				|

		52012PC0773

			Návrh NAŘÍZENÍ EVROPSKÉHO PARLAMENTU A RADY o výkonu práv Unie za účelem uplatňování a prosazování pravidel mezinárodního obchodu /* COM/2012/0773 final - 2012/0359 (COD) */

			   	DŮVODOVÁ ZPRÁVA
1.           SOUVISLOSTI NÁVRHU
Odůvodnění a cíle
Tento návrh nařízení Evropského
parlamentu a Rady odráží prioritní zájem Unie, kterým je účinný výkon
jejích práv vyplývajících z mezinárodního obchodu. Tento cíl byl stanoven ve
sdělení Komise nazvaném „Obchod, růst a celosvětové záležitosti“[1] a potvrzen v závěrech Rady ze dne 21. prosince 2010[2].
V současnosti Unie nemá k dispozici
společný právní rámec[3],
jenž by sloužil k výkonu jejích práv podle dohod o mezinárodním obchodu.
Cílem stávajícího návrhu je náprava tohoto stavu.
Obecné souvislosti
K výkonu a obhajobě svých práv a
zájmů podle dohod o mezinárodním obchodu může být zapotřebí, aby
Unie přijala jednostranná opatření. Tomu se tak děje
například v rámci postupu podle pravidel pro řešení sporů
Světové obchodní organizace (WTO) nebo podle dvoustranných či
regionálních mechanismů pro řešení sporu. Obdobná situace panuje i v
případě ochranných obchodních opatření a postupů
usilujících o tzv. „rekonsolidaci závazků“ podle mezinárodních dohod. Veškerá
tato opatření vyžadují, aby bylo jednáno rychle, neboť jen tak se
mohou stát účinným a věrohodným nástrojem zabezpečujícím
dodržování daných závazků a mohou být dodrženy lhůty, jež jsou
stanoveny v příslušných mezinárodních závazcích Unie. To vyžaduje rychlé,
účinné a pružné rozhodování v rámci struktur stanovených Lisabonskou
smlouvou.
Před vstupem Lisabonské smlouvy v
platnost prosazovala Unie svá práva případ od případu formou
nařízení přijatých Radou na návrh Komise, který byl založen na
bývalém článku 133. Po vstupu Lisabonské smlouvy v platnost jsou však
společnými normotvůrci Rada a Evropský parlament, kteří, pokud
jde o opatření vymezující rámec pro provádění společné obchodní
politiky, jednají podle řádného legislativního postupu (článek 207
Smlouvy o fungování Evropské unie „SFEU“). Výkon práva v rámci dohod o
mezinárodním obchodu je typickou úlohou výkonné složky, která může
vyžadovat, aby byla prováděcí opatření přijímána a
prováděna v přesně vymezených lhůtách. Pro
přijetí takových aktů je vhodné, aby Rada a Evropský parlament
stanovily jasný a předvídatelný rámec.
Praxe před vstupem SFEU v platnost
dokládá, že je žádoucí jednat podle postupů, jež v zájmu výkonu práv Unie
umožňují rychlé a účinné rozhodování:
–
V případě řešení sporu v rámci WTO
ve věci US-Foreign Sales Corporation trvalo přijetí nařízení
Rady (ES) č. 2193/2003 ze dne 8. prosince 2003 o zavedení dodatečných
cel na dovoz určitých produktů pocházejících z USA osm
měsíců od přijetí návrhu Komise. Přijetí pozastavení
uvedeného opatření prostřednictvím nařízení Rady (ES) č.
728/2006 ze dne 15. května 2006 trvalo tři dny od přijetí návrhu
Komise.
–
V případě řešení sporu v rámci WTO
ve věci US-Byrd trvalo přijetí nařízení Rady (ES) č.
673/2005 ze dne 25. dubna 2005 o stanovení dodatečných cel na dovoz
některých produktů pocházejících z USA přibližně dva
měsíce od přijetí návrhu Komise.
–
V případě řešení sporu v rámci WTO
ve věci US-wheat gluten přiřklo nařízení Rady (ES) č.
1804/98 ze dne 14. srpna 1998 v souladu se článkem 8 Dohody WTO o ochranných
opatřeních EU oprávnění vyrovnat nežádoucí účinky ochranných
opatření USA. Jeho přijetí trvalo jeden měsíc od přijetí
návrhu Komise.
–
Ve věci US-Steel trvalo přijetí
nařízení Rady (ES) č. 1031/2002 ze dne 13. června 2002 o ochranných
vyrovnávacích opatřeních dva měsíce, přičemž zrušení
vyrovnávacích opatření trvalo ve stejné věci pouhé čtyři
dny.
Pokud by nebyl k dispozici vhodný právní rámec
pro provádění opatření obchodní politiky v obdobných situacích, jako
byly výše uvedené případy, bylo by nutné použít pro přijetí
opatření v určitých případech řádný legislativní
postup. Přijetí legislativního aktu trvá v průměru 15 až 31
měsíců, přičemž takto dlouhá doba by mohla mít nepříznivý
dopad na schopnost Unie účinně vykonávat svá práva ve lhůtách,
jež jsou stanoveny v dohodách o mezinárodním obchodu.
Tato předloha nařízení vychází ze
závěru, podle kterého a) je přijímání opatření obchodní politiky
za účelem výkonu práv Unie podle mezinárodních dohod typickým
uplatněním výkonné složky, které musí být uskutečněno podle
rámce společných pravidel; b) pokud vhodný právní rámec chybí, může
být schopnost Unie účinně prosazovat svá práva ohrožena; c) mezi
relativně dlouhými lhůtami pro přijímání rozhodnutí v rámci EU a
lhůtami pro výkon práv na základě dohod o mezinárodním obchodu
může docházek ke kolizi.
Tato
předloha nařízení pak z těchto důvodů navrhuje, aby
byl zřízen společný právní rámec pro výkon práv Unie podle dohod o
mezinárodním obchodu, a to v souladu s Lisabonskou smlouvou. Toto nařízení
navrhuje, aby byla Komise zmocněna přijímat prováděcí akty v
souladu s článkem 291 SFEU, a to v rámci ustaveném touto předlohou
nařízení a ve lhůtách a podle kritérií, které jsou výslovně
stanoveny. Rozsah tohoto nařízení se vztahuje na přijímání,
pozastavení, změnu a zrušení prováděcích aktů, pokud jde o:
a)           výkon práv Unie podle závazných
mnohostranných a dvoustranných pravidel pro řešení sporů;
b)           vyrovnávací opatření podle
mnohostranných a dvoustranných pravidel o ochranných opatřeních;
c)           vyrovnávací opaření v případech,
kdy třetí země změní své koncese podle článku XXVIII
Všeobecné dohody o clech a obchodu (GATT) 1994.
Na základě
této předlohy nařízení může Komise přijmout opatření
obchodní politiky v podobě: cla, množstevních omezení dovozu nebo
vývozu zboží a opatření v oblasti veřejných zakázek. Tento
přístup vyplývá ze zkušeností získaných v minulých letech při
přijímání opatření obchodní politiky a odráží skutečnost, že
zásah ve vybraných oblastech je praktický a obecně účinný. Za
stávajícího stavu rozvoje práva Unie je vhodné, zejména je-li přihlédnuto
k vnitrostátní úpravě v oblasti služeb a duševního vlastnictví a k
ohraničené možnosti účinných zásahů, jež je dána povahou
těchto oblastí, aby se pozornost týkající se zmocnění Komise
soustředila na jiné oblasti obchodní politiky. Je třeba uvést, že
tzv. „křížová odvetná opatření“ (tj. pozastavení koncesí či
jiných závazků v jiném odvětví, než v jakém bylo rozhodnuto
s konečnou platností o porušení), jsou obecně podle pravidel WTO
možná a v dohodách o volném obchodu uzavřených Unií nejsou tato
opatření nikterak omezena. Pokud by bylo prokazatelně zapotřebí,
aby Unie využila opatření obchodní politiky, která nejsou touto
předlohou nařízení upravena, včetně opatření
týkajících se obchodu se službami či obchodních aspektů práv
duševního vlastnictví, mohla by Komise předkládat návrhy legislativních
aktů na základě článku 207 SFEU nebo by mohla využít jiných
použitelných postupů.
V ustanovení o přezkumu je uvedeno,
že Komise posoudí fungování tohoto nařízení po třech letech od
okamžiku, kdy dojde poprvé k uplatnění tohoto navrhovaného nařízení.
Komise vypracuje o tomto nařízení zprávu a, budou-li to okolnosti
vyžadovat, může navrhnout vhodná opatření v zájmu zlepšení jeho
účinnosti. V této souvislosti se lze zabývat v rámci tohoto
nařízení řadou opatření obchodní politiky, jež se týkají nejen zboží,
ale i obchodu se službami či práv duševního vlastnictví.
