               EVROPSKÁ KOMISE
            V Bruselu dne 18.10.2017
            COM(2017) 606 final
            2017/0265(NLE)
            Návrh
            ROZHODNUTÍ RADY
            o uzavření Úmluvy Rady Evropy o prevenci terorismu (CETS č. 196) jménem Evropské unie

               DŮVODOVÁ ZPRÁVA

               1.PŘEDMĚT NÁVRHU

               Úmluva Rady Evropy o prevenci terorismu (úmluva č. 196) byla otevřena k podpisu dne 16. května 2005. Evropská unie podepsala úmluvu č. 196 dne 22. října 2015
                  1
               . Tento návrh se týká rozhodnutí uzavřít úmluvu č. 196 jménem Unie. Je nutno jej vykládat ve spojení s návrhem rozhodnutí o uzavření dodatkového protokolu (úmluva č. 217), který doplňuje Úmluvu Rady Evropy o předcházení terorismu (úmluva č. 196).

               2.SOUVISLOSTI NÁVRHU

               Účelem úmluvy č. 196 je zvýšit úsilí stran při předcházení terorismu a jeho negativním dopadům na plné požívání lidských práv, zejména práva na život, a to jak opatřeními přijímanými na vnitrostátní úrovni, tak na základě mezinárodní spolupráce (článek 2). Úmluva č. 196 tudíž zavádí kriminalizaci dále uvedených činů, pokud jsou tyto činy spáchány úmyslně: veřejné podněcování ke spáchání teroristického trestného činu (článek 5), nábor teroristů (článek 6), výcvik teroristů (článek 7), jakož i pomoc, návod a pokus s ohledem na výše uvedené trestné činy (tzv. „vedlejší trestné činy“ ve smyslu definice v článku 9). Článek 1 definuje pojem „teroristický trestný čin“ pomocí odkazu na akty uvedené v dodatku I k úmluvě č. 196.

               Uvedená ustanovení definující trestné činy jsou doplněna ustanoveními stanovujícími odpovědnost právnických osob za výše uvedené trestné činy (článek 10) a stanovujícími podmínky pro sankce a tresty (článek 11). Na zavádění, provádění a uplatňování kriminalizace uvedených činů se vztahují podmínky a záruky týkající se základních lidských práv stanovené v článku 12. Úmluva č. 196 stanoví pravidla pro působnost ve vztahu k trestným činům, které jsou v ní uvedeny (článek 14). Zavádí povinnost vyšetřovat (článek 15) a stíhat nebo vydávat (článek 18). Tato opatření jsou doplněna pravidly týkajícími se ochrany a odškodňování obětí terorismu a pomoci těmto obětem (článek 13), vnitrostátních politik v oblasti předcházení (článek 3) a mezinárodní spolupráce v oblasti předcházení (článek 4). Úmluva č. 196 rovněž obsahuje některá ustanovení, jejichž cílem je podpořit mezinárodní spolupráci v trestních věcech vzájemnou právní pomocí, včetně výměny informací z vlastního podnětu (články 17 a 22) a vydávání (články 19, 20 a 21), a která jsou předmětem ustanovení o nediskriminaci (článek 21).

               V úmluvě č. 196 se stanoví, že je otevřena k podpisu Evropské unii (čl. 23 odst. 1). Kromě toho zahrnuje i ustanovení o neuplatňování, které zajišťuje, že se ve vztazích mezi členskými státy Evropské unie uplatňují předpisy EU (čl. 26 odst. 3).

               V návaznosti na šest ratifikací, z nichž čtyři byly provedeny členskými státy Rady Evropy, úmluva č. 196 vstoupila v platnost dne 1. června 2007. K 21. únoru 2017 úmluvu ratifikovalo 23 členských států EU a podepsaly ji všechny členské státy EU
                  2
               .

               Dodatkový protokol (úmluva č. 217) přijala Rada Evropy dne 19. května 2015. Dodatkový protokol doplňuje úmluvu č. 196 a vstoupil v platnost dne 1. července 2017. Stranou dodatkového protokolu se může stát pouze strana úmluvy č. 196
                  3
               .

               Evropská unie podepsala úmluvu č. 196 i její dodatkový protokol
                  4
               .

               3.ODŮVODNĚNÍ NÁVRHU

               Terorismus má globální povahu a představuje rostoucí hrozbu pro základní práva, demokracii a právní stát v Evropě a po celém světě. Teroristické útoky jsou nerozlišující útoky. Jejich oběti mohou pocházet odkudkoli.

               Teroristické útoky spáchané v posledních letech v Evropské unii i jinde ve světě jsou nepřijatelným porušením zásad, které jsou základem demokratických společností. Vzhledem k této hrozbě musí Evropská unie více než kdy jindy jednotně prosazovat a obhajovat zásady, které jsou důvodem její existence.

               Boj proti terorismu je třeba zintenzivnit, a to nejen na vnitrostátní úrovni, ale také na úrovni celoevropské a mimo ni. Přeshraniční povaha terorismu vyžaduje těsnou mezinárodní spolupráci. Jednotné chápání teroristických trestných činů a trestných činů souvisejících s terorismem, doplněné ustanoveními k usnadnění spolupráce mezi vnitrostátními orgány, jak jsou stanoveny v úmluvě č. 196, přispívá k dalšímu posílení účinnosti nástrojů trestního soudnictví a spolupráce na úrovni Unie a na mezinárodní úrovni.

