravovaných ve volně loženém stavu a 115 milionů zúčtovacích jednotek v případě zabalených nebezpečných a škodlivých látek. Kromě toho – jako je tomu v případě všech úmluv o odpovědnosti v námořní dopravě – existuje ustanovení zakazující vznášení nároku proti vlastníkovi lodi v případě škody spadající do působnosti úmluvy HNS z roku 2010 „jinak než v souladu s touto úmluvou“.

               Největším přínosem této úmluvy pro mezinárodní režim vztahující se na odpovědnost a náhradu škody v případě nehod způsobených činnostmi v oblasti námořní dopravy a zejména obchodem s nebezpečnými a škodlivými látkami provozovaným na moři je zřízení zvláštního fondu náhrad. Účelem fondu HNS je uhrazení náhrady jakékoli osobě, jež utrpěla škodu v souvislosti s přepravou nebezpečných a škodlivých látek po moři, pokud tato osoba nemohla dostat úplnou a odpovídající náhradu škody od vlastníka lodi a jeho pojistitele. Tato nemožnost může být důsledkem různých okolností, konkrétně tím, že vlastník lodi není odpovědným, finanční neschopností vlastníka lodi a jeho pojistitele plně uspokojit nároky nebo škody přesahující omezení odpovědnosti vlastníka lodi.

               Celková výše náhrady, jež je dostupná v rámci dvouúrovňového systému, činí 250 milionů zúčtovacích jednotek (přibližně 310 milionů EUR v dnešních směnných kurzech). Aby byla tato částka dostupná, je v rámci úmluvy HNS z roku 2010 zřízen propracovaný systém příspěvků, které platí do fondu HNS v každém smluvním státě osoby přijímající nebezpečné a škodlivé látky. Smluvní státy pak nesou odpovědnost za přesné, včasné a pravidelné podávání zpráv o nákladu podléhajícím příspěvku do fondu HNS, přičemž stát se může rovněž rozhodnout, že bude namísto příjemce nebezpečných a škodlivých látek platit příspěvky do fondu sám.

               Nároky a žaloby u soudů smluvního státu: Úmluva HNS z roku 2010 obsahuje pravidla o příslušnosti soudů smluvních států v případě nároků vznesených osobami, jež utrpěly škodu, na niž se vztahuje úmluva, vůči vlastníkovi nebo jeho pojistiteli nebo vůči fondu HNS. Úmluva se vztahuje rovněž na uznávání a vynucování rozsudků soudů ve smluvních státech. Účelem těchto prvků, jež zůstávají oproti úmluvě HNS z roku 1996 nezměněny, je zajistit, aby mohly mít oběti nehod pokrytých úmluvou prospěch z jednoznačných procesních pravidel a právní jistoty a aby mohly své nároky vznášet účinněji.

               1.4.Dopady na směrnici 2004/35/ES

               Směrnice 2004/35/ES je od roku 2004 v EU právem rozhodným v oblasti odpovědnosti provozovatelů pracovní činnosti, včetně námořní dopravy, s ohledem na předcházení a nápravu škod na životním prostředí způsobených na území a ve vodách v soudní příslušnosti určitého členského státu.

               Jak úmluva HNS z roku 1996, tak úmluva HNS z roku 2010 se překrývají v oblasti působnosti se směrnicí, jestliže i) škoda na životním prostředí byla způsobena na území, včetně teritoriálního moře, smluvního státu (čl. 3 písm. a) úmluvy HNS z roku 2010), ii) škoda byla způsobena znečištěním životního prostředí ve výlučné ekonomické zóně smluvního státu nebo rovnocenné oblasti (až 200 námořních mil od základních linií) (čl. 3 písm. b) úmluvy HNS z roku 2010) a iii) jsou dotčena „preventivní opatření, ať jsou přijata kdekoli, která mají takové škodě předcházet nebo ji minimalizovat“ (čl. 3 písm. d) úmluvy HNS z roku 2010). Odpovídající ustanovení směrnice jsou čl. 2 bod 1 o definici „škody na životním prostředí“ a čl. 2 bod 10 o definici „preventivních opatření“ ve spojení s čl. 3 odst. 1 písm. a) směrnice 2008/56/ES, kterou se stanoví rámec pro činnost Společenství v oblasti mořské environmentální politiky
                  5
               , čl. 1 odst. 1 směrnice 79/409/EHS o ochraně volně žijících ptáků
                  6
                a čl. 2 odst. 1 směrnice 92/43/EHS o stanovištích
                  7
               , jak je uvedeno v „Pokynech Komise pro vytvoření sítě Natura 2000 v mořském prostředí – Uplatňování směrnic o ptácích a stanovištích“
                  8
               . Definice „škody na životním prostředí“ v úmluvě a směrnici 2004/35/ES nejsou totožné, přestože se do velké míry překrývají. V praxi se však očekává, že úmluva by měla směřovat ke stejně vysokým normám pro nápravu škod na životním prostředí, jaké obsahuje směrnice.