Pokud jde o vládní zakázky, pak podle
ustanovení stávající platné Dohody WTO o vládních zakázkách a i podle jejího
revidovaného znění platí, že nedodrží-li strana uvedené dohody své
závazky, mohou ostatní strany uvedené dohody pozastavit koncese či jiné
závazky, avšak pouze v oblasti trhu veřejných zakázek. Vzhledem k tomu je
důležité, aby byla v navrhované předloze nařízení stanovena
možnost přijímat opatření obchodní politiky týkající se
veřejných zakázek, čímž bude Unii umožněno, aby účinně
vykonávala svá práva ve vztahu k vládním zakázkám, na něž se vztahují
mezinárodní závazky Unie. Kromě mechanismu WTO pro řešení sporů,
který byl v několika případech využit k vyřešení postupů,
které byly v rozporu s Dohodou o vládních zakázkách, může potřeba
zásahu směřujícího k prosazení závazků v oblasti veřejných
zakázek vzniknout i v souvislosti s dvoustrannými dohodami, neboť dohody o
dvoustranném obchodu, které Unie nedávno uzavřela, obsahují komplexní mechanismy
řešení sporů. Unie má zkušenost s uplatňováním opatření
obchodní politiky, kterými se zamezuje, je-li to nezbytné, třetím zemím v
přístupu na trh veřejných zakázek Unie[4].
Vzhledem ke specifickým náležitostem oblasti veřejných zakázek, zejména
existenci správního postupu, který upravuje účast v konkrétních výzvách
pro podávání nabídek a v rámci něhož je o ní i rozhodováno, je možné
stanovit zásah, který se bude týkat veřejných zakázek, jejichž
předmětem jsou jak zboží, tak i služby. Opatření obchodní
politiky podle této předlohy nařízení by dále odpovídala i rozsahu
závazků z oblasti veřejných zakázek, které jsou pozastaveny, tj.
vztahovala by se pouze na určité subjekty a použila by se pouze
v případě překročení určitých prahových hodnot.
V závěru je třeba uvést vztah mezi tímto návrhem a návrhem nařízení
Evropského parlamentu a Rady o přístupu zboží a služeb třetích zemí
na vnitřní trh Unie s veřejnými zakázkami, který Komise
předložila (v dokumentu COM(2012) 124 ze dne 21. března 2012).
Posledně zmiňovaný návrh má sloužit ke zvýšení vlivu Unie
v rámci mezinárodních jednání, která se týkají podmínek přístupu
zboží, služeb a dodavatelů Unie na trhy veřejných zakázek třetích
zemí: proto se zaměřuje na přístup zboží a služeb ze
třetích zemí, které nepožívají žádných výhod, jež by byly udělené na
základě závazků vyplývajících ze stávajících mezinárodních dohod
upravujících oblast veřejných zakázek, na trh s veřejnými zakázkami
Unie. Oproti tomu se stávající návrh zabývá výkonem takových dohod
průřezově, a tudíž doplňuje nařízení o mezinárodních
aspektech veřejných zakázek, neboť poskytuje předpisový rámec
pro výkon ustanovení o veřejných zakázkách v dohodách o mezinárodním obchodu.
2.           VÝSLEDKY KONZULTACÍ SE
ZÚČASTNĚNÝMI STRANAMI A POSOUZENÍ DOPADŮ
V rámci přípravy tohoto návrhu byly
Výboru pro obchodní politiku Rady a Výboru pro mezinárodní obchod Evropského
parlamentu zaslány dne 19. září 2011 a 11. listopadu 2011 dva pracovní
dokumenty. Konzultace s členskými státy proběhly v rámci dvou
odborných zasedáních konaných ve dnech 27. září a 28. listopadu 2011.
Účinný a efektivnější výkon práv
Unie, který je cílem návrhu, je široce podporován.
U stávajícího návrhu nebylo provedeno
posouzení dopadů, neboť tento podnět nemá přímé dopady v
hospodářské či sociální oblasti nebo na životní prostředí a
charakter dotčených opatření (uplatnitelných podle jednotlivých
okolností daného případu) neumožňuje jakékoli předběžné
hodnocení.
3.           PRÁVNÍ STRÁNKA NÁVRHU
Shrnutí
Unie nemá k dispozici společný právní
rámec, jenž by sloužil k výkonu jejích práv podle dohod o mezinárodním
obchodu. Tento podnět usiluje o nápravu tohoto stavu a navrhuje, aby byl
stanoven právní nástroj, který by umožnil Unii vykonávat a hájit svá práva v
souladu se svými mezinárodními závazky. Jeho cílem je účinné a rychlé
uplatňování nároků za účelem ochrany zájmu Unie. Proto na
základě článku 207 SFEU rovněž navrhuje, aby byla Komise zmocněna
k přijímání, pozastavování, změně či zrušení
prováděcích aktů za účelem výkonu práv Unie v rámci struktury
dané Lisabonskou smlouvou, tj. v souladu s článkem 291 SFEU.
Podle pravidel WTO pro řešení sporů,
jakož i na základě mnohostranných a dvoustranných ochranných opatření
může být od Unie vyžadováno, aby přijala za účelem ochrany svých
práv a zájmů jednostranná opatření. Opatření, jež se týká výkonu
práv podle ustanovení o řešení sporů, či vyvažující
opatření vyžadují relativně rychlé jednání v souladu s
příslušnými pravidly mezinárodního obchodu, a to rovněž i proto, aby
sloužila coby účinný nástroj, jehož prostřednictvím bude dosaženo
dodržování závazků.
Nařízení musí být přijato na úrovni
Unie. Společná obchodní politika je ve výlučné pravomoci Unie.
Právní základ
Článek 207 SFEU.
Struktura nařízení
Cílem předlohy nařízení je stanovit
pravidla a postupy, které zajistí, aby Unie mohla účinně vykonávat
svá práva týkající se pozastavení či odnětí koncesí v reakci na
porušení pravidel mezinárodního obchodu ze strany třetí země s cílem
dosáhnout uspokojivého řešení a vyvážit koncese či jiné závazky v
rámci obchodních vztahů se třetími zeměmi, dojde-li ke
změně zacházení uděleného při dovozu zboží z Unie.
Rozsah předlohy nařízení stanovený v
článku 3 se vztahuje na tyto případy:
a)           Bylo-li Unii v důsledku
konečného rozhodnutí obchodních sporů podle Ujednání o řešení
sporů WTO (Dispute Settlement Understanding – DSU) přiznáno právo k
pozastavení koncesí či jiných závazků podle mnohostranných či
vícestranných dohod, na které se vztahuje Ujednání o řešení sporů
WTO.
V rámci WTO se pozastavení koncesí či jiných
závazků řídí čl. 22 odst. 3 Ujednání o řešení sporů, v
případě zakázaných subvencí se použije článek 4.10 Dohody o
subvencích a vyrovnávacích opatřeních[5]
a v případě tzv. „napadnutelných“ subvencí článek 7.9 Dohody o
subvencích a vyrovnávacích opatřeních.
b)           Má-li Unie v důsledku
konečného rozhodnutí obchodních sporů v rámci dohod o mezinárodním
obchodu, včetně regionálních a dvoustranných dohod, právo pozastavit
koncese či jiné závazky podle takových dohod.
Takové dohody o mezinárodním obchodu uzavřené
Unií stanoví pravidla pro řešení sporů, která opravňují strany k
prosazování svých vlastních práv v souladu s pravidly stanovenými v
příslušných dohodách.
c)           Z důvodu vyvážení koncesí nebo
jiných závazků, které může být oprávněno z důvodu použití
ochranného opatření ze strany třetí země na základě
článku 8 Dohody WTO o ochranných opatřeních nebo na základě
ustanovení o ochranných opatřeních, jež jsou obsažena v regionálních
či dvoustranných dohodách uzavřených Unií.
Článek 8 Dohody WTO o ochranných
opatřeních, jenž se vztahuje pouze na zboží [6], uvádí, že členové
uplatňující ochranná opatření musí v zásadě nabídnout zemím
dotčeným nepříznivými účinky opatření obchodní vyrovnání, a
to po konzultacích podle čl. 12 odst. 3 uvedené dohody, které
předcházejí uplatnění či prodloužení ochranných opatření.
Není-li dosaženo dohody, mohou jednotliví vyvážející členové přijmout
vyrovnávací opatření, a to ne později než 90 dní po uplatnění
opatření. Právo přijmout vyrovnávací opatření vůči
členovi uplatňujícímu ochranné opatření lze vykonat a) buď
tři roky po okamžiku nabytí účinnosti opatření, nebo b) od
okamžiku, kdy bylo orgánem WTO pro řešení sporů rozhodnuto o
neslučitelnosti opatření s pravidly WTO (tříletá odkladná
lhůta stanovená v článku 8 Dohody WTO o ochranných opatřeních se
nepoužije, bylo-li opatření přijato v důsledku relativního
zvýšení dovozu). Vyrovnávací opatření mohou vzniknout obdobně i z
důvodu uplatnění pravidel o ochranných opatřeních obsažených ve
dvoustranných či regionálních dohodách o volném obchodu[7].
Stávající právní předpisy Unie, které
provádějí mnohostranná a dvoustranná ochranná opatření, neupravují
tyto aspekty článku 8 Dohody o ochranných opatřeních či
příslušných pravidel uvedených v dohodách o volném obchodu, avšak
stanovují postupy pro uplatnění ochranných opatření ze strany Unie.
Jakékoli vyrovnávací opatření, na které by se nevztahoval tento jednotný
právní rámec, bude v zásadě podléhat řádnému legislativnímu postupu.
d)           V případech změny koncesí
členem WTO na základě článku XXVIII Všeobecné dohody o clech a
obchodu z roku 1994 za podmínky, že nebylo sjednáno žádné kompenzační
vyrovnání.
V případech změny
koncese jiným členem WTO na základě článku XXVIII dohody GATT 1994 platí, že pokud nebylo dosaženo
žádné dohody se členy, se kterými byla taková koncese původně
sjednána nebo se členy, kterým byl uznán zájem hlavního dodavatele,
může smluvní strana, která navrhuje změnu koncese, takto učinit.