               Úmluva č. 196 se týká kriminalizace teroristické činnosti a činnosti související s terorismem, jakož i mezinárodní spolupráce týkající se těchto trestných činů a ochrany, odškodňování obětí terorismu a pomoci těmto obětem. Smlouvy, a zejména ustanovení hlavy V části třetí SFEU, svěřují EU pravomoc v oblasti, na kterou se vztahuje úmluva č. 196. To potvrzuje i skutečnost, že Unie již přijala opatření v různých oblastech, na něž se vztahuje úmluva č. 196:

               ·směrnici (EU) 2017/541 o boji proti terorismu
                  5
               , kterou se nahrazuje rámcové rozhodnutí Rady 2002/475/SVV o boji proti terorismu ve znění rámcového rozhodnutí 2008/919/SVV ve vztahu k členským státům, které jsou vázány touto směrnicí,

               ·rozhodnutí Rady 2005/671/SVV o výměně informací a spolupráci v oblasti teroristických trestných činů
                  6
               ,

               ·směrnici (EU) 2012/29, kterou se zavádí minimální pravidla pro práva, podporu a ochranu obětí trestného činu a kterou se nahrazuje rámcové rozhodnutí Rady 2001/220/SVV
                  7
               ,

               ·směrnici Rady (ES) 2004/80 o odškodňování obětí trestných činů
                  8
               ,

               ·směrnici Evropského parlamentu a Rady (EU) 2011/99 o evropském ochranném příkazu
                  9
               ,

               ·rámcové rozhodnutí Rady 2009/948/SVV o předcházení kompetenčním sporům při výkonu pravomoci v trestním řízení a jejich řešení
                  10
               ,

               ·rámcové rozhodnutí Rady 2002/465/SVV o společných vyšetřovacích týmech
                  11

               ·rámcové rozhodnutí Rady 2002/584/SVV ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy
                  12
               ,

               ·směrnici (EU) 2014/41 o evropském vyšetřovacím příkazu v trestních věcech
                  13
               ,

               ·Úmluvu o vzájemné právní pomoci ve věcech trestních mezi členskými státy Evropské unie
                  14
               ,

               ·Úmluva k provedení Schengenské dohody
                  15
               ,

               ·rámcové rozhodnutí Rady 2006/960/SVV ze dne 18. prosince 2006 o zjednodušení výměny operativních a jiných informací mezi donucovacími orgány členských států Evropské unie
                  16
               ,

               ·rozhodnutí Rady 2008/615/SVV ze dne 23. června 2008 o posílení přeshraniční spolupráce, zejména v boji proti terorismu a přeshraniční trestné činnosti (prümské rozhodnutí)
                  17
               .

               Evropská unie tak přijala komplexní soubor právních nástrojů pro boj proti terorismu. To zvýrazňuje potřebu, aby členské státy jednaly v rámci orgánů EU, když přijímají mezinárodní závazky v oblasti boje proti terorismu.

               Po přijetí směrnice o boji proti terorismu je Evropská unie připravena splnit svůj závazek stát se stranou dodatkového protokolu uzavřením uvedeného nástroje. To lze provést pouze uzavřením úmluvy č. 196, a to nejpozději současně s uzavřením jejího dodatkového protokolu.

               4.PRÁVNÍ STRÁNKA NÁVRHU

               Volba právního základu unijního aktu se musí zakládat na objektivních skutečnostech, které mohou být předmětem soudní kontroly; k těmto skutečnostem patří účel a obsah aktu
                  18
               . Pokud přezkum opatření Evropské unie ukáže, že sleduje dvojí účel nebo že má dvě složky, a pokud jeden z těchto účelů nebo jednu z těchto složek je možno identifikovat jako hlavní, zatímco druhý účel či druhá složka je pouze vedlejší, musí být akt založen na jediném právním základu, a sice na tom, který si žádá hlavní nebo převažující účel nebo složka.

               Převažujícím účelem úmluvy č. 196 je zavést trestné činy související s terorismem, k čemuž má Unie pravomoc na základě čl. 83 odst. 1 SFEU. Hmotněprávním základem pro podepsání úmluvy č. 196 je proto čl. 83 odst. 1 SFEU.

               V čl. 218 odst. 6 SFEU se stanoví, že Rada přijme na návrh vyjednavače rozhodnutí o uzavření dohody. V čl. 218 odst. 6 písm. a) SFEU se stanoví, že pokud se dohoda týká oblastí, na které se vztahuje řádný legislativní postup, Rada přijme rozhodnutí po obdržení souhlasu Evropského parlamentu.

               Úmluva č. 196 se týká oblastí, na něž se vztahuje řádný legislativní postup, zejména stanovení minimálních pravidel týkajících se vymezení trestných činů v oblasti terorismu, jakož i policejní a justiční spolupráce v trestních věcech (článek 82, čl. 83 odst. 1 a článek 87 SFEU). Procesněprávním základem navrhovaného rozhodnutí je proto čl. 218 odst. 6 písm. a) SFEU.

               5.ÚZEMNÍ PŮSOBNOST

               V souladu s Protokolem č. 22 Smlouvy o Evropské unii je podepsaná a Evropskou unií uzavřená úmluva č. 196 závazná a použitelná ve všech členských státech EU s výjimkou Dánska. V souladu s Protokolem č. 21 Smlouvy o Evropské unii je podepsaná a Evropskou unií uzavřená úmluva č. 196 ve Spojeném království závazná a použitelná pouze tehdy, pokud tento členský stát oznámí Radě své přání účastnit se přijímání a používání tohoto nástroje. Pro Irsko je rámcové rozhodnutí 2002/475/SVV závazné, a proto se zúčastní přijímání tohoto rozhodnutí.

               2017/0265 (NLE)

               Návrh

               ROZHODNUTÍ RADY

               o uzavření Úmluvy Rady Evropy o prevenci terorismu (CETS č. 196) jménem Evropské unie

               RADA EVROPSKÉ UNIE,

               s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 83 odst. 1 ve spojení s čl. 218 odst. 6 písm. a) této smlouvy,

               s ohledem na návrh Evropské komise,

               s ohledem na souhlas Evropského parlamentu,

               vzhledem k těmto důvodům:

               (1)V souladu s rozhodnutím Rady (EU) 2015/1913 ze dne 18. září 2015
                  19
                byla Úmluva Rady Evropy o prevenci terorismu (CETS č. 196) podepsána dne 22. října 2015 s výhradou jejího uzavření.

               (2)Článek 23 Úmluvy Rady Evropy o prevenci terorismu (CETS č. 196; dále jen „úmluva“) stanoví, že je úmluva otevřena pro schválení Evropskou unií.