               Vzhledem k překrývání oblasti působnosti směrnice 2004/35/ES a úmluvy HNS z roku 2010 je zjevné, že se uzavření Protokolu z roku 2010, kterým se mění úmluva HNS z roku 1996 a jehož důsledkem je nový právní text (tj. úmluva HNS z roku 2010), dotýká stávajících pravidel Unie.

               Ještě důležitější je, že směrnice 2004/35/ES výslovně odkazuje na úmluvu HNS z roku 1996 a vyjímá ze své oblasti působnosti jakoukoli škodu vzniklou v důsledku události, na kterou se vztahuje tato úmluva včetně jejích případných změn, za předpokladu, že v dotčeném členském státě je úmluva v platnosti (čl. 4 odst. 2 a příloha IV směrnice 2004/35/ES). Toto ustanovení má umožnit, aby měly zvláštní mezinárodní režimy, které se vztahují na občanskou odpovědnost za zvláštní pracovní činnost, přednost před touto směrnicí, neboť byly považovány za účinnější záruku rychlé a odpovídající náhrady za škodu na životním prostředí a za vhodnější vzhledem k povaze takových pracovních činností. Protokol z roku 2010 jako změna úmluvy HNS z roku 1996 je zahrnut do této výjimky ze směrnice 2004/35/ES; je tedy zjevné, že ratifikace úmluvy nebo přistoupení k úmluvě ovlivní oblast působnosti stávajících pravidel EU.

               Bez ohledu na značné překrývání mezi pravidly úmluvy a směrnice existuje rovněž zásadní rozpor, který vymezuje vliv ustanovení úmluvy na pravidla Unie. Čl. 7 odst. 4 úmluvy HNS (společný ve znění úmluvy z roku 1996 i 2010) vylučuje vznášení nároků za způsobenou škodu proti vlastníkovi lodi jakýmkoli jiným způsobem – či u jiného soudu –, než jak je stanoveno v rámci úmluvy. To znamená, že směrnice se nemůže uplatňovat navíc k úmluvě, pokud jde o odpovědnost vlastníka lodi za škodu způsobenou nebezpečnými a škodlivými látkami; oblast působnosti směrnice je tedy úmluvou omezena, což má význam s ohledem na uzavření Protokolu z roku 2010 členskými státy.

               1.5.Dopady na nařízení (EU) č. 1215/2015 (přepracované znění nařízení (ES) č. 44/2001 – „Brusel I“)

               Kapitola IV úmluvy HNS z roku 2010 stanoví pravidla pro postup, jenž se uplatní v případě nároků a žalob podle úmluvy před soudy smluvních států. Zejména články 38, 39 a 40 úmluvy stanoví pravidla pro příslušnost soudů a uznávání a vymáhání rozsudků. Tyto články jsou totožné s články 38, 39 a 40 úmluvy HNS z roku 1996, které byly právním základem pro výlučnou pravomoc Společenství odůvodňujícím rozhodnutí Rady 2002/971/ES.

               Nařízení (EU) č. 1215/2012 stanoví pravidla pro příslušnost a uznávání a výkon soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech mezi členskými státy EU a výše zmíněná ustanovení úmluvy – jestliže vstoupí v platnost – by měla na pravidla tohoto nařízení vliv. Návrh rozhodnutí Rady, kterým se členské státy zmocňují, aby v zájmu Evropského společenství ratifikovaly Mezinárodní úmluvu o odpovědnosti a náhradě za škodu v souvislosti s přepravou nebezpečných a škodlivých látek po moři z roku 1996 (Úmluva HNS), KOM (2001) 674 v konečném znění
                  9
               , obsahuje podrobný přehled a vysvětlení překrývání mezi kapitolou IV úmluvy a nařízením Brusel I (nařízení (ES) č. 44/2001
                  10
               ).

               Kromě výše uvedeného jsou články 37, 41 a 42 v kapitole IV úmluvy HNS z roku 2010 doplňující povahy a jako takové nemohou stát samy o sobě ani je nelze uplatňovat odděleně od jiných ustanovení úmluvy. Výlučná pravomoc Unie se tedy vztahuje na kapitolu IV úmluvy jako celek.

               Zvláštním postavením Dánska, pokud jde o kapitolu IV úmluvy, je nutno se zabývat samostatně v souladu s Protokolem č. 22
                  11
                o postavení Dánska, který je připojen ke Smlouvám. Dánsko je osvobozeno od uplatňování hlavy V třetí části SFEU, a proto se neúčastní přijetí navrhovaného rozhodnutí Rady o ratifikaci ze strany členských států a jejich přistoupení jménem Unie k Protokolu z roku 2010 k Mezinárodní úmluvě o odpovědnosti a náhradě za škodu v souvislosti s přepravou nebezpečných a škodlivých látek po moři, pokud jde o aspekty týkající se justiční spolupráce v občanských věcech.