V takovém případě mohou ti členové[8], kterým taková
práva přísluší, přijmout, ne později než šest měsíců
po přijetí takového opatření, vyrovnávací opatření. Taková
vyrovnávací opatření by zahrnovala odvolání koncesí v podstatě stejné
hodnoty jako ty, které byly původně sjednány se smluvní stranou,
která žádá o změnu nebo odvolání koncese, a to po uplynutí třiceti
dní ode dne, kdy smluvní strany obdržely písemné oznámení o tomto odvolání. Unie dosud koncese postupem podle článku
XXVIII GATT 1994 neodvolala. Pokud by však
takový případ nastal, došlo by rovněž ve velmi krátkých lhůtách
(nejpozději do šesti měsíců od okamžiku, k němuž člen
změnil či odvolal svou koncesi) příslušně i k vyrovnání
obchodu z důvodu změny koncesí jiných členů WTO na
základě článku XXVIII GATT. Účinné postupy pro přijímání
rozhodnutí, která se týkají provádění vyrovnávacích opatření, by Unii
umožnily, aby se svým partnerem zahájila řádně podložená jednání o
obnově závazků a mohou ovlivnit ve prospěch Unie i průběh
jednání o kompenzačním vyrovnání.
Tímto nařízením není dotčeno
přijímání opatření obchodní politiky podle jiných postupů,
například ve vztahu k opatřením obchodní politiky v oblasti služeb a
práv duševního vlastnictví přijatým v návaznosti na konečné rozhodnutí
sporu v rámci mnohostranných nebo dvoustranných mechanismů pro řešení
sporů.
Z článku 291 SFEU vyplývá, že pokud je pro
výkon práv EU za výše uvedených okolností nezbytné přijmout určité
kroky, přijímá Komise prováděcí akty v souladu s přezkumným
postupem (článek 4 „Výkon práv Unie“). Prováděcí
akty se řídí pravidlem, podle něhož by rozsah protiopatření
neměl přesáhnout rozsah zrušení či omezení, jež byla obecně
zamýšlena coby opatření s negativním dopadem na Unii v důsledku
opatření třetí země, jak je vymezeno v příslušné
dohodě (článek 2 „Definice“). Při rozhodování o rozsahu oblasti
působnosti prováděcích aktů, které mají být přijaty, se
Komise rovněž vedle zájmů vyjádřených v rámci veřejných
konzultací a obecných zájmů Unie musí opírat i o řadu dalších
kritérií, tj. účinnost opatření, jejichž smyslem je donutit
třetí země, aby dodržovaly své povinnosti vyplývající z pravidel
mezinárodního obchodu; účinnost opatření, pokud jde o
zmírnění následků pro hospodářské subjekty v Unii, jež jsou
dotčeny opatřeními třetí země; dostupnost
alternativních zdrojů dodávek dotčeného výrobku či produktu, aby
bylo v rámci Unie zabráněno nežádoucímu dopadu na související odvětví
či koncového spotřebitele či aby byl tento dopad co nejmenší; jakákoli zvláštní kritéria, která mohou být
stanovena na základě dohod o mezinárodním obchodu pro případy
stanovené v článku 3.
Obchodní opatření, jež mohou být přijata
prostřednictvím prováděcího aktu, se týkají dovozu či vývozu
zboží a opatření v oblasti veřejných zakázek.

Mezi dovozními či vývozními opatřeními
je zahrnuto pozastavení celních koncesí a uložení nových či zvýšených cel, zavedení nebo zvýšení množstevních omezení dovozu
nebo vývozu, kterého bylo dosaženo prostřednictvím kvót, dovozních či
vývozních licencí nebo jinými opatřeními.
Dohoda WTO o vládních zakázkách stanovuje, že
žádný spor, který v rámci ní vznikne, nesmí vést k pozastavení koncesí
či jiných závazků, na které by se vztahovala jakákoli jiná dohoda
WTO. Proto je důležité, aby byla v
navrhovaném nařízení stanovena možnost přijímat opatření
obchodní politiky týkající se veřejných zakázek, čímž bude Unii
umožněno, aby účinně vykonávala svá práva. Vzhledem ke zvláštní
povaze veřejných zakázek, zejména pak díky existenci správního postupu,
který upravuje účast v jednotlivých výzvách pro podávání nabídek a podle
něhož se o ní i rozhoduje, je možné stanovit zásah, který se bude týkat
veřejných zakázek, jejichž předmětem může být jak zboží,
tak i služby.
V tomto směru mohou být přijata
opatření obchodní politiky ve formě vyloučení z účasti na
nabídkových řízeních, jejichž celková hodnota se skládá z více než z 50 %
ze zboží či služeb pocházejících z dotčené třetí země,
a/nebo z uložení povinné cenové sankce na tu část veřejné zakázky,
jejímž předmětem je zboží nebo služby pocházející z dotčené
třetí země (článek 5 „opatření obchodní politiky“).
Pro přijímání, pozastavení, změnu
či zrušení prováděcích aktů, kterými se stanoví vhodná
opatření obchodní politiky za účelem výkonu práv Unie by měl být
použit přezkumný postup (článek 4 „Výkon práv Unie“ a článek 7
„Pozastavení, změna či zrušení opatření“). Aby nedocházelo k
vytváření nových struktur, je Komisi při přijímání
prováděcích aktů nápomocen stávající výbor ustanovený nařízením
(ES) č. 3286/94 o obchodních překážkách
4.           ROZPOČTOVÉ
DŮSLEDKY
Žádné.
Navrhované nařízení poskytuje systém pro
prosazování práv Unie a rozděluje odpovědnost mezi všechny orgány.
2012/0359 (COD)
Návrh
NAŘÍZENÍ EVROPSKÉHO PARLAMENTU A
RADY
o výkonu práv Unie za účelem
uplatňování a prosazování pravidel mezinárodního obchodu
EVROPSKÝ PARLAMENT A RADA EVROPSKÉ
UNIE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské
unie, a zejména článek 207 této smlouvy,
s ohledem na návrh Evropské komise,
po postoupení návrhu legislativního aktu
vnitrostátním parlamentům,
v souladu s řádným legislativním
postupem,
vzhledem k těmto důvodům:
(1)       Unie uzavřela řadu
mnohostranných, regionálních a dvoustranných dohod o mezinárodním obchodu, v
jejichž důsledku vznikají k obecnému prospěchu všech smluvních
stran práva a závazky.
(2)       V zájmu ochrany
hospodářských zájmů Unie je nezbytné, aby Unie disponovala vhodnými
nástroji, které jí umožní zajistit účinný výkon svých práv vyplývajících z
dohod o mezinárodním obchodu. Jedná se zejména o situace, kdy třetí
země přijmou opatření omezující obchod, která snižují užitek,
jenž připadá podle dohod o mezinárodním obchodu hospodářským
subjektům Unie. Unie by měla být schopna rychle a pružně
reagovat v rámci postupů a lhůt stanovených podle dohod o
mezinárodním obchodu, jež uzavřela. Unie by proto měla přijmout
právní předpisy, jež vymezí rámec pro výkon práv Unie za určitých
konkrétních okolností.
(3)       Cílem mechanismů pro
řešení sporů v rámci WTO a jiných struktur, včetně
regionálních a dvoustranných mechanismů, je nalézt vhodné řešení
veškerých sporů, k nimž by mohlo dojít mezi Unii a jinou stranou či
jinými stranami takových dohod. Pokud však jiné způsoby pro nalezení
vhodného řešení nevedly k úspěchu, měla by Unie pozastavit v
souladu s takovými pravidly pro řešení sporů koncese či jiné
závazky. V takových případech zásah Unie slouží k tomu, aby byla v zájmu
opětovného dosažení vzájemně přínosného stavu dotčená
třetí země donucena k dodržování příslušných pravidel
mezinárodního obchodu.
(4)       Podle Dohody WTO o ochranných
opatřeních by se měl člen WTO, který navrhuje uplatnění
ochranného opatření nebo usiluje o jeho prodloužení, snažit zachovat v
podstatě rovnocennou úroveň koncesí a jiných závazků mezi ním a
vyvážejícími členy, kteří by byli dotčeni takovým
opatřením. Obdobná pravidla se použijí i v případě jiných dohod o
obchodu, včetně dohod regionálních či dvoustranných, jež
uzavřela Unie. Nepřijme-li třetí dotčená země žádné
uspokojivé úpravy, měla by Unie v takových případech přijmout
vyrovnávací opatření spočívající v pozastavení koncesí či jiných
závazků. V takových případech zásah Unie slouží k tomu, aby byly v
zájmu opětovného dosažení vzájemně přínosného stavu dotčené
třetí země donuceny přijmout opatření pro rozšíření
obchodu.
(5)       Článkem XXVIII dohody
GATT 1994 a souvisejícím ujednáním se řídí změna či odvolání
koncesí stanovených v listinách členů WTO obsahujících celní
sazebníky. Členové WTO dotčení takovou změnou jsou za
určitých podmínek oprávněni k odvolání obdobných koncesí. Unie by
měla v takových případech, a nejsou-li sjednány vyrovnávací úpravy,
přijmout vyrovnávací opatření. Zásah Unie by měl
směřovat k tomu, aby byly třetí země donuceny uplatnit
opatření pro rozšíření obchodu.