               (3)Unie již přijala opatření v různých oblastech, na které se úmluva vztahuje.

               (4)Pro Irsko je rámcové rozhodnutí Rady 2002/475/SVV
                  20
                závazné, a proto se účastní přijímání tohoto rozhodnutí.

               (5)[V souladu s článkem 3 Protokolu (č. 21) o postavení Spojeného království a Irska s ohledem na prostor svobody, bezpečnosti a práva, připojeného ke Smlouvě o Evropské unii a ke Smlouvě o fungování Evropské unie, oznámilo Spojené království své přání účastnit se přijímání a používání tohoto rozhodnutí,
                  NEBO:
                  V souladu s články 1 a 2 Protokolu (č. 21) o postavení Spojeného království a Irska s ohledem na prostor svobody, bezpečnosti a práva, připojeného ke Smlouvě o Evropské unii a ke Smlouvě o fungování Evropské unie, a aniž je dotčen článek 4 uvedeného protokolu, se Spojené království neúčastní přijímání tohoto rozhodnutí a toto rozhodnutí pro ně není závazné ani použitelné,]

               (6)V souladu s články 1 a 2 Protokolu (č. 22) o postavení Dánska, připojeného ke Smlouvě o Evropské unii a ke Smlouvě o fungování Evropské unie, se Dánsko neúčastní přijímání tohoto rozhodnutí a toto rozhodnutí pro ně není závazné ani použitelné,

               (7)Úmluva by proto měla být schválena jménem Evropské unie,

               PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:

               Článek 1

               Úmluva Rady Evropy o předcházení terorismu (CETS č. 196) se jménem Evropské unie schvaluje.

               Znění úmluvy se připojuje k tomuto rozhodnutí.

               Článek 2

               Předseda Rady jmenuje osobu zmocněnou přistoupit jménem Evropské unie k uložení listiny o schválení stanovené článkem 23 úmluvy vyjadřující souhlas Evropské unie být touto dohodou vázána.

               Článek 3

               Toto rozhodnutí vstupuje v platnost dnem přijetí
                  21
               .

               V Bruselu dne

                     Za Radu

                     předseda / předsedkyně

                     (1)
                  Rozhodnutí Rady (EU) 2015/1913 ze dne 18. září 2015 o podpisu Úmluvy Rady Evropy o prevenci terorismu (CETS č. 196) (Úř. věst. L 280, 24.10.2015, s. 22) a rozhodnutí Rady (EU) 2015/1914 ze dne 18. září 2015 o podpisu Dodatkového protokolu k Úmluvě Rady Evropy o prevenci terorismu (CETS č. 196) jménem Evropské unie (Úř. věst. L 280, 24.10.2015, s. 24).

                     (2)
                  Kancelář pro smlouvy Rady Evropy,
                  tabulka podpisů a ratifikací smlouvy č. 196
                  , stav ke dni 29. srpna 2017.

                     (3)
                  Viz článek 10 dodatkového protokolu.

                     (4)
                  Rozhodnutí Rady (EU) 2015/1913 ze dne 18. září 2015 o podpisu Úmluvy Rady Evropy o prevenci terorismu (CETS č. 196) (Úř. věst. L 280, 24.10.2015, s. 22) a rozhodnutí Rady (EU) 2015/1914 ze dne 18. září 2015 o podpisu Dodatkového protokolu k Úmluvě Rady Evropy o prevenci terorismu (CETS č. 196) jménem Evropské unie (Úř. věst. L 280, 24.10.2015, s. 24).

                     (5)
                  Směrnice (EU) 2017/541 o boji proti terorismu, kterou se nahrazuje rámcové rozhodnutí Rady 2002/475/SVV a mění rozhodnutí Rady 2005/671/SVV (Úř. věst. L 88 ze dne 31. března 2017, s. 6).

                     (6)
                  Úř. věst. L 253, 29.9.2005, s. 22.

                     (7)
                  Úř. věst. L 315, 14.11.2012, s. 57.

                     (8)
                  Úř. věst. L 261, 6.8.2004, s. 15.

                     (9)
                  Úř. věst. L 338, 21.12.2011, s. 2.

                     (10)
                  Úř. věst. L 328, 15.12.2009, s. 42.

                     (11)
                  Úř. věst. L 162, 20.6.2002, s. 1.

                     (12)
                  Úř. věst. L 190, 18.7.2002, s. 1.

                     (13)
                  Úř. věst. L 130, 1.5.2014, s. 1.

                     (14)
                  Akt Rady ze dne 29. května 2000, kterým se vypracovává Úmluva o vzájemné pomoci v trestních věcech mezi členskými státy Evropské unie, Úř. věst. C 197, 12.7.2000, s. 1.

                     (15)
                  Úř. věst. L 239, 22.9.2000, s. 19.

                     (16)
                  Úř. věst. L 386, 29.12.2006, s. 89.

                     (17)
                  Úř. věst. L 210, 6.6.2008, s. 1.

                     (18)
                  Rozsudek C-377/12, Komise v. Rada, bod 34.

                     (19)
                  Úř. věst. L 280, 24.10.2015, s. 22.

                     (20)
                  Rámcové rozhodnutí Rady 2002/475/SVV ze dne 13. června 2002 o boji proti terorismu (Úř. věst. L 164, 22.6.2002, s. 3).

                     (21)
                  Den vstupu úmluvy v platnost pro Evropskou unii zveřejní generální sekretariát Rady v Úředním věstníku Evropské unie.