               1.6.Závěry

               Přijetí mezinárodních pravidel o odpovědnosti za nesmluvní škody, které vzniknou v důsledku přepravy nebezpečných a škodlivých látek po moři, a jejich vstup v platnost je klíčovou otázkou vzhledem k významnému podílu, jejž má přeprava těchto látek na námořní nákladní dopravě na celém světě.

               IMO získala zkušenosti s podobnými mezinárodními režimy upravujícími odpovědnost za škody, které vznikly v důsledku jiných činností námořní dopravy, jako je přeprava ropy tankery, a přijala tuto mezinárodní dohodu ve znění Protokolu z roku 2010 k úmluvě HNS, aby systém úmluv o odpovědnosti v námořní dopravě doplnila specializovanou listinou, jež ustanovuje rovněž nový fond náhrad zaměřený na škody vzniklé v souvislosti s nebezpečnými a škodlivými látkami.

               Členské státy byly na základě rozhodnutí Rady 2002/971/ES zmocněny, aby ratifikovaly úmluvu HNS z roku 1996. Protokol z roku 2010, kterým se mění úmluva, musí být rovněž předmětem nového rozhodnutí Rady, a to v souladu se Smlouvami a s ohledem na vývoj v právu Unie od roku 2002. Protokol z roku 2010 vede k ustavení nové mezinárodní dohody (viz zejména čl. 45 odst. 8 konsolidovaného znění úmluvy HNS z roku 2010). Unie tedy prostřednictvím ratifikace Protokolu z roku 2010 nebo přistoupením k tomuto protokolu zmocňuje členské státy, aby uplatňovaly úmluvu HNS z roku 2010 nejen ve vztahu k záležitostem, na něž se vztahuje protokol, ale rovněž vůči všem jiným záležitostem, na které se vztahuje pozměněné znění úmluvy HNS z roku 2010.

               S ohledem na výše uvedené skutečnosti Komise navrhuje přijetí dvou samostatných rozhodnutí Rady o ratifikaci ze strany členských států a jejich přistoupení jménem Unie k Protokolu z roku 2010, aby bylo zajištěno, že bude dosaženo cílů Smluv zakotvených ve směrnici 2004/35/ES a nařízení (EU) č. 1215/2012 a že budou dodržena ustanovení Protokolu č. 22. Pokud jde o výše uvedené nařízení, zejména s ohledem na pravidla týkající se uznávání a výkonu rozhodnutí soudů členských států, mají členské státy, až ratifikují Protokol z roku 2010 nebo k němu přistoupí, povinnost vydat odpovídající prohlášení, jak je stanoveno v příloze navrhovaného rozhodnutí Rady, což zajistí nepřetržité uplatňování pravidel týkajících se uznávání a výkonu soudních rozhodnutí podle nařízení (EU) č. 1215/2012, pokud jde o uznávání a výkon rozhodnutí soudu některého členského státu v jiném členském státě. Prohlášení by se mělo vztahovat také na jiná tematicky související pravidla Unie, zejména jde o Luganskou úmluvu o soudní příslušnosti a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech ze dne 30. října 2007
                  12
               .

               2.VÝSLEDKY KONZULTACÍ SE ZÚČASTNĚNÝMI STRANAMI A POSOUZENÍ DOPADU

               V této fázi postupu, kdy je oblast činnosti EU již vymezena jednáními o uzavírané mezinárodní listině, není formální posouzení dopadů vyžadováno.

               Nicméně bylo přezkoumáno a zváženo několik možností:

               1)Žádná opatření

               V současné době, kdy úmluva HNS nevstoupila v platnost, se uplatňuje na odpovědnost za škodu na životním prostředí vzniklou jakoukoli událostí, kterou způsobila loď přepravující nebezpečné a škodlivé látky po moři, směrnice 2004/35/ES. To znamená, že definice škody na životním prostředí stanovená ve směrnici se uplatňuje společně s právem vlastníka lodi omezit svou odpovědnost v souladu s Mezinárodní úmluvou o omezení odpovědnosti za námořní nároky z roku 1976 v pozměněném znění (dále jen „úmluva LLMC“), jak je uvedeno v čl. 4 odst. 3 směrnice. Toto právo vlastníka lodi omezit svou odpovědnost až do výše obecných omezení stanovených v úmluvě LLMC má vymezené výjimky, zejména úmysl způsobit takovou škodu nebo nedbalost. Omezení odpovědnosti v rámci LLMC je nižší než omezení stanovená v článku 9 úmluvy HNS z roku 2010. Protože neexistuje fond náhrad, jaký je stanoven v kapitole III úmluvy HNS z roku 2010, neexistuje v současnosti v rámci směrnice žádný prostředek k poskytnutí náhrady obětem (např. rybářům, místním společenstvím) znečištění nebezpečnými a škodlivými látkami na moři, pokud škoda překročí omezení odpovědnosti vlastníka lodi. Kromě toho ve stávajícím právním rámci chybí požadavek povinného pojištění, zatímco článek 12 úmluvy HNS z roku 2010 konkrétně stanoví tuto povinnost vlastníka lodi společně s právem osob vznášejících nároky přímo proti pojistiteli (čl. 12 odst. 8). Společní normotvůrci EU se také rozhodli ve směrnici 2004/35/ES stanovit výjimku ve prospěch mezinárodního režimu odpovědnosti za činnosti námořní dopravy v jakékoli příslušné úmluvě, včetně úmluvy HNS, a vyjmout události, na které se tyto mezinárodní úmluvy vztahují, z oblasti působnosti této směrnice. Pokud by nebylo na úrovni EU učiněno žádné opatření, které by členským státům umožnilo ratifikovat Protokol z roku 2010 k úmluvě HNS nebo k němu přistoupit, aby mohla poslední úmluva IMO o odpovědnosti vstoupit v platnost, upevnil by se nesoulad mezi mezinárodním režimem odpovědnosti za činnosti námořní dopravy a takovým režimem na úrovni EU, a to na úkor právní jistoty a jednoty norem použitelných mimo jiné v případě škody na životním prostředí, k níž dojde v důsledku přepravy nebezpečných a škodlivých látek na moři.