(6)       Unie by měla mít možnost
vykonávat svá práva v oblasti vládních zakázek, neboť Dohoda WTO o
vládních zakázkách stanoví, že žádný spor, k němuž dojde v rámci
této dohody, nesmí vést k pozastavení koncesí či jiných závazků, na
které se vztahuje jakákoli jiná dohoda WTO.
(7)       Toto nařízení by se
mělo zaměřit na taková opatření, s jejichž navrhováním a
používáním má již Unie zkušenosti a v příslušném okamžiku a s
přihlédnutím ke zvláštním náležitostem v jednotlivých oblastech by
měla být posouzena možnost rozšířit oblast působnosti tohoto
nařízení na oblasti služeb a práva duševního vlastnictví.
(8)       Při výkonu práv Unie by
měl být původ zboží určen podle nařízení Rady (EHS) č.
2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex
Společenství[9];
při výkonu práv Unie v návaznosti na řešení sporu v oblasti vládních
zakázek by se měl původ služby určovat na základě
původu fyzické či právnické osoby, která ji poskytuje.
(9)       V zájmu posouzení a
případného zlepšení účinnosti tohoto nařízení by Komise
měla nejpozději do tří let od prvního případu jeho
uplatnění vyhodnotit, jak toto nařízení funguje.
(10)     Prováděcí
akty podle tohoto nařízení by měly být přijímány podle
zvláštního kritéria vhodnosti, které je v tomto nařízení stanoveno.
(11)     Nařízení Rady (ES)
č. 3286/94 ze dne 22. prosince 1994, kterým se stanoví postupy
Společenství v oblasti společné obchodní politiky k zajištění
výkonu práv Společenství podle mezinárodních obchodních pravidel, zejména
pravidel sjednaných v rámci Světové obchodní organizace (rovněž
nazývané jako „nařízení o obchodních překážkách“), by mělo být
změněno, aby bylo přizpůsobeno přijetí tohoto
nařízení, pokud jde o provádění opatření obchodní politiky.
(12)     Za účelem zajištění
jednotných podmínek k provedení tohoto nařízení by měly být Komisi
svěřeny prováděcí pravomoci. Tyto pravomoci by měly být
vykonávány v souladu s nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU) č.
182/2011 ze dne 16. února 2011[10],
kterým se stanoví pravidla a obecné zásady způsobu, jakým členské
státy kontrolují Komisi při výkonu prováděcích pravomocí.
(13)     Bude-li
to vzhledem k naléhavým důvodům nezbytné, měla by Komise v zájmu
ochrany zájmů Unie přijmout v řádně odůvodněných
případech týkajících se nutnosti přizpůsobení opatření
obchodní politiky chování dotčené třetí strany okamžitě
použitelné prováděcí akty,
PŘIJALY TOTO NAŘÍZENÍ:
Článek 1
Cíl
Tímto nařízením se stanoví pravidla a
postupy s cílem zajistit účinný výkon práv Unie, pokud jde o
pozastavení či odvolání koncesí nebo jiných závazků podle dohod o
mezinárodním obchodu, a to za účelem:
a)           reakce na případy porušení
pravidel mezinárodního obchodu ze strany třetích zemí, kterými je
dotčen zájem Unie, s cílem dosáhnout uspokojivého řešení;
b)           vyvážení koncesí či jiných
závazků v rámci obchodních vztahů se třetími zeměmi,
dojde-li ke změně zacházení uděleného při dovozu zboží z
Unie.
Článek 2
Definice
Pro účely tohoto nařízení se rozumí:
a)           „zemí“ jakýkoli stát nebo samostatné
celní území;
b)           „koncesemi či jinými závazky“
celní koncese nebo jakékoli jiné výhody, k jejichž použití se Unie zavázala
coby smluvní strana podle dohod o mezinárodní obchodu v rámci svého obchodu se
třetími zeměmi;
c)           „úrovní zrušení nebo zmenšení výhod“
míra, v níž byly dotčeny zájmy Unie vyplývající z dohod o mezinárodním
obchodu. Není-li v příslušné dohodě
stanoveno jinak, zahrnuje tato úroveň jakýkoli nepříznivý
hospodářský dopad v důsledku opatření třetí země;
d)           „povinnou cenovou sankcí“ povinnost
zadavatelů či subjektů uplatňujících postupy zadávání
veřejných zakázek zvýšit, s určitými výjimkami, cenu za služby
a/nebo zboží pocházející z určitých třetích zemí, jež byla
nabídnuta v zadávacích řízeních.
Článek 3
Oblast
působnosti
1.           Toto nařízení se
použije:
a)      bylo-li Unii v důsledku
konečného rozhodnutí obchodních sporů podle Ujednání o řešení
sporů WTO přiznáno právo k pozastavení koncesí či jiných
závazků vyplývajících z mnohostranných či vícestranných dohod,
na které se vztahuje Ujednání o řešení sporů WTO;
b)      má-li
Unie v důsledku konečného rozhodnutí obchodních sporů v rámci
jiných dohod o mezinárodním obchodu, včetně regionálních či
dvoustranných dohod, právo pozastavit koncese či jiné závazky podle takových
dohod;
c)      za
účelem vyvážení koncesí nebo jiných závazků, k němuž
může opravňovat použití ochranného opatření ze strany třetí
země buď na základě článku 8 Dohody WTO o ochranných
opatřeních nebo na základě ustanovení, která upravují ochranná
opatření, jež jsou obsažena v jiných dohodách o mezinárodním obchodu
uzavřených Unií, včetně dohod regionálních či
dvoustranných;
d)      v případech změny koncesí
členem WTO na základě článku XXVIII Všeobecné dohody o clech a
obchodu z roku 1994, pokud nebylo sjednáno žádné kompenzační
vyrovnání.
2.           Tímto nařízením není
dotčeno přijetí opatření obchodní politiky podle jiných
příslušných postupů, jde-li o případy, v nichž není možné použít
opatření stanovená v článku 5 nebo by tato opatření neposkytovala
odpovídající či účinnou odpověď na okolnosti uvedené v
odstavci 1.
Článek 4
Výkon
práv Unie
1.           Je-li pro ochranu zájmů
Unie v případech uvedených v čl. 3 odst. 1 třeba určitého
zásahu, přijme Komise prováděcí akt, kterým stanoví vhodná
opatření obchodní politiky. Takový prováděcí akt se přijme
přezkumným postupem podle čl. 8 odst. 2.
2.           Prováděcí akty
přijaté podle prvního odstavce musí splňovat tyto podmínky:
a)      Jsou-li pozastaveny koncese či jiné
závazky v důsledku konečného rozhodnutí obchodního sporu podle
Ujednání o řešení sporů WTO, úroveň pozastavení nepřesáhne
úroveň schválenou orgánem WTO pro řešení sporů.
b)      Jsou-li pozastaveny koncese či jiné
závazky v důsledku oprávnění, jež bylo přiznáno v návaznosti na
řízení pro mezinárodní řešení sporů podle dvoustranné či
regionální dohody, jejich úroveň nepřesáhne úroveň zrušení nebo
zmenšení v důsledku dotčeného opatření třetí země,
kterou v závislosti na daném případu vymezila buď Komise, nebo která
vyplynula z rozhodčího řízení.
c)      V případě vyrovnávání koncesí
či jiných závazků podle ustanovení o ochranných opatřeních
uvedených v dohodách o mezinárodním obchodu musí opatření Unie v souladu s
podmínkami Dohody WTO o ochranných opatřeních nebo ustanoveními o
ochranných opatřeních, která jsou uvedena v regionálních či dvoustranných
dohodách o obchodu, podle nichž je ochranné opatření uplatněno,
zachovat v podstatě rovnocennou úroveň koncesí či jiných
závazků jako ta, jež byla dotčena ochranným opatřením.
d)      Odvolané koncese v rámci obchodu se
třetí zemí související s článkem XXVIII dohody GATT 1994 a
připojeným ujednáním musí být v podstatě rovnocenné koncesím, které
taková třetí země změnila či odvolala, a to podle podmínek
stanovených v článku XXVIII dohody GATT 1994 a v souvisejícím ujednání.
3.           Opatření obchodní politiky
podle odstavce 1 se vymezí s přihlédnutím k dostupným informacím a
obecnému zájmu Unie podle těchto kritérií:
a)      účinnost opatření, pokud jde o
donucení třetích zemí, aby dodržovaly své povinnosti vyplývající z
pravidel mezinárodního obchodu;
b)      možnosti opatření, pokud jde o
zmírnění následků pro hospodářské subjekty v Unii, které
byly dotčeny opatřeními třetí země;
c)      dostupnost
alternativních zdrojů dodávek dotčeného výrobku či produktu, aby
bylo v rámci Unie zabráněno nežádoucímu dopadu na návazná odvětví
či koncové spotřebitele nebo aby byl tento dopad co nejmenší;
d)      jakákoli
jiná konkrétní kritéria, která mohou být stanovena pro případy upravené
článkem 3 v dohodách o mezinárodním obchodu.