    ---documentbreak---

               EVROPSKÁ KOMISE
            V Bruselu dne 18.10.2017
            COM(2017) 606 final
            PŘÍLOHA

            návrhu rozhodnutí Rady
             o uzavření Úmluvy Rady Evropy o prevenci terorismu (CETS č. 196) jménem Evropské unie

               PŘÍLOHA

               návrhu rozhodnutí Rady

                o uzavření Úmluvy Rady Evropy o prevenci terorismu (CETS č. 196) jménem Evropské unie

               Úmluva Rady Evropy o prevenci terorismu

               Varšava 16. května 2005

               Preambule

               Členské státy Rady Evropy a ostatní signatáři této úmluvy,

               uvědomujíce si, že cílem Rady Evropy je dosažení větší jednoty mezi jejími členy;

               uznávajíce význam prohlubování spolupráce s ostatními stranami této úmluvy;

               přejíce si přijmout účinná opatření za účelem předcházení terorismu a potírání zejména veřejného podněcování ke spáchání teroristických trestných činů a náboru a výcviku teroristů;

               vědomi si vážného znepokojení způsobeného nárůstem teroristických trestných činů a narůstající hrozbou terorismu;

               vědomi si toho, jaké znepokojivé situaci čelí osoby trpící terorismem, a v souvislosti s tím znovu potvrzujíce svou hlubokou solidaritu s oběťmi terorismu a jejich rodinami;

               uznávajíce, že teroristické trestné činy a trestné činy uvedené v této úmluvě, ať je jejich pachatelem kdokoli, nejsou za žádných okolností ospravedlnitelné úvahami politické, filozofické, ideologické, rasové, etnické, náboženské ani jiné podobné povahy, a připomínajíce, že je povinností všech stran těmto trestným činům předcházet, a pokud se tak neděje, stíhat je a zajistit, aby byly postižitelné tresty, které zohledňují jejich závažnost;

               připomínajíce, že boj proti terorismu je třeba zintenzivnit, a znovu zdůrazňujíce, že veškerá opatření přijatá za účelem předcházení teroristickým trestným činům nebo jejich potírání musí respektovat právní stát a demokratické hodnoty, lidská práva a základní svobody, jakož i jiná ustanovení mezinárodního práva, případně i mezinárodního humanitárního práva;

               uznávajíce, že touto úmluvou nemají být dotčeny zavedené zásady týkající se svobody projevu a svobody sdružování;

               připomínajíce, že účelem teroristických činů je svou povahou nebo souvislostmi vážně zastrašit obyvatelstvo nebo nepřijatelným způsobem nutit vládu nebo mezinárodní organizaci, aby jednaly určitým způsobem nebo aby se určitého jednání zdržely, nebo vážně narušit nebo zničit základní politické, ústavní, hospodářské nebo sociální struktury země nebo mezinárodní organizace,

               se dohodli takto:

               Článek 1 – Terminologie

               1.Pro účely této úmluvy se „teroristickým trestným činem“ rozumí jakýkoli trestný čin v oblasti působnosti a podle definice jedné ze smluv uvedených v dodatku.

               2.Při uložení své listiny o ratifikaci, přijetí, schválení nebo přistoupení může stát nebo Evropské společenství, jež není smluvní stranou smlouvy uvedené v dodatku, prohlásit, že při uplatňování této úmluvy na dotčenou stranu se uvedená smlouva nepovažuje za zahrnutou v dodatku. Toto prohlášení pozbývá účinku, jakmile smlouva vstoupí v platnost pro stranu, která takové prohlášení učinila a která oznámí generálnímu tajemníkovi Rady Evropy její vstup v platnost.

               Článek 2 – Účel

               Účelem této úmluvy je zvýšit úsilí stran při předcházení terorismu a jeho negativním dopadům na plné požívání lidských práv, zejména práva na život, a to jak opatřeními přijímanými na vnitrostátní úrovni, tak mezinárodní spoluprací při náležitém zohlednění existujících použitelných mnohostranných nebo dvoustranných smluv nebo dohod mezi stranami.

               Článek 3 – Vnitrostátní politiky v oblasti prevence

               1.Každá strana přijme vhodná opatření, zejména v oblasti vzdělávání donucovacích orgánů a jiných subjektů, jakož i v oblastech vzdělávání, kultury, informací, mediálních a osvětových kampaní s cílem předcházet teroristickým trestným činům a jejich negativním dopadům, a to při respektování závazků v oblasti lidských práv, které se na uvedenou stranu případně vztahují a které vyplývají z Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, Mezinárodního paktu o občanských a politických právech, jakož i jiných závazků podle mezinárodního práva.

               2.Každá strana přijme taková opatření, která mohou být nezbytná pro zlepšení a rozvoj spolupráce mezi vnitrostátními orgány s cílem předcházet teroristickým trestným činům a jejich negativním dopadům, mimo jiné:

               a)výměnou informací;

               b)zlepšením fyzické ochrany osob a zařízení;

               c)zdokonalením vzdělávacích a koordinačních plánů pro mimořádné události ohrožující bezpečnost občanů.

               3.Každá strana podporuje toleranci prosazováním mezináboženského a mezikulturního dialogu, do kterého jsou v případě potřeby zapojeny nevládní organizace a jiné složky občanské společnosti, s cílem předcházet napětí, které by mohlo přispět k páchání teroristických trestných činů.

               4.Každá strana usiluje o zvýšení veřejného povědomí o existenci, příčinách a závažnosti a hrozbě teroristických trestných činů a trestných činů uvedených v této úmluvě a zváží, jak motivovat veřejnost k tomu, aby svým příslušným orgánům poskytovala věcnou, specifickou pomoc, která může přispět k předcházení teroristickým trestným činům a trestným činům uvedeným v této úmluvě.

               Článek 4 – Mezinárodní spolupráce v oblasti prevence

               Strany si v případě potřeby a s náležitým ohledem na své schopnosti poskytují vzájemnou pomoc a podporu, aby posílily svou schopnost předcházet páchání teroristických činů, mimo jiné prostřednictvím výměny informací a osvědčených postupů, jakož i prostřednictvím odborné přípravy a jiných společných snah preventivní povahy.

               Článek 5 – Veřejné podněcování ke spáchání teroristického trestného činu

               1.Pro účely této úmluvy se „veřejným podněcováním ke spáchání teroristického trestného činu“ rozumí šíření nebo jiné zpřístupnění zprávy veřejnosti s úmyslem podnítit spáchání trestného činu, pokud toto jednání přímo či nepřímo obhajující teroristické trestné činy způsobí nebezpečí, že může být spáchán jeden či více takových trestných činů.