               2)Soulad úmluvy HNS s acquis Unie

               Pokud jde o definici škody na životním prostředí, směrnice 2004/35/ES se s úmluvou HNS z roku 2010 zcela neshoduje. Konkrétně jde o to, že definice ve směrnici je širší a zahrnuje více možností nápravy, včetně primární obnovy poškozených přírodních zdrojů do výchozího stavu, včetně v případě potřeby přijetí doplňkových a vyrovnávacích opatření, pokud nelze zdroje uvést do výchozího stavu, nebo vyrovnání přechodné ztráty zdrojů (taková opatření nikdy nespočívají ve finanční náhradě, ale vždy jde o opatření ke zlepšení stavu přírodních zdrojů v poškozené nebo přilehlé lokalitě). Bylo by tedy možné se zasazovat za možnost změny úmluvy, aby byla v souladu s ustanoveními směrnice.

               Je však nanejvýš nepravděpodobné, že by tento postoj získal mezi smluvními státy IMO dostatečnou podporu, zejména vzhledem k obtížím, které bylo třeba vyřešit, než mohlo být schváleno nynější znění úmluvy. Rovněž definice škody způsobené znečištěním v rámci úmluvy byla pečlivě stanovena v souladu s ostatními stávajícími režimy odpovědnosti za události na moři v případě různých druhů činností námořní dopravy (např. Mezinárodní úmluva o občanskoprávní odpovědnosti za škody způsobené ropným znečištěním z roku 1992, Mezinárodní úmluva o občanskoprávní odpovědnosti za škody způsobené znečištěním ropnými palivy z roku 2001). Změna této definice v úmluvě HNS z roku 2010 by závažně narušila rovnováhu mezi různými odvětvími námořní dopravy a narazila by v IMO na všeobecný odpor.

               3)Vložení „doložky o neuplatňování“ do úmluvy HNS a následná změna směrnice 2004/35/ES

               Bylo by případně možné prověřit také možnost změny úmluvy a vložení „doložky o neuplatňování“, aby bylo zajištěno, že až se členské státy stanou stranou úmluvy, bude se zvláštní vztah mezi EU a jejími členskými státy i nadále řídit pravidly obsaženými v právu Unie. Povinnosti podle úmluvy vůči třetím státům by zůstaly nezměněny.

               Všechny strany úmluvy (včetně států, jež nejsou členy EU) by přijetím této „doložky o neuplatňování“ vyjádřily souhlas, aby EU a její členské státy ve svých vztazích mezi sebou navzájem uplatňovaly právo EU, pokud toto právo rovněž upravuje předmět úmluvy. Nicméně pro tuto možnost platí totéž výše uvedené odůvodnění, což znamená, že členské státy se touto možností jménem Unie nemohou v IMO realisticky zabývat.

               Kromě toho by taková doložka vyžadovala změnu směrnice 2004/35/ES, aby byla odstraněna výjimka, kterou se škody vzniklé v důsledku událostí spadajících do oblasti působnosti úmluvy HNS vyjímají z oblasti působnosti této směrnice. Tato směrnice však upravuje stejným způsobem všechny úmluvy o odpovědnosti v námořní dopravě uvedené v její příloze IV. Zavedení odlišného režimu pro jednu z úmluv by bylo tedy proti duchu samotné směrnice, zejména protože všechny úmluvy IMO o odpovědnosti spočívají na stejných zásadách, jejichž cílem je stanovit rámec objektivní odpovědnosti pro vlastníky lodí a rovněž povinné pojištění a zajistit dostupné a dostatečné finanční prostředky pro náhradu škody způsobené znečištěním při události související s námořní dopravou.