Článek 5
Opatření
obchodní politiky
Aniž je dotčena jakákoli mezinárodní
dohoda uzavřená Unií, jsou opatřeními obchodní politiky, která mohou
být přijímána prostřednictvím prováděcího aktu podle čl. 4
odst. 1, tato:
a)           pozastavení celních koncesí a
uložení nových nebo zvýšených cel, včetně opětovného zavedení cel
na úrovni doložky nejvyšších výhod nebo uložení cel přesahujících doložku
nejvyšších výhod, nebo zavedení jakéhokoli dalšího poplatku na dovoz či
vývoz zboží;
b)           zavedení nebo zvýšení množstevních
omezení dovozu nebo vývozu zboží, kterého bylo dosaženo prostřednictvím
kvót, dovozních či vývozních licencí nebo jinými opatřeními;
c)           pozastavení koncesí v oblasti
vládních zakázek prostřednictvím:
i)       vyloučení nabídek tvořených
z více než 50 % zbožím či službami, které pochází z dotčené
země; a/nebo
ii)       uložení povinné cenové sankce na tu
část veřejné zakázky, jejímž předmětem je zboží nebo služby
pocházející z dotčené třetí země.
Článek 6
Pravidla
původu
1.           Původ zboží je
určen podle nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října
1992, kterým se vydává celní kodex Společenství[11].
2.           Původ služby se
určuje na základě původu fyzické či právnické osoby, která
ji poskytuje. Za původ poskytovatele služeb se považuje:
a)      v případě fyzické osoby
země, jejímž je tato osoba státním příslušníkem nebo v níž má
právo na trvalý pobyt;
b)      v případě právnické osoby:
i)        není-li služba poskytována
prostřednictvím komerční přítomnosti v Unii, země, v
níž je právnická osoba zřízena nebo jiným způsobem organizována podle
právních předpisů této země a na jejímž území právnická osoba
vyvíjí významnou podnikatelskou činnost;
ii)       je-li služba poskytována
prostřednictvím komerční přítomnosti v Unii, členský stát,
v němž je právnická osoba usazena a na jehož území vyvíjí významnou
podnikatelskou činnost, jež je přímo a skutečně propojena s
hospodářstvím daného členského státu.
Pro účely bodu ii), nevyvíjí-li právnická
osoba významnou podnikatelskou činnost, jež je přímo a
skutečně propojena s hospodářstvím daného členského státu,
původ fyzických či právnických osob, které vlastní nebo kontrolují
právnickou osobu poskytující službu.
Právnická osoba poskytující dotčenou službu
se považuje za „vlastněnou“ osobami z dané země, pokud osoby
z této země užitečně vlastní více než 50 % jejího
základního kapitálu, a za „kontrolovanou“ osobami z dané země, pokud
tyto osoby mají pravomoc jmenovat většinu jejích ředitelů nebo
jinak zákonně řídit její aktivity.
Článek 7
Pozastavení,
změna a zrušení opatření
1.           Přizná-li po
přijetí prováděcího aktu podle čl. 4 odst. 1 dotčená
země Unii odpovídající vyrovnání v případech, na které odkazuje
čl. 3 odst. 1 písm. a) a b), může Komise pozastavit uplatňování
takového prováděcího aktu po dobu, během níž je takové vyrovnání
poskytováno. Rozhodnutí o pozastavení se přijímá přezkumným postupem
podle čl. 8 odst. 2.
2.           Komise zruší prováděcí
akt přijatý podle čl. 4 odst. 1, nastane-li některá z
následujících okolností:
a)      třetí země, o
neslučitelnosti jejíchž opatření s pravidly mezinárodního obchodu
bylo rozhodnuto v rámci řízení o řešení sporů, dosáhla
opětovného souladu s těmito pravidly, nebo bylo-li dosaženo jiného
vzájemně uspokojivého řešení;
b)      v případech vyrovnání koncesí nebo
jiných závazků v návaznosti na přijetí ochranného opatření ze
strany třetí země bylo-li ochranné opatření odvoláno či
zaniklo-li nebo pokud dotčená třetí země přiznala Unii
odpovídající vyrovnání po přijetí prováděcího aktu podle čl. 4
odst. 1;
c)      ve vztahu ke změně koncesí
členem WTO podle článku XXVIII Všeobecné dohody o clech a obchodu z
roku 1994 pokud třetí dotčená země přiznala Unii
odpovídající vyrovnání po přijetí prováděcího aktu podle čl. 4
odst. 1.
Rozhodnutí o zrušení se přijímá
přezkumným postupem podle čl. 8 odst. 2.
3.           Je-li nezbytné provést úpravy
opatření obchodní politiky, která byla přijata podle tohoto
nařízení, přičemž se přihlíží k podmínkám a kritériím
stanoveným v čl. 4 odst. 2 a 3, může Komise provést příslušné
změny v souladu s přezkumným postupem stanoveným v čl. 8 odst.
2.
4.           V řádně
odůvodněných naléhavých nezbytných případech týkajících se
zrušení či změny dotčeného opatření třetí země
přijme Komise okamžitě použitelné prováděcí akty, kterými
pozastaví, změní či zruší prováděcí akty přijaté podle
čl. 4 odst. 1, jak je stanoveno v tomto článku, postupem podle
čl. 8 odst. 3.
Článek 8
Postup
projednávání ve výboru
1.           Komisi je nápomocen výbor
zřízený nařízením Rady (ES) č. 3286/94. Uvedený výbor je výborem
ve smyslu článku 3 nařízení (EU) č. 182/2011.
2.           Odkazuje-li se na tento
odstavec, použije se článek 5 nařízení (EU)
č. 182/2011.
3.           Odkazuje-li se na tento odstavec,
použije se článek 8 nařízení (EU) č. 182/2011 ve spojení s
článkem 5 uvedeného nařízení.
Článek 9
Shromažďování
informací
1.           Pokud jde o hospodářské
zájmy Unie v případě konkrétních výrobků či odvětví,
Komise si v souvislosti s uplatňováním tohoto nařízení
vyžádá příslušné informace a stanoviska, a to prostřednictvím
oznámení v Úředním věstníku Evropské unie nebo jinými vhodnými
veřejnými komunikačními prostředky.
2.           Informace získané na
základě tohoto nařízení smějí být použity pouze
k účelu, k němuž byly vyžádány.
3.           Komise, Rada, Evropský
parlament, členské státy ani jejich úředníci nevyzradí žádné
informace důvěrného charakteru, které obdrželi podle tohoto
nařízení, bez výslovného svolení poskytovatele těchto informací.
4.           Poskytovatel informací
může požádat, aby se s poskytnutou informací nakládalo jako s
důvěrnou. V takových případech budou tyto informace
doplněny nedůvěrným souhrnem informací nebo uvedením
důvodů, proč takový souhrn nelze pořídit.
5.           Pokud se zdá, že žádost o
důvěrné zacházení není důvodná, a poskytovatel si přesto
nepřeje informaci zveřejnit ani celou, ani ve formě shrnutí,
nemusí být tato informace vzata v úvahu.
6.           Odstavce 2 až 5 nebrání
orgánům Unie ve zveřejňování obecných informací. Toto
zveřejnění musí brát v úvahu oprávněný zájem dotčených
stran na zachování jejich obchodního tajemství.
Článek 10
Přezkum
Nejpozději do
tří let od okamžiku, kdy bude přijat první prováděcí akt podle
tohoto nařízení, přezkoumá Komise jeho provádění a podá o
něm zprávu Evropskému parlamentu a Radě.
Článek 11
Změny
jiných aktů
Ustanovení čl. 13 odst. 3 nařízení
Rady (ES) č. 3286/94 (nařízení o obchodních překážkách) se
nahrazuje tímto:
„Pokud musí Unie, jež jednala v souladu s
čl. 12 odst. 2, přijmout rozhodnutí o opatřeních obchodní
politiky, která mají být přijata podle čl. 11 odst. 2 písm. c) nebo
podle článku 12, učiní tak neprodleně a v souladu s článkem
207 Smlouvy a podle potřeby v souladu s nařízením č. XX/XX
nebo jinými použitelnými postupy.“
Článek 12
Toto nařízení vstupuje v platnost
[…] dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
Toto nařízení je závazné v celém
rozsahu a přímo použitelné ve všech členských státech.
V Bruselu dne
Za Evropský parlament                                 Za
Radu
předseda                                                        předseda
[1]               Viz KOM(2010) 612 v konečném znění ze dne 9.11.2010,
část 4.
[2]               Viz 8. bod závěrů Rady o obchodní politice EU
ze dne 21.12.2010.
[3]               V minulosti EU vždy jednala v závislosti na
konkrétním případu (nařízení Rady na návrh Komise, který byl založen
na bývalém článku 133).
[4]               V této
souvislosti viz nařízení Rady (EHS) č. 1461/93 o přístupu k
veřejným zakázkám pro uchazeče ze Spojených států amerických; a
nařízení Rady (ES) č. 1836/95, kterým se doplňuje
příloha nařízení Rady (EHS) č. 1461/93 o přístupu
k veřejným zakázkám pro uchazeče ze Spojených států amerických.
[5]               Jsou-li splněny konkrétní podmínky, je na
základě článku 4.10 Dohody o subvencích a vyrovnávacích
opatřeních přiznáno stěžujícímu si členovi právo
učinit „odpovídající protiopatření“.
[6]               Dohoda WTO o ochranných opatřeních v rámci dohod o
volném obchodu se vztahuje pouze na obchod zbožím. Členové WTO musí stále
ještě dosáhnout dohody o ochranných opatřeních týkajících se služeb,
pro něž bylo uděleno zmocnění k mnohostrannému jednání na
základě článku X Všeobecné dohody o obchodu službami (GATS).