               2.Každá strana přijme taková opatření, která mohou být nezbytná k tomu, aby bylo veřejné podněcování ke spáchání teroristického trestného činu, jak je definováno v odstavci 1, je-li spácháno nezákonně a úmyslně, považováno v rámci jejího vnitrostátního práva za trestný čin.

               Článek 6 – Nábor teroristů

               1.Pro účely této úmluvy se „náborem teroristů“ rozumí navádění jiné osoby ke spáchání nebo k účasti na spáchání teroristického trestného činu nebo k účasti ve sdružení nebo skupině za účelem napomáhání spáchání jednoho nebo více teroristických trestných činů tímto sdružením nebo skupinou.

               2.Každá strana přijme taková opatření, která mohou být nezbytná k tomu, aby byl nábor teroristů, jak je definován v odstavci 1, je-li spáchán nezákonně a úmyslně, považován v rámci jejího vnitrostátního práva za trestný čin.

               Článek 7 – Výcvik teroristů

               1.Pro účely této úmluvy se „výcvikem teroristů“ rozumí poskytování pokynů ohledně výroby či používání výbušnin, střelných či jiných zbraní nebo škodlivých či nebezpečných látek nebo ohledně dalších konkrétních metod či postupů za účelem provedení teroristického trestného činu nebo přispění k jeho spáchání s vědomím, že poskytované dovednosti jsou určeny k použití za tímto účelem.

               2.Každá strana přijme taková opatření, která mohou být nezbytná k tomu, aby byl výcvik teroristů, jak je definován v odstavci 1, je-li spáchán nezákonně a úmyslně, považován v rámci jejího vnitrostátního práva za trestný čin.

               Článek 8 – Nepodstatnost spáchání teroristického trestného činu

               K tomu, aby určitý akt představoval trestný čin uvedený v článcích 5 až 7 této úmluvy, není nutné, aby byl teroristický trestný čin skutečně spáchán.

               Článek 9 – Vedlejší trestné činy

               1.Každá strana přijme taková opatření, která mohou být nezbytná k tomu, aby se v rámci jejího vnitrostátního práva za trestné činy považovalo:

               a)spolupachatelství trestného činu uvedeného v článcích 5 až 7 této úmluvy;

               b)organizování trestného činu nebo navádění jiných osob ke spáchání trestného činu uvedeného v článcích 5 až 7 této úmluvy;

               c)přispění ke spáchání jednoho nebo několika trestných činů uvedených v článcích 5 až 7 této úmluvy skupinou osob sledujících společný záměr. Toto přispění musí být úmyslné a musí buď:

               i)být činěno s cílem napomáhat trestné činnosti nebo trestnému záměru skupiny, pokud taková činnost nebo záměr zahrnuje spáchání trestného činu uvedeného v článcích 5 až 7 této úmluvy; nebo

               ii)být činěno s vědomím, že skupina má v úmyslu spáchat trestný čin uvedený v článcích 5 až 7 této úmluvy.

               2.Každá strana rovněž přijme taková opatření, která mohou být nezbytná k tomu, aby byl v rámci jejího vnitrostátního práva a v souladu s ním za trestný čin považován pokus o spáchání trestného činu uvedeného v článcích 6 a 7 této úmluvy.

               Článek 10 – Odpovědnost právnických osob

               1.Každá strana přijme taková opatření, která mohou být v souladu s jejími právními zásadami nezbytná ke stanovení odpovědnosti právnických osob za účast na trestných činech uvedených v článcích 5 až 7 a v článku 9 této úmluvy.

               2.S výhradou právních zásad strany může být odpovědnost právnických osob trestní, občanskoprávní nebo správní.

               3.Touto odpovědností není dotčena trestní odpovědnost fyzických osob, které trestné činy spáchaly.

               Článek 11 – Sankce a opatření

               1.Každá strana přijme taková opatření, která mohou být nezbytná k tomu, aby byly trestné činy uvedené v článcích 5 až 7 a v článku 9 této úmluvy postižitelné účinnými, přiměřenými a odrazujícími tresty.

               2.Předchozí pravomocná odsouzení za trestné činy uvedené v této úmluvě vynesená v cizích státech lze pro účely stanovení trestu v souladu s vnitrostátním právem zohlednit v rozsahu, v jakém to umožňuje vnitrostátní právo.

               3.Každá strana zajistí, aby se na právnické osoby nesoucí odpovědnost v souladu s článkem 10 vztahovaly účinné, přiměřené a odrazující trestní sankce či sankce jiné povahy, včetně sankcí peněžních.

               Článek 12 – Podmínky a záruky

               1.Každá strana zajistí, aby při zavádění, provádění a uplatňování kriminalizace podle článků 5 až 7 a článku 9 této úmluvy byly respektovány závazky v oblasti lidských práv, zejména svoboda projevu, svoboda sdružování a svoboda náboženského vyznání, které se na uvedenou stranu případně vztahují a které vyplývají z Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, Mezinárodního paktu o občanských a politických právech, jakož i jiné závazky podle mezinárodního práva.

               2.Při zavádění, provádění a uplatňování kriminalizace podle článků 5 až 7 a článku 9 této úmluvy by kromě toho měla být uplatněna zásada proporcionality, měly by být zohledněny sledované zákonné cíle a jejich nezbytnost v demokratické společnosti a měla by být vyloučena jakákoli forma svévolného jednání nebo diskriminačního či rasistického zacházení.

               Článek 13 – Ochrana a odškodňování obětí trestných činů a pomoc těmto obětem

               Každá strana přijme taková opatření, která mohou být nezbytná na ochranu obětí terorismu spáchaného na jejím území a na pomoc těmto obětem. Tato opatření mohou prostřednictvím příslušných vnitrostátních systémů a s výhradou vnitrostátních právních předpisů mimo jiné zahrnovat finanční pomoc a odškodnění obětí terorismu a jejich blízkých rodinných příslušníků.