               4)Ratifikace Protokolu z roku 2010 k úmluvě HNS

               Uzavření Protokolu z roku 2010 k úmluvě HNS zajistí jednotné uplatňování pravidel o odpovědnosti a náhradě za škody vzniklé v souvislosti s událostmi způsobenými loděmi, jež přepravují po moři napříč EU nebezpečné a škodlivé látky. Kromě toho zajistí, že budou k dispozici dostatečné finanční prostředky na poskytnutí náhrady obětem těchto událostí. Použití mezinárodního režimu namísto regionálních řešení je pro tyto účely vhodnější vzhledem k povaze námořní dopravy jako celosvětové obchodní činnosti a pravděpodobnému přeshraničnímu dopadu takových událostí.

               Proto byl učiněn závěr, že nejlepším postupem je tento předkládaný návrh rozhodnutí, kterým se členské státy zmocňují, aby ratifikovaly Protokol z roku 2010 k úmluvě HNS, a tedy vyjádřily souhlas, že budou vázány konsolidovaným zněním úmluvy HNS z roku 2010.

               3.PRÁVNÍ STRÁNKA NÁVRHU

               Jak již bylo zmíněno v úvodu, podpis, ratifikace nebo přijetí Protokolu z roku 2010 ze strany státu ruší jakýkoli předchozí podpis nebo ratifikaci úmluvy HNS z roku 1996, které daný stát uskutečnil. Státy, které protokol ratifikují, tak vyjadřují souhlas, že budou vázány konsolidovaným zněním úmluvy HNS z roku 2010 jako jedinou konsolidovanou listinou úmluvy, která nabude účinku, jakmile vstoupí Protokol z roku 2010 v platnost.

               Navrhované rozhodnutí Rady tedy zmocňuje členské státy, aby jménem Unie ratifikovaly Protokol z roku 2010 k úmluvě HNS nebo k němu přistoupily, a v důsledku toho byly vázány pravidly úmluvy HNS z roku 2010.

               Navrhovaná rozhodnutí Rady vycházejí z čl. 218 odst. 6 SFEU ve spojení jednak s článkem 81 SFEU, který stanoví hlavní právní základ pro právní předpisy EU v oblasti justiční spolupráce v občanských věcech příslušný k  pravidlům pro postupy, jež se uplatní na nároky a žaloby podle kapitoly IV úmluvy HNS z roku 2010, jednak s článkem 192 SFEU, jenž stanoví hlavní právní základ pro právní předpisy EU v oblasti ochrany životního prostředí.

               Úmluva HNS z roku 2010 sleduje cíle, jež jsou nedílně spjaty, aniž by byly navzájem v podřízeném nebo nepřímém vztahu. Jediné rozhodnutí nemůže být přijato na základě dvojího právního základu, pokud jsou postupy vyžadované jednotlivými právními základy navzájem neslučitelné.
                  13
                Zde nastává tato situace vzhledem k tomu, že záležitosti související s justiční spoluprací v občanských věcech nejsou závazné pro Dánsko, takže existují odlišná hlasovací práva v Radě. Proto je zapotřebí dvou samostatných rozhodnutí Rady.

               Tato dvě rozhodnutí mají obdobnou strukturu. Článek 1 zmocňuje členské státy, aby jménem Unie ratifikovaly Protokol z roku 2010 k úmluvě HNS nebo k němu přistoupily, protože EU se stranou takové úmluvy stát nemůže.

               Společný článek 2 požaduje, aby členské státy vyjádřily souhlas, že budou ve lhůtě dvou let od vstupu tohoto rozhodnutí v platnost vázány Protokolem z roku 2010. Včasné dodržování Protokolu z roku 2010 všemi členskými státy EU umožní, aby bylo dosaženo prahu potřebného pro vstup protokolu v platnost, jak pokud jde o počet členských států IMO, tak o celkové loďstvo (12 států, včetně čtyř, z nichž každý má alespoň 2 miliony jednotek hrubé prostornosti). Ještě důležitější je, že ratifikace v určeném časovém rámci zabrání, aby členské státy, které se opozdí s přistoupením k Protokolu z roku 2010, a tedy k úmluvě HNS z roku 2010, získaly jakoukoli konkurenční výhodu na úkor rovnocenných náhrad, jež jsou k dispozici stranám, které utrpí škodu v důsledku událostí spjatých s přepravou nebezpečných a škodlivých látek po moři. Při procesu ratifikace nebo přistupování bude zvláště přínosná výměna informací a osvědčených postupů, zejména pokud jde o podávání zpráv o nákladu podléhajícím příspěvku v rámci úmluvy.

               V článku 3 navrhovaného rozhodnutí Rady, které vyjímá z oblasti působnosti hlediska související s justiční spoluprací v občanských věcech, je požadováno, aby členské státy při ukládání listiny o ratifikaci Protokolu z roku 2010 nebo listiny o přistoupení k tomuto protokolu učinily písemný odkaz na obě rozhodnutí Rady.