[7]               Např. čl. 3.4 dohody o volném obchodu mezi EU
a Koreou: „1. Strana uplatňující dvoustranné ochranné opatření
konzultuje s druhou stranou v zájmu dosažení vzájemné dohody o vhodných
kompenzacích liberalizujících obchod ve formě koncesí s v podstatě
rovnocennými účinky na obchod nebo rovnocenných hodnotě
předpokládaného dodatečného cla, jež vyplyne z ochranného
opatření. Strana poskytne příležitost k těmto konzultacím
nejpozději 30 dní po uplatnění dvoustranného ochranného
opatření. 2. Pokud konzultace podle odstavce 1 nevedou k dohodě
o kompenzacích liberalizujících obchod do 30 dní od začátku konzultací,
strana, na jejíž zboží se vztahuje ochranné opatření, může pozastavit
uplatňování v podstatě rovnocenných koncesí straně
uplatňující ochranné opatření. 3. Právo na pozastavení uvedené
v odstavci 2 se neuplatní během prvních 24 měsíců, kdy je
v platnosti dvoustranné ochranné opatření, pokud ochranné
opatření splňuje podmínky této dohody.“
[8]               Za podmínky, že jim přísluší „právo původního
sjednání koncese“, „zájem hlavního dodavatele“ nebo „podstatný zájem“.
[9]               Úř. věst. L 302, 19.10.1992, s. 1.
[10]             Úř. věst. L 55, 28.2.2011, s. 13.
[11]             Úř. věst. L 302, 19.10.1992, s. 1.


|

52011PC0486

/* KOM/2011/0486 v konečném znění - 2011/0219 (NLE) */  Návrh NAŘÍZENÍ RADY kterým se ukončuje částečný prozatímní přezkum týkající se antidumpingových opatření uložených na dovoz některých polyethylentereftalátů (PET) pocházejících z Indie

	DŮVODOVÁ ZPRÁVASOUVISLOSTI NÁVRHU |Odůvodnění a cíle návrhu Tento návrh se týká použití nařízení Rady (ES) č. 1225/2009 ze dne 30. listopadu 2009 o ochraně před dumpingovým dovozem ze zemí, které nejsou členy Evropského společenství (dále jen „základní nařízení“), v řízení ohledně dovozu polyethylentereftalátů pocházejících mimo jiné z Indie. |Obecné souvislosti Tento návrh se předkládá v souvislosti s prováděním základního nařízení a je výsledkem šetření, které proběhlo v souladu s hmotněprávními a procesními požadavky stanovenými v základním nařízení. |Platné předpisy vztahující se na oblast návrhu Stávající platná opatření byla uložena nařízením Rady (ES) č. 192/2007 týkajícím se dovozu některých polyethylentereftalátů (PET) pocházejících mimo jiné z Indie, ve znění nařízení Rady (ES) č. 1286/2008. |Soulad s ostatními politikami a cíli Unie Nevztahuje se na tento návrh. |KONZULTACE ZÚčASTNěNÝCH STRAN A POSOUZENÍ DOPADů |Konzultace zúčastněných stran |Zúčastněné strany dotčené tímto řízením měly možnost v průběhu šetření v souladu s ustanoveními základního nařízení hájit své zájmy. |Sběr a využití výsledků odborných konzultací |Nebylo třeba využít externích odborných konzultací. |Posouzení dopadů Tento návrh je výsledkem provádění základního nařízení. Základní nařízení nestanoví obecné posouzení dopadů, obsahuje však úplný seznam podmínek, které musí být posouzeny. |PRÁVNÍ STRÁNKA NÁVRHU |Shrnutí navrhovaných opatření Dne 10. června 2010 zahájila Komise prozatímní přezkum platných opatření, pokud jde o polyethylentereftaláty pocházející z Indie, v návaznosti na žádost vznesenou jedním indickým vyvážejícím výrobcem. Žádost vycházela z důkazů prima facie o tom, že došlo ke změně okolností, na základě kterých byla opatření stanovena; tj. podstatně se změnily výrobní náklady společnosti, v důsledku čehož je dumpingové rozpětí výrazně nižší než v době zavedení stávajících opatření, a proto k vyrovnání dumpingu není nutno nadále zachovávat současnou výši opatření. Připojený návrh nařízení Rady je založen na zjištěních, která vyplynula z provedeného šetření omezeného na zkoumání dumpingu a ve vztahu k žadateli. Během šetření se zjistilo, že v rozporu s tvrzením žadatele se běžná hodnota zvýšila, nikoli snížila. Ceny pro dovoz do Unie byly navíc ovlivněny cenovým závazkem společnosti vůči Komisi, a jelikož ceny pro jiné vývozní trhy byly soustavně nižší, nově vypočtené dumpingové rozpětí by tudíž nebylo trvalé povahy. Proto se navrhuje, aby Rada přijala připojený návrh nařízení, jímž by se šetření ukončilo. |Právní základ Nařízení Rady (ES) č. 1225/2009 ze dne 30. listopadu 2009 o ochraně před dumpingovým dovozem ze zemí, které nejsou členy Evropského společenství. |Zásada subsidiarity Návrh spadá do výlučné pravomoci Společenství. Zásada subsidiarity se proto neuplatní. |Zásada proporcionality Návrh je v souladu se zásadou proporcionality z těchto důvodů: |Podoba opatření je popsána ve výše uvedeném základním nařízení a neponechává žádný prostor pro rozhodnutí na vnitrostátní úrovni. |Údaje o způsobu, jakým je dosaženo toho, aby finanční a administrativní zátěž Společenství, vlád členských států, regionálních a místních orgánů, hospodářských subjektů a občanů byla co nejmenší a přiměřená cíli návrhu, není třeba uvádět. |Volba nástrojů |Navrhované nástroje: nařízení. |Jiné prostředky by nebyly přiměřené z tohoto důvodu: výše uvedené základní nařízení nestanoví náhradní možnosti. |ROZPOčTOVÉ DůSLEDKY |Návrh nemá žádné důsledky pro rozpočet Společenství. |2011/0219 (NLE)NávrhNAŘÍZENÍ RADYkterým se ukončuje částečný prozatímní přezkum týkající se antidumpingových opatření uložených na dovoz některých polyethylentereftalátů (PET) pocházejících z IndieRADA EVROPSKÉ UNIE,s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie,s ohledem na nařízení Rady (ES) č. 1225/2009 ze dne 30. listopadu 2009 o ochraně před dumpingovým dovozem ze zemí, které nejsou členy Evropského společenství[1] (dále jen „základní nařízení“), a zejména na čl. 11 odst. 3 uvedeného nařízení,s ohledem na návrh předložený Evropskou komisí (dále jen „Komise“) po konzultaci s poradním výborem,vzhledem k těmto důvodům:1.  POSTUP2.  Platná opatření3.  Nařízením (ES) č. 2604/2000[2] uložila Rada konečné antidumpingové clo z dovozu polyethylentereftalátů (PET) pocházejících mimo jiné z Indie (dále jen „dotčená země“) (dále jen „původní šetření“). Na základě přezkumu před pozbytím platnosti uložila Rada nařízením (ES) č. 192/2007[3] konečné antidumpingové clo na dalších pět let. Antidumpingová opatření byla pozměněna nařízením Rady (ES) č. 1286/2008[4] po částečném prozatímním přezkumu (dále jen „poslední přezkumné šetření“). Opatření byla nastavena na úroveň odpovídající úrovni odstranění újmy a mají podobu zvláštního antidumpingového cla. Sazba cla se pohybuje mezi 87,5 a 200,9 EUR za tunu pro jednotlivě vyjmenované indické výrobce a zbytková celní sazba uložená na dovoz od ostatních výrobců činí 153,6 EUR za tunu (dále jen „současná cla“).4.  Nařízením (ES) č. 2603/2000[5] uložila Rada konečné vyrovnávací clo z dovozu polyethylentereftalátů (PET) pocházejících mimo jiné z Indie. Na základě přezkumu před pozbytím platnosti uložila Rada nařízením (ES) č. 193/2007[6] konečné vyrovnávací clo na dalších pět let. Vyrovnávací opatření byla pozměněna nařízením Rady (ES) č. 1286/2008 po posledním přezkumném šetření. Vyrovnávací opatření mají podobu zvláštního cla. Sazba cla se pohybuje mezi 0 a 106,5 EUR za tunu pro jednotlivě vyjmenované indické výrobce a zbytková celní sazba uložená na dovoz od ostatních výrobců činí 69,4 EUR za tunu (dále jen „současná vyrovnávací opatření“).5.  Rozhodnutím Komise 2000/745/ES ze dne 29. listopadu 2000[7] Komise přijala nabídky závazků několika vyvážejících výrobců, přičemž stanovila minimální dovozní cenu (dále jen „závazek“).6.  Žádost o přezkum7.  Společnost Reliance Industries Limited, indický vyvážející výrobce PET (dále jen „žadatel“ nebo „společnost Reliance“), podala žádost o částečný prozatímní přezkum (dále jen „stávající přezkum“) podle čl. 11 odst. 3 základního nařízení. Žádost byla omezena na dumping a na žadatele. Žadatel zároveň rovněž požádal o přezkum současných vyrovnávacích opatření. Zbytková antidumpingová a vyrovnávací cla jsou použitelná na dovoz výrobků vyrobených společností Reliance a prodej žadatele do Unie se řídí závazkem.8.  