               Článek 14 – Působnost

               1.Každá strana přijme taková opatření, která mohou být nezbytná k tomu, aby stanovila působnost svých soudů ve vztahu k trestným činům uvedeným v této úmluvě:

               a)pokud je trestný čin spáchán na území této strany;

               b)pokud je trestný čin spáchán na palubě lodi plující pod vlajkou této strany nebo na palubě letadla registrovaného podle právních předpisů této strany;

               c)pokud je trestný čin spáchán státním příslušníkem této strany.

               2.Každá strana může rovněž stanovit působnost svých soudů ve vztahu k trestným činům uvedeným v této úmluvě:

               a)pokud účelem nebo výsledkem trestného činu bylo spáchání trestného činu uvedeného v článku 1 této úmluvy na území této strany nebo proti jejímu státnímu příslušníkovi;

               b)pokud účelem nebo výsledkem trestného činu bylo spáchání trestného činu uvedeného v článku 1 této úmluvy proti státnímu nebo vládnímu zařízení této strany v zahraničí, včetně diplomatických nebo konzulárních místností dané strany;

               c)pokud účelem nebo výsledkem trestného činu byl trestný čin uvedený v článku 1 této úmluvy, který byl spáchán ve snaze donutit danou stranu jednat určitým způsobem či se určitého jednání zdržet;

               d)pokud je trestný čin spáchán osobou bez státní příslušnosti, která má obvyklé bydliště na území této strany;

               e)pokud je trestný čin spáchán na palubě letadla, které je provozováno vládou této strany.

               3.Každá strana přijme taková opatření, která mohou být nezbytná k tomu, aby stanovila působnost svých soudů ve vztahu k trestným činům uvedeným v této úmluvě, nachází-li se domnělý pachatel na jejím území a strana jej nevydá straně, jejíž působnost je založena na pravidle pro určení působnosti existujícím zároveň v právu dožádané strany.

               4.Tato úmluva nevylučuje vykonávání soudní pravomoci v trestních věcech v souladu s vnitrostátním právem.

               5.Pokud si působnost ve vztahu k údajnému trestnému činu uvedenému v této úmluvě nárokuje více než jedna ze stran, dotčené strany se v případě potřeby vzájemně konzultují s cílem určit nejvhodnější působnost pro účely trestního stíhání.

               Článek 15 – Povinnost vyšetřovat

               1.Po obdržení informace, že se osoba, která spáchala nebo údajně spáchala trestný čin uvedený v této úmluvě, může nacházet na jejím území, přijme dotčená strana taková opatření, která mohou být podle jejího vnitrostátního práva nezbytná za účelem vyšetření skutkových okolností obsažených v informaci.

               2.Domnívá-li se strana, na jejímž území se nachází pachatel nebo domnělý pachatel, že to vyžadují okolnosti, přijme v souladu se svým vnitrostátním právem vhodná opatření s cílem zajistit přítomnost uvedené osoby za účelem trestního stíhání nebo vydání.

               3.Každá osoba, vůči které jsou přijímána opatření uvedená v odstavci 2, má nárok:

               a)na neprodlenou komunikaci s nejbližším příslušným zástupcem státu, jehož je daná osoba státním příslušníkem nebo který je jinak oprávněn chránit její práva, nebo, je-li tato osoba bez státní příslušnosti, se zástupcem státu, na jehož území má tato osoba obvyklé bydliště;

               b)aby ji zástupce daného státu navštívil;

               c)být informována o svých právech podle písmen a) a b).

               4.Práva uvedená v odstavci 3 jsou vykonávána v souladu s právními předpisy strany, na jejímž území se pachatel nebo domnělý pachatel nachází, pokud však tyto právní předpisy umožňují, aby byly v plném rozsahu naplněny cíle, jež práva přiznaná podle odstavce 3 sledují.

               5.Ustanoveními odstavců 3 a 4 není dotčeno právo kterékoli ze stran, která stanovila působnost svých soudů v souladu s čl. 14 odst. 1 písm. c) a odst. 2 písm. d), vyzvat Mezinárodní výbor Červeného kříže, aby s domnělým pachatelem komunikoval a navštívil jej.

               Článek 16 – Nepoužití úmluvy

               Tato úmluva se nepoužije, pokud je kterýkoli z trestných činů uvedených v článcích 5 až 7 a v článku 9 spáchán v rámci jednoho státu, domnělý pachatel je státním příslušníkem tohoto státu a nachází se na jeho území a pokud žádný jiný stát nemá podle čl. 14 odst. 1 nebo 2 této úmluvy důvod vykonávat působnost, přičemž platí, že se v uvedených případech případně použijí ustanovení článku 17 a článků 20 až 22 této úmluvy.

               Článek 17 – Mezinárodní spolupráce v trestních věcech

               1.Strany si poskytují v co nejširší míře vzájemnou pomoc při trestním vyšetřování nebo trestním řízení či řízení o vydání osob v souvislosti s trestnými činy uvedenými v článcích 5 až 7 a v článku 9 této úmluvy, včetně pomoci při získávání důkazů, které vlastní a které jsou nezbytné pro účely řízení.

               2. Strany plní své závazky podle odstavce 1 v souladu se všemi smlouvami nebo jinými dohodami o vzájemné právní pomoci, které mezi nimi mohou existovat. Pokud takové smlouvy nebo dohody neexistují, poskytují si strany vzájemnou pomoc v souladu se svým vnitrostátním právem.

               3.Strany vzájemně spolupracují v největším možném rozsahu, jaký jim dovolí příslušné zákony, smlouvy, dohody a ujednání dožádané strany, při trestním vyšetřování nebo řízení ve vztahu k trestným činům, za které mohou být v souladu s článkem 10 této úmluvy odpovědné právnické osoby dožadující strany.

               4.Každá strana může uvážit zavedení dalších mechanismů umožňujících sdílet s ostatními stranami informace nebo důkazy nezbytné pro stanovení trestní, občanskoprávní nebo správní odpovědnosti podle článku 10.