               Článek 3 v navrhovaném rozhodnutí Rady týkajícím se hledisek souvisejících s justiční spoluprací v občanských věcech odkazuje na prohlášení, které členské státy při vyjadřování souhlasu, že budou vázány Protokolem z roku 2010, musí učinit ohledně předmětu uznávání a výkonu soudních rozhodnutí vzhledem k výlučné pravomoci Unie v těchto záležitostech. Toto prohlášení je podobné prohlášení, jež je obsaženo v článku 2 rozhodnutí Rady 2002/971/ES.

               Společný článek 4 určuje datum vstupu navrhovaných rozhodnutí Rady v platnost.

               Ve společném článku 5 je vyjasněno, že jsou tato rozhodnutí členským státům určena v souladu se Smlouvami, protože účelem těchto rozhodnutí je zmocnit je k tomu, aby byly jménem Unie vázány Protokolem z roku 2010.

               4.ROZPOČTOVÉ DŮSLEDKY

               Žádné

               2015/0135 (NLE)

               Návrh

               ROZHODNUTÍ RADY

               o ratifikaci ze strany členských států a jejich přistoupení jménem Unie k Protokolu z roku 2010 k Mezinárodní úmluvě o odpovědnosti a náhradě za škodu v souvislosti s přepravou nebezpečných a škodlivých látek po moři, s výjimkou aspektů týkajících se justiční spolupráce v občanských věcech

               RADA EVROPSKÉ UNIE,

               s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie (dále jen „SFEU“), a zejména na článek 192 ve spojení s čl. 218 odst. 6 písm. a) bodem v) této Smlouvy,

               s ohledem na návrh Evropské komise,

               s ohledem na souhlas Evropského parlamentu
                  14
               ,

               vzhledem k těmto důvodům:

               (1)Mezinárodní úmluva o odpovědnosti a náhradě za škodu v souvislosti s přepravou nebezpečných a škodlivých látek po moři z roku 1996 (dále jen „úmluva HNS z roku 1996“) měla za cíl zajistit odpovídající, rychlé a účinné poskytnutí náhrady osobám, které utrpí škodu způsobenou únikem nebezpečných a škodlivých látek při přepravě po moři. Úmluva HNS z roku 1996 zaplnila podstatnou mezeru v mezinárodní úpravě odpovědnosti za znečištění v oblasti námořní dopravy.

               (2)Roku 2002 přijala Rada rozhodnutí Rady 2002/971/ES
                  15
               , kterým se členské státy zmocňují, aby v zájmu Společenství ratifikovaly úmluvu HNS z roku 1996 nebo aby k této úmluvě přistoupily. Rozhodnutím 2002/971/ES byla členským státům uložena povinnost učinit kroky potřebné k ratifikaci úmluvy HNS z roku 1996 nebo k přistoupení k této úmluvě do 30. června 2006. Následně tuto úmluvu ratifikovaly čtyři členské státy. Úmluva HNS z roku 1996 nikdy nevstoupila v platnost.

               (3)Úmluva HNS z roku 1996 byla pozměněna Protokolem z roku 2010. Podle článku 2 a čl. 18 odst. 1 Protokolu z roku 2010 jsou Protokol z roku 2010 a úmluva HNS z roku 1996 stranami tohoto protokolu chápány, vykládány a uplatňovány společně jako jediná listina mezi stranami Protokolu z roku 2010.

               (4)Konsolidované znění Protokolu z roku 2010 a úmluvy HNS z roku 1996 vytvořil sekretariát Mezinárodní námořní organizace (IMO) a schválil je její Právní výbor na své 98. schůzi (dále jen „úmluva HNS z roku 2010“). Úmluva HNS z roku 2010 není listinou určenou k podpisu nebo ratifikaci. Tato úmluva nabude účinku, jakmile vstoupí v členských státech v platnost Protokol z roku 2010.

               (5)Jestliže stát vyjádří souhlas, aby byl vázán Protokolem z roku 2010, ruší se tím v souladu s čl. 20 odst. 8 tohoto protokolu (čl. 45 odst. 8 úmluvy HNS z roku 2010) všechna předchozí vyjádření souhlasu tohoto státu ve vztahu k úmluvě HNS z roku 1996. Státy, které jsou smluvními stranami úmluvy HNS z roku 1996, jimi tedy přestanou být v okamžiku, kdy vyjádří souhlas, aby byly vázány Protokolem z roku 2010 v souladu s článkem 20 tohoto protokolu, zejména s odstavci 2, 3 a 4 tohoto článku.

               (6)Od přijetí rozhodnutí 2002/971/ES se právo Unie vyvíjelo, byly přijaty nové sekundární právní předpisy a došlo ke změně Smluv prostřednictvím Lisabonské smlouvy. Úmluva HNS z roku 2010 nyní spadá v celém svém rozsahu do výlučné pravomoci Unie.