Žadatel poskytl důkazy prima facie o tom, že k vyrovnání dumpingu není nutno nadále zachovávat současnou výši současného cla. Žadatel zejména tvrdil, že se podstatně změnily výrobní náklady společnosti, v důsledku čehož je dumpingové rozpětí výrazně nižší než v době zavedení současných cel. Žadatelem provedené srovnání jeho domácích cen a jeho vývozních cen do Unie naznačovalo, že dumpingové rozpětí by bylo výrazně nižší než současná výše současných cel.9.  Zahájení částečného prozatímního přezkumu10.  Po konzultaci s poradním výborem Komise dospěla k závěru, že žádost obsahuje dostatečné důkazy prima facie odůvodňující zahájení částečného prozatímního přezkumu, a zveřejněním oznámení o zahájení v Úředním věstníku Evropské unie [8] dne 10. června 2010 zahájila v souladu s čl. 11 odst. 3 základního nařízení částečný prozatímní přezkum omezený na zkoumání dumpingu ve vztahu k žadateli.11.  Dotčený výrobek a obdobný výrobek12.  Přezkoumávaným výrobkem je polyethylentereftalát (PET) s viskozitním číslem nejméně 78 ml/g podle normy ISO 1628-5, v současnosti kódu KN 3907 60 20, pocházející z Indie („dotčený výrobek“).13.  Šetření odhalilo, že dotčený výrobek vyráběný v Indii a prodávaný do Unie je z hlediska fyzikálních a chemických vlastností a užití shodný s výrobkem, jenž se vyrábí a prodává na domácím trhu v Indii. Byl proto vyvozen závěr, že výrobky prodávané na domácím trhu a na vývozních trzích jsou obdobné výrobky ve smyslu čl. 1 odst. 4 základního nařízení. Jelikož byl stávající přezkum omezen na zjištění dumpingu ve vztahu k žadateli, nebyly učiněny závěry ohledně výrobku vyráběného a prodávaného výrobním odvětvím Unie na trhu Unie.14.  Dotčené strany15.  O zahájení přezkumu Komise úředně vyrozuměla žadatele, zástupce vyvážející země a sdružení výrobců v Unii. Zúčastněné strany dostaly příležitost, aby písemně sdělily svá stanoviska a požádaly o slyšení ve lhůtě stanovené v oznámení o zahájení.16.  Všechny zúčastněné strany, které o to požádaly a prokázaly, že mají zvláštní důvody ke slyšení, byly vyslechnuty.17.  S cílem získat informace, které pro své šetření považovala za nezbytné, zaslala Komise žadateli dotazník a ve lhůtě stanovené k tomuto účelu obdržela odpověď.18.  Komise si opatřila a ověřila veškeré informace považované za nezbytné pro zjištění dumpingu. Komise provedla inspekci v prostorách žadatele v Bombaji v Indii.19.  Období přezkumného šetření20.  Šetření dumpingu se týkalo období od 1. dubna 2009 do 31. března 2010 (dále jen „období přezkumného šetření“).21.  VÝSLEDKY ŠETŘENÍ22.  Trvalá povaha údajné změny okolností během období přezkumného šetření23.  V souladu s čl. 11 odst. 3 základního nařízení se posuzovalo, zda se okolnosti týkající se dumpingu podstatně změnily a zda tato změna je trvalé povahy.24.  Žadatel tvrdil, že změny jeho běžné hodnoty a vývozních cen od původního šetření, kterým se stanovilo jeho dumpingové rozpětí, vyplynuly z podstatné změny výrobních nákladů. Podle žadatele byla změna jeho výrobních nákladů spojená se snížením cel uplatňovaných na dovoz základní suroviny, kterou používá při výrobním procesu, do Indie. Žadatel dále rovněž tvrdil, že snížení cel vedlo k omezení vývozních pobídek, což podle něj způsobilo změnu domácích prodejních cen použitých ke stanovení běžné hodnoty.25.  Zjistilo se však, že i přes snížení cel a omezení vývozních pobídek byly domácí prodejní ceny společnosti, jež se použily ke stanovení běžné hodnoty během období přezkumného šetření, vyšší než ceny použité při původním šetření, v němž se stanovilo dumpingové rozpětí žadatele. Vyšší domácí prodejní ceny byly způsobeny mimo jiné vyššími náklady na některé suroviny a jiné vstupy.26.  Pokud jde o vývozní ceny do EU během období přezkumného šetření, tyto ceny byly stanoveny podle čl. 2 odst. 8 a 9 základního nařízení. Přesto se muselo zejména analyzovat, zda existence cenového závazku, podle kterého byl žadatel povinen prodávat výrobek na trh Unie za cenu vyšší, než je minimální dovozní cena stanovená pro každý měsíc, měla během období přezkumného šetření vliv na vývozní ceny žadatele. Na základě níže uvedených důvodů byl vyvozen závěr, že vývoz do EU byl cenovým závazkem skutečně ovlivněn. Vzhledem k tomu, že žadatel musel dodržovat minimální dovozní cenu vyplývající z jeho závazku, rozhodl se nevyvážet do EU během konkrétních měsíců období přezkumného šetření, kdy jeho vývozní ceny na jiné vývozní trhy byly nižší než minimální dovozní cena.27.  Bylo konstatováno, že žadatel prodával výrobek do Unie pouze během šesti měsíců období přezkumného šetření. Na druhé straně v průběhu tohoto období prodával výrobky na jiné vývozní trhy, na nichž nemusel splňovat povinnosti stanovené v cenovém závazku. Ukázalo se, že vývozní ceny do třetích zemí během měsíců, kdy žadatel nevyvážel do EU, byly podstatně nižší než stanovená minimální dovozní cena. S ohledem na výše uvedené skutečnosti lze proto oprávněně předpokládat, že jediným důvodem, proč žadatel ve zbývajících měsících neprodával výrobky do Unie, byla jeho povinnost splňovat své závazky, a nemohl tedy prodávat za cenu nižší, než je stanovená minimální dovozní cena.28.  Žadatel popřel zjištění, podle kterého důvod, proč neprodával výrobky na trh Unie, souvisí s existujícím závazkem. Žadatel namítal, že pokud jde o jeho prodej v období přezkumného šetření na jiné velké vývozní trhy, v některých měsících neuskutečnil žádný prodej, a nepravidelný prodej tedy nepředstavoval vlastnost specifickou pro trh Unie. Dále tvrdil, že z měsíčního srovnání dovozních cen dotčeného výrobku do EU ze všech ostatních vyvážejících zemí a/nebo dovozních cen dotčeného výrobku pocházejícího z Indie s měsíční minimální dovozní cenou společnosti by vyplynulo, že společnost Reliance by byla bývala schopna prodávat výrobky do EU ve všech měsících období přezkumného šetření, aniž by porušila svoje povinnosti vyplývající ze závazku.29.  S tvrzeními žadatele nelze souhlasit, neboť společnost na jedné straně soustředila svoji činnost na vybrané jednotlivé trhy, které mají svá specifika a nenaznačují, proč společnost neprodávala do EU. Na druhé straně žadatelem provedená srovnání vycházela z celkových statistických údajů, zatímco zjištění stávajícího přezkumu se zakládají na údajích týkajících se dané společnosti, které mají větší výpovědní hodnotu a jsou spolehlivější, pokud jde o vyvození závěrů. Předložená tvrzení rovněž nebyla zcela nesporná, např. v některých měsících byly celkové dovozní ceny do Unie skutečně vyšší než minimální dovozní cena, zatímco v jiných obdobích byly celkové dovozní ceny nižší než minimální dovozní cena, takže z nich nebylo možné vyvodit žádné obecné závěry. Je však nesporné, že žadatel prodával do Unie pouze v měsících, kdy celkové dovozní ceny do Unie odpovídaly minimální dovozní ceně nebo ji převyšovaly.30.  Žadatelovo tvrzení, že pokud by chtěl, mohl během daného šestiměsíčního období, kdy prodával výrobky na jiné vývozní trhy za cenu nižší než jeho minimální dovozní cena, prodávat výrobky na trh Unie, se zamítá jako spekulativní a neopodstatněné. Žadatel nepředložil žádné jiné tvrzení, pokud jde o důvody, proč během uvedených šesti měsíců neprodával výrobky do EU, když tytéž výrobky zároveň prodával na jiných vývozních trzích za cenu nižší než jeho minimální dovozní cena. Proto byl učiněn závěr, že žadatel během určitého období neprodával výrobky do Unie z důvodu nutnosti vyhovět svým povinnostem vyplývajícím ze závazku. V důsledku toho nejsou vývozní ceny účtované na trhu Unie v období přezkumného šetření spolehlivé.31.  Rovněž byly srovnány prodejní ceny žadatele na trhu Unie a ceny praktikované na jiných vývozních trzích, pro něž neexistovala žádná povinnost cenového závazku. Bylo konstatováno, že vývozní ceny na tyto trhy bez závazků ohledně cen byly soustavně nižší po celé období přezkumného šetření.32.  Žadatel zpochybnil závěry vyvozené na základě srovnání cen v Unii a na jiných vývozních trzích, přičemž tvrdil, že při analýze podle jednotlivých zemí lze zjistit, že existuje několik dalších vývozních trhů, na nichž byly účtované ceny, jež převyšovaly ceny účtované na trhu EU. V této souvislosti je však podstatnější srovnání průměrných cen než individuální rozdíly při porovnání jednotlivých zemí, které závisí na velikosti trhu, jakož i na zvláštních faktorech spjatých s hospodářskou soutěží, jež na jednotlivých trzích působí.33.  