               Článek 18 – Vydávání nebo stíhání

               1.V případě, že má strana, na jejímž území se nachází domnělý pachatel, působnost v souladu s článkem 14, je povinna, pokud pachatele nevydá, bez výjimky a bez ohledu na to, zda byl trestný čin spáchán na jejím území, předložit případ prostřednictvím řízení v souladu s právními předpisy dané strany bez zbytečného prodlení svým příslušným orgánům za účelem stíhání. Uvedené orgány rozhodnou stejným způsobem jako v případě jakéhokoli jiného trestného činu závažné povahy podle právních předpisů dané strany.

               2.Kdykoli straně její vnitrostátní právo umožňuje vydat či jiným způsobem předat některého ze svých státních příslušníků pouze pod podmínkou, že daná osoba bude této straně vrácena k výkonu trestu uloženého na základě soudu nebo řízení, pro které bylo o vydání či předání této osoby žádáno, a tato strana a strana, která o vydání osoby žádá, s touto možností a dalšími podmínkami, které mohou považovat za vhodné, souhlasí, je takové podmíněné vydání či předání osoby dostačující, aby byl splněn závazek stanovený v odstavci 1.

               Článek 19 – Vydávání

               1.Trestné činy uvedené v článcích 5 až 7 a v článku 9 této úmluvy se považují za zahrnuté jako trestné činy, které jsou důvodem k vydání osoby, do všech smluv o vydávání uzavřených mezi stranami před vstupem této úmluvy v platnost. Strany se zavazují, že uvedené trestné činy zahrnou jako trestné činy, které jsou důvodem k vydání osoby, do každé smlouvy o vydávání, kterou mezi sebou následně uzavřou.

               2.Pokud strana, která podmiňuje vydání existencí smlouvy, obdrží žádost o vydání od jiné strany, se kterou smlouvu o vydávání neuzavřela, může dožádaná strana, pokud se tak rozhodne, považovat tuto úmluvu za právní základ pro vydání v souvislosti s trestnými činy uvedenými v článcích 5 až 7 a v článku 9 této úmluvy. Vydání podléhá dalším podmínkám stanoveným v právních předpisech dožádané strany.

               3.Strany, které vydání nepodmiňují existencí smlouvy, si trestné činy uvedené v článcích 5 až 7 a v článku 9 této úmluvy vzájemně uznávají jako trestné činy, které jsou důvodem k vydání osoby, s výhradou podmínek stanovených v právních předpisech dožádané strany.

               4.V případě potřeby se trestné činy uvedené v článcích 5 až 7 a v článku 9 této úmluvy považují pro účely vydávání mezi stranami za činy, které byly spáchány nejen v místě, kde k nim došlo, ale rovněž na území stran, které stanovily působnost svých soudů v souladu s článkem 14.

               5.Ustanovení všech smluv a dohod o vydávání uzavřených mezi stranami v souvislosti s trestnými činy uvedenými v článcích 5 až 7 a v článku 9 této úmluvy, nejsou-li s touto úmluvou slučitelná, se považují za pozměněná mezi stranami.

               Článek 20 – Ustanovení o vyloučení politické výjimky

               1.Žádný z trestných činů uvedených v článcích 5 až 7 a v článku 9 této úmluvy se pro účely vydávání nebo vzájemné právní pomoci nepovažuje za politický trestný čin, za trestný čin, který je s politickou trestnou činností spojen, nebo za trestný čin spočívající na politických motivech. Žádost o vydání nebo o vzájemnou právní pomoc v případě takového trestného činu tak nesmí být zamítnuta pouze proto, že se týká politického trestného činu nebo trestného činu, který je s politickou trestnou činností spojen, nebo trestného činu spočívajícího na politických motivech.

               2.Aniž je dotčeno použití článků 19 až 23 Vídeňské úmluvy o smluvním právu ze dne 23. května 1969 na ostatní články této úmluvy, může každý stát nebo Evropské společenství při podpisu nebo při uložení své listiny o ratifikaci, přijetí či schválení úmluvy nebo přistoupení k úmluvě prohlásit, že si vyhrazuje právo nepoužít odstavec 1 tohoto článku, pokud jde o vydání pro jakýkoli trestný čin uvedený v této úmluvě. Strana se zavazuje, že tuto výhradu použije případ od případu, na základě řádně odůvodněného rozhodnutí.

               3.Kterákoli strana může výhradu, kterou učinila podle odstavce 2, zcela nebo zčásti odvolat prostřednictvím prohlášení adresovaného generálnímu tajemníkovi Rady Evropy, jež nabývá účinku dnem jeho obdržení.

               4.Strana, která učinila výhradu podle odstavce 2 tohoto článku, není oprávněna požadovat použití odstavce 1 tohoto článku kteroukoli jinou stranou; nicméně pokud je její výhrada částečná nebo podmíněná, může požadovat použití tohoto článku do té míry, do jaké ho sama přijala.

               5.Výhrada je pro dotčenou stranu platná po dobu tří let ode dne vstupu této úmluvy v platnost. Může však být obnovena na další stejně dlouhá období.

               6.Dvanáct měsíců před datem uplynutí platnosti výhrady oznámí generální tajemník Rady Evropy dané uplynutí platnosti dotčené straně. Nejpozději tři měsíce před uplynutím platnosti výhrady oznámí strana generálnímu tajemníkovi Rady Evropy, že svou výhradu zachovává, mění nebo odvolává. Pokud strana generálnímu tajemníkovi Rady Evropy oznámí, že výhradu zachová, vysvětlí své důvody pro její zachování. Pokud dotčená strana žádné oznámení neučiní, uvědomí generální tajemník Rady Evropy dotčenou stranu, že její výhrada se považuje za automaticky prodlouženou na období šesti měsíců. Neoznámí-li dotčená strana před uplynutím této lhůty, že má v úmyslu svou výhradu zachovat nebo změnit, platnost výhrady zanikne.