               (7)Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/35/ES
                  16
                je v Unii právem rozhodným v oblasti odpovědnosti provozovatelů pracovní činnosti, včetně námořní dopravy, s ohledem na předcházení škodám na životním prostředí způsobených na území a v námořních vodách v soudní příslušnosti určitého členského státu a na nápravu těchto škod. Jak úmluva HNS z roku 1996, tak úmluva HNS z roku 2010 se překrývají v oblasti působnosti se směrnicí 2004/35/ES, jestliže škoda na životním prostředí byla způsobena na území a v námořních vodách spadajících do soudní příslušnosti smluvního státu (čl. 3 písm. a) a b) úmluvy HNS z roku 2010) a jsou dotčena preventivní opatření, ať jsou přijata kdekoli, která mají takové škodě předcházet nebo ji minimalizovat (čl. 3 písm. d) úmluvy HNS z roku 2010).

               (8)Kromě překrývání úmluvy HNS z roku 2010 a směrnice 2004/35/ES v oblasti působnosti existuje rovněž potenciální rozpor mezi těmito dvěma listinami, který byl předvídán a řešen v čl. 4 odst. 2 a příloze IV této směrnice. Úmluva HNS z roku 2010 ve svém čl. 7 odst. 4 a 5 stanoví objektivní odpovědnost vlastníka lodi za jakoukoli škodu, která vznikne v důsledku přepravy nebezpečných a škodlivých látek po moři, na kterou se vztahuje tato úmluva, jež je založena na přenesení odpovědnosti na vlastníka lodi a zákaz vznášení jakýchkoli jiných nároků vůči vlastníkovi lodi, než jaké jsou v souladu s touto úmluvou. Výjimka podle čl. 4 odst. 2 a přílohy IV směrnice 2004/35/ES, která se uplatňuje na škody, na něž se vztahuje úmluva, brání rozporu mezi článkem 7 úmluvy a směrnicí.

               (9)Vzhledem k překrývání směrnice 2004/35/ES a úmluvy HNS z roku 2010 v oblasti působnosti a k výjimce, jež se uplatňuje vůči úmluvě v souladu se směrnicí, je zřejmé, že uzavření Protokolu z roku 2010 se dotýká stávajících pravidel Unie a že souhlas se závazky podle Protokolu z roku 2010 by měl spadat do výlučné pravomoci Unie.

               (10)Úmluva HNS z roku 2010 stejně jako její předchůdkyně je zvláště důležitá s ohledem na zájmy Unie a jejích členských států, protože poskytuje větší ochranu životního prostředí a obětí škod způsobených znečištěním nebezpečnými a škodlivými látkami na moři podle mezinárodních pravidel pro odpovědnost za znečištění v námořní dopravě, v souladu s Úmluvou Organizace spojených národů o mořském právu z roku 1982.

               (11)Aby se státy staly smluvními stranami Protokolu z roku 2010, a tím i úmluvy HNS z roku 2010, musí předložit generálnímu tajemníkovi IMO zároveň se schvalovací listinou příslušné údaje o celkovém množství nákladu podléhajícího příspěvku podle úmluvy HNS z roku 2010, který byl přijat během předcházejícího kalendářního roku, a to v souladu s čl. 20 odst. 4 této úmluvy. Dříve, než státy vyjádří souhlas, aby byly vázány Protokolem z roku 2010, mají povinnost za tímto účelem vytvořit systém podávání zpráv o nákladu podléhajícím příspěvku.

               (12)Výměna informací a osvědčených postupů mezi členskými státy ohledně postupů směřujících k ratifikaci Protokolu z roku 2010 a přistoupení k němu může usnadnit členským státům práci se zaváděním funkčního systému podávání zpráv o nákladu nebezpečných a škodlivých látek podléhajícím příspěvku podle úmluvy HNS z roku 2010.

               (13)Stejně jako v případě úmluvy HNS z roku 1996 mohou být stranou Protokolu z roku 2010 pouze svrchované státy, jestliže ve znění úmluvy nebo protokolu není přítomna doložka REIO (organizace regionální hospodářské integrace). Proto Unie v současnosti nemůže ratifikovat Protokol z roku 2010 ani k němu přistoupit, a tudíž nemůže přistoupit ani k úmluvě HNS z roku 2010. Zásada loajální spolupráce však členské státy a Unii podle Smluv zavazuje k dosahování cílů Unie v oblastech ochrany životního prostředí a spolupráce v občanských věcech. V daném případě od členských států vyžaduje, aby se zaměřily na přistoupení Unie k této úmluvě a vynaložily za tímto účelem veškeré úsilí.

               (14)Ratifikace Protokolu z roku 2010 všemi členskými státy v pevném časovém rámci by měla zajistit všem dotčeným subjektům při uplatňování úmluvy HNS z roku 2010 rovné podmínky a zabránit tomu, aby opožděné přistoupení vedlo k zisku jakékoli konkurenční výhody.