V důsledku toho vývozní ceny na třetí trhy lépe odrážejí běžné počínání společnosti při tvorbě cen. Z rozdílu mezi vývozními cenami do Unie a vývozními cenami do zbytku světa vyplývá, že existují silné hospodářské důvody, jež by mohly vést společnost Reliance k tomu, aby prodávala do EU za nižší ceny, pokud by nebyla zavedena minimální dovozní cena. Za těchto okolností se má za to, že jakékoli nově vypočtené dumpingové rozpětí vycházející z vývozních cen do EU během období přezkumného šetření by takto bylo stanovené na základě cen, jež se podstatně a trvale nezměnily. Tentýž závěr se týká i žadatelova tvrzení uvedeného výše v 5. bodě odůvodnění, že ze srovnání jeho domácích cen a jeho vývozních cen do Unie by vyplynulo dumpingové rozpětí nižší než výše současných cel.34.  Vzhledem k výše uvedeným skutečnostem není splněna podmínka stanovená v čl. 11 odst. 3 základního nařízení, podle které by se okolnosti ohledně dumpingu měly podstatně změnit. K vyrovnání dumpingu je tudíž nutné nadále zachovávat současnou výši opatření.35.  Žadatel po poskytnutí informací trval na tom, že ceny, které účtuje na trhu Unie, jsou zcela spolehlivé. Vzhledem k tomu, že se tyto vývozní ceny mezi obdobím původního šetření a obdobím přezkumného šetření podstatně zvýšily, mělo by se mít údajně za to, že i vývozní chování společnosti se během tohoto období podstatně a trvale změnilo. Proto se údajně podstatně a trvale snížilo i dumpingové rozpětí společnosti.36.  Dále tvrdil, že trvalá povaha změny okolností není nezbytně rozhodujícím prvkem posouzení, které se má provést po zahájení přezkumu, ale že podstatnější je skutečnost, zda je k vyrovnání dumpingu nutno nadále ukládat clo. Poukázal na základní zásadu stanovenou v čl. 11 odst. 1 základního nařízení a v čl. 11 odst. 1 Antidumpingové dohody WTO, že antidumpingové clo zůstává v platnosti pouze po takovou dobu a v takovém rozsahu, které jsou nezbytné k vyrovnání účinku dumpingu, jenž působí újmu. S ohledem na tuto skutečnost žadatel tvrdil, že při analýze této potřeby by se mělo posoudit do budoucna přinejmenším to, zda je pravděpodobné nebo zda se předpokládá, že dojde k opakovanému výskytu dumpingu na dříve stanovené úrovni.37.  V čl. 11 odst. 1 základního nařízení se stanoví, že „antidumpingové clo zůstává v platnosti pouze po takovou dobu a v takovém rozsahu, které jsou nezbytné k vyrovnání účinku dumpingu, jenž působí újmu“. Tato zásada platí i v souvislosti s prozatímními přezkumy, což je i případ stávajícího přezkumu, v souvislosti s nimiž čl. 11 odst. 3 základního nařízení stanoví mimo jiné, že „[…] Prozatímní přezkum se zahájí, jestliže žádost obsahuje dostatečné důkazy o tom, že zachování opatření na vyrovnání dumpingu už není nutné nebo že újma v případě zrušení nebo změny opatření pravděpodobně nebude přetrvávat ani se neobnoví […]“. Ve výše uvedeném ustanovení se stanoví kritérium, které musí být splněno, pokud zúčastněná strana považuje výši opatření za příliš nízkou nebo příliš vysokou a na základě toho požaduje přezkum daných opatření. V souvislosti s postupem po zahájení přezkumu čl. 11 odst. 3 základního nařízení dále výslovně stanoví, že „v rámci šetření podle tohoto odstavce může Komise mimo jiné zkoumat, zda se okolnosti ohledně dumpingu […] podstatně změnily […]. V tomto smyslu se při konečném zjišťování přihlédne ke všem podstatným a náležitě doloženým důkazům“. V čl. 11 odst. 3 se proto stanoví další kritérium k posouzení (tj. podstatná změna okolností) v případě prozatímních přezkumů, které by se mělo během šetření posoudit společně s požadavkem pro zahájení (tj. přezkoumání, zda jsou opatření v současné výši nadále nezbytná), jak tvrdil žadatel.38.  Je třeba rovněž poznamenat, že při prozatímních přezkumných šetřeních je běžnou praxí přezkoumat trvalou povahu změněných okolností zjištěných během šetření. V této souvislosti judikatura Tribunálu Evropské unie[9] potvrzuje, že „ orgány mají v rámci přezkumu nutnosti zachovat stávající opatření široký prostor pro uvážení, včetně možnosti provést budoucí hodnocení cenové politiky dotyčných vývozců “. Z dostupných důkazů vyplývá, že vývozní ceny účtované společností Reliance na trhu Unie neodrážejí skutečnou cenovou politiku žadatele, a proto, jak je uvedeno výše ve 21. bodě odůvodnění, vývozní ceny účtované na trhu Unie v období přezkumného šetření nejsou spolehlivé, takže každé nově vypočítané dumpingové rozpětí vycházející z těchto cen by tudíž bylo stanovené na základě cen, jež se podstatně a trvale nezměnily, jak je uvedeno ve 24. bodě odůvodnění.39.  I přes závěr, že se vývozní ceny do EU podstatně a trvale nezměnily, byla zvážena žadatelova tvrzení a skutečnost, zda jsou k vyrovnání dumpingu i nadále nezbytná opatření v jejich současné výši. V této souvislosti žadatel tvrdil, že jelikož je jeho dumpingové rozpětí podstatně nižší než to, které bylo zjištěno při původním šetření, a jeho vývozní chování na jiných trzích potvrzuje, že změna dumpingového rozpětí odráží vývoj, který je možné odůvodněně očekávat v budoucnosti, je současná výše opatření jednoznačně příliš vysoká. Zjistilo se však, že tato tvrzení nejsou podložená. Za prvé, pokud jde o vývozní chování žadatele na jiných trzích, vyšlo najevo, že v rozporu s tvrzením žadatele uvedeným v jeho žádosti byly ceny při vývozu na tyto trhy v průměru téměř o 10 % nižší než ceny při vývozu do EU. Mezi tyto ostatní vývozní trhy ve třetích zemích patří několik zemí s různou velikostí trhu, přičemž některé z nich pravděpodobně nemají domácí výrobu PET. Tyto trhy tudíž mají své individuální charakteristiky hospodářské soutěže, jež vedou k cenám a vývoji odlišným od cen a vývoje na trhu EU. Za druhé, i kdyby se zjistilo, že současná výše opatření by se měla změnit, jelikož už není k vyrovnání dumpingu nutná, vzhledem k uvedeným zjištěním nelze s přiměřenou přesností stanovit, jaká by byla vhodná výše, jestliže neexistují spolehlivé vývozní ceny vyplývající z běžných podmínek na trhu Unie a tyto podmínky odrážející.40.  Žadatel se na závěr domníval, že by se mohla provést úprava v souladu s čl. 2 odst. 10, a zejména s čl. 2 odst. 10 písm. k) základního nařízení o „ rozdíly v jiných činitelích […] pokud se prokáže, že ovlivňují srovnatelnost cen ve smyslu tohoto odstavce “.41.  Vzhledem k výše uvedenému závěru, že vývozní ceny se podstatně a trvale nezměnily, nelze stanovit dumpingové rozpětí. Z tohoto důvodu je žádost o úpravu irelevantní, a tudíž se zamítá.42.  UKONČENÍ ŠETŘENÍ43.  Vzhledem ke zjištěním, že okolnosti ohledně dumpingu se podstatně a trvale nezměnily, se má za to, že tento přezkum by měl být ukončen beze změny výše cla pro žadatele. Antidumpingová opatření uložená nařízením Rady (ES) č. 1286/2008 na dovoz PET vyráběných společností Reliance by proto měla zůstat nezměněna.44.  POSKYTNUTÍ INFORMACÍ45.  Žadatel a ostatní dotčené strany byli informováni o nejdůležitějších skutečnostech a úvahách, na jejichž základě bylo zamýšleno navrhnout stávající částečný prozatímní přezkum ukončit. Nebyly předloženy žádné připomínky, které by změnily výše uvedený závěr.46.  ZÁVĚREČNÉ USTANOVENÍ47.  Tento přezkum by proto měl být ukončen beze změny nařízení Rady (ES) č. 192/2007,PŘIJALA TOTO NAŘÍZENÍ:Článek 1Částečný prozatímní přezkum antidumpingových opatření vztahujících se na dovoz polyethylentereftalátů v současnosti kódu KN 3907 60 20 a pocházejících mimo jiné z Indie se ukončuje beze změny platných opatření.Článek 2Toto nařízení vstupuje v platnost prvním dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie .Toto nařízení je závazné v celém rozsahu a přímo použitelné ve všech členských státech.V Bruselu dne […].Za Radupředseda / předsedkyně [1] Úř. věst. L 343, 22.12.2009, s. 51.[2] Úř. věst. L 301, 30.11.2000, s. 21.[3] Úř. věst. L 59, 27.2.2007, s. 1.[4] Úř. věst. L 340, 19.12.2008, s. 1.[5] Úř. věst. L 301, 30.11.2000, s. 1.[6] Úř. věst. L 59, 27.2.2007, s. 34.[7] Úř. věst. L 301, 30.11.2000, s. 88.[8] Úř. věst. C 151, 10.6.2010, s. 15.[9] Bod 48 rozsudku ve věci T-143/06.