               (15)Členské státy by proto měly být zmocněny k tomu, aby ratifikovaly Protokol z roku 2010, s výjimkou aspektů souvisejících s justiční spoluprací v občanských věcech. Ustanovení úmluvy spadající do oblasti pravomoci svěřené Unii v rámci justiční spolupráce v občanských věcech budou předmětem rozhodnutí, jež bude přijato souběžně s tímto rozhodnutím,

               PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:

               Článek 1

               Členské státy jsou tímto zmocněny, aby jménem Unie ratifikovaly Protokol z roku 2010 nebo k němu případně přistoupily, s výjimkou hledisek souvisejících s justiční spoluprací v občanských věcech, a to podle podmínek stanovených v článcích 2, 3 a 4 tohoto rozhodnutí.

               Článek 2

               1.Členské státy učiní kroky potřebné k tomu, aby uložily listinu o ratifikaci Protokolu z roku 2010 nebo listinu o přistoupení k tomuto protokolu neprodleně a v každém případě nejpozději do dvou let od vstupu tohoto rozhodnutí v platnost.

               2.Členské státy informují ve lhůtě jednoho roku od vstupu tohoto rozhodnutí v platnost Radu a Komisi o předpokládaném datu dokončení svých postupů ratifikace nebo přistoupení.

               3.Členské státy usilují o výměnu informace o stavu svých postupů potřebných k ratifikaci nebo přistoupení, zejména prostřednictvím vytvoření systému podávání zpráv o nákladu podléhajícím příspěvku podle Protokolu z roku 2010.

               Článek 3

               Členské státy při ratifikaci Protokolu z roku 2010 nebo při přistoupení k němu informují písemně generálního tajemníka Mezinárodní námořní organizace o tom, že se tato ratifikace nebo přistoupení uskutečnily v souladu s tímto rozhodnutím a rozhodnutím, jež bylo přijato souběžně s ním, pokud jde o hlediska spadající do pravomoci svěřené Unii v oblasti justiční spolupráce v občanských věcech.
                  17

               Článek 4

               Toto rozhodnutí vstupuje v platnost prvním dnem po jeho vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.

               Článek 5

               Toto rozhodnutí je určeno členským státům v souladu se Smlouvami.

               V Bruselu dne

                     Za Radu

                     předseda

                     (1)
                  100. schůze Právního výboru IMO, LEG 100/14, „Zpráva Právního výboru o jeho činnosti na sté schůzi“, s. 5–6; LEG 100/3, zpráva Kanady nazvaná „Sledování a provádění Protokolu z roku 2010 k úmluvě HNS, příloha 2 „Pokyny k podávání zpráv o nákladu nebezpečných a škodlivých látek podléhajícím příspěvku“.

                     (2)
                  Úř. věst. L 143, 30.4.2004, s. 56.

                     (3)
                  Úř. věst. L 351, 20.12.2012, s. 1.

                     (4)
                  Rozhodnutí Rady 2002/971/ES ze dne 18. listopadu 2002, kterým se členské státy zmocňují, aby v zájmu Společenství ratifikovaly Mezinárodní úmluvu o odpovědnosti a náhradě za škodu v souvislosti s přepravou nebezpečných a škodlivých látek po moři z roku 1996 nebo aby k této úmluvě přistoupily (Úmluva HNS), Úř. věst. L 337, 13.12.2002, s. 55.

                     (5)
                  Úř. věst. L 164, 25.6.2008, s. 19.

                     (6)
                  Směrnice Rady 79/409/EHS o ochraně volně žijících ptáků, Úř. věst. L 103, 25.4.1979, s. 1.

                     (7)
                  Směrnice Rady 92/43/EHS o ochraně přírodních stanovišť, volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin, Úř. věst. L 206, 22.7.1992, s. 7.

                     (8)

                     http://ec.europa.eu/environment/nature/natura2000/marine/docs/marine_guidelines.pdf

                  .

                     (9)
                  Úř. věst. C 51E, 26.2.2002, s. 370.

                     (10)
                  Úř. věst. L 12, 16.1.2001, s. 1.

                     (11)
                  Úř. věst. C 326, 26.10.2002, s. 299.

                     (12)
                  Úř. věst. L 339, 21.12.2007, s. 3.

                     (13)
                  Viz nedávný rozsudek ESD ze dne 11. června 2014, věc C-377/12, bod 34.

                     (14)
                  Úř. věst. C 326, 26.10.2012, s. 47.

                     (15)
                  Rozhodnutí Rady 2002/971/ES ze dne 18. listopadu 2002, kterým se členské státy zmocňují, aby v zájmu Společenství ratifikovaly Mezinárodní úmluvu o odpovědnosti a náhradě za škodu v souvislosti s přepravou nebezpečných a škodlivých látek po moři z roku 1996 nebo aby k této úmluvě přistoupily (Úmluva HNS) (Úř. věst. L 337, 13.12.2002, s. 55).

                     (16)
                  Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/35/ES ze dne 21. dubna 2004 o odpovědnosti za životní prostředí v souvislosti s prevencí a nápravou škod na životním prostředí (Úř. věst. L 143, 30.4.2004, s. 56).

                     (17)
                  Úř. věst. L