               7.V případě, že se strana po obdržení žádosti o vydání od jiné strany rozhodne, že osobu za použití této výhrady nevydá, předloží věc bez jakýchkoli výjimek a bez zbytečného prodlení svým příslušným orgánům za účelem stíhání, pokud se dožadující a dožádaná strana nedohodnou jinak. Orgány dožádané strany příslušné ke stíhání rozhodnou stejným způsobem jako v případě jakéhokoli trestného činu závažné povahy, a to podle právních předpisů této strany. Dožádaná strana sdělí bez zbytečného odkladu konečný výsledek řízení dožadující straně a generálnímu tajemníkovi Rady Evropy, který jej postoupí konzultaci stran podle článku 30.

               8.Rozhodnutí o odmítnutí žádosti o vydání na základě této výhrady se zasílají neprodleně dožadující straně. Pokud není v dožádané straně v souladu s odstavcem 7 v přiměřené lhůtě vydáno žádné soudní rozhodnutí ve věci samé, může dožadující strana tuto skutečnost oznámit generálnímu tajemníkovi Rady Evropy, který záležitost předloží konzultaci stran podle článku 30. Konzultace stran danou záležitost uváží a vydá stanovisko ohledně souladu odmítnutého vydání s úmluvou a předloží jej Výboru ministrů, aby k dané záležitosti vydal prohlášení. Při výkonu svých funkcí podle tohoto odstavce zasedá Výbor ministrů ve složení omezujícím se pouze na státy, které jsou stranami úmluvy.

               Článek 21 – Ustanovení o nediskriminaci

               1.Žádné ustanovení této úmluvy nesmí být vykládáno v tom smyslu, že ukládá povinnost vydat nebo poskytovat vzájemnou právní pomoc, pokud má dožádaná strana závažné důvody domnívat se, že žádost o vydání pro trestné činy uvedené v článcích 5 až 7 a v článku 9 nebo o vzájemnou právní pomoc týkající se těchto trestných činů byla učiněna za účelem trestního stíhání nebo potrestání určité osoby z důvodu její rasy, náboženství, národnosti, etnického původu nebo politického názoru nebo že by vyhovění žádosti způsobilo z některého z těchto důvodů újmu v postavení dané osoby.

               2.Žádné ustanovení této úmluvy nesmí být vykládáno v tom smyslu, že ukládá povinnost vydat, pokud existuje riziko, že osoba, která je předmětem žádosti o vydání, bude vystavena mučení nebo nelidskému či ponižujícímu zacházení nebo trestání.

               3.Žádné ustanovení této úmluvy nesmí být vykládáno v tom smyslu, že ukládá povinnost vydat, pokud existuje riziko, že osoba, která je předmětem žádosti o vydání, bude vystavena trestu smrti, nebo pokud právo dožádané strany neumožňuje doživotní odnětí svobody, trestu doživotního odnětí svobody bez možnosti podmíněného propuštění, ledaže je dožádaná strana podle platných smluv o vydávání povinna osobu vydat, jestliže druhá strana poskytne takové záruky, které dožádaná strana pokládá za dostatečné, že trest smrti nebude uložen, nebo byl-li uložen, nebude proveden, nebo že daná osoba nebude vystavena trestu doživotního odnětí svobody bez možnosti podmíněného propuštění.

               Článek 22 – Poskytování informací z vlastního podnětu

               1.Aniž je dotčeno jejich vlastní vyšetřování nebo řízení, mohou příslušné orgány jedné strany poskytnout bez předchozí žádosti příslušným orgánům druhé strany informace získané v rámci svého vlastního vyšetřování, pokud se domnívají, že zpřístupnění těchto informací by mohlo straně, která je obdrží, pomoci zahájit nebo vést vyšetřování nebo řízení nebo by mohlo vést k žádosti této strany podle této úmluvy.

               2.Strana, která informace poskytuje, může v souladu se svými vnitrostátními právními předpisy stanovit, za jakých podmínek je strana, která informace obdrží, může použít.

               3.Strana, která informace obdrží, je povinna tyto podmínky dodržet.

               4.Každá strana však může kdykoli prostřednictvím prohlášení adresovaného generálnímu tajemníkovi Rady Evropy prohlásit, že si vyhrazuje právo nebýt vázána podmínkami strany, která informace poskytuje podle odstavce 2, pokud předem neobdrží oznámení o povaze poskytovaných informací a pokud s jejich předáním nesouhlasí.

               Článek 23 – Podpis a vstup v platnost

               1.Tato úmluva je otevřena k podpisu členským státům Rady Evropy, Evropskému společenství a státům, které nejsou členy Rady Evropy a podílely se na přípravě této úmluvy.

               2.Tato úmluva podléhá ratifikaci, přijetí nebo schválení. Listiny o ratifikaci, přijetí nebo schválení se uloží u generálního tajemníka Rady Evropy.

               3.Tato úmluva vstupuje v platnost prvním dnem měsíce, který následuje po uplynutí tří měsíců od data, kdy šest signatářů, včetně alespoň čtyř členských států Rady Evropy, vyjádřilo svůj souhlas s tím, aby byli vázáni úmluvou v souladu s ustanoveními odstavce 2.

               4.Pro každého signatáře, který svůj souhlas být vázán úmluvou vyjádří později, vstoupí úmluva v platnost prvním dnem měsíce, který následuje po uplynutí tří měsíců od data, kdy v souladu s ustanoveními odstavce 2 vyjádřil svůj souhlas s tím, aby byl vázán touto úmluvou.

               Článek 24 – Přistoupení k úmluvě

               1.Po vstupu této úmluvy v platnost může Výbor ministrů Rady Evropy po konzultaci se stranami a po získání jednomyslného souhlasu stran úmluvy vyzvat kterýkoli stát, který není členem Rady Evropy a který se nepodílel na její přípravě, aby k této úmluvě přistoupil. Rozhodnutí se přijímá většinou stanovenou v čl. 20 odst. d. Statutu Rady Evropy a jednomyslným hlasováním zástupců stran oprávněných zasedat ve Výboru ministrů.

               2.Pro každý stát přistupující k úmluvě podle odstavce 1 vstupuje úmluva v platnost prvním dnem měsíce, který následuje po uplynutí tří měsíců od data uložení listiny o přistoupení u generálního tajemníka Rady Evropy.

               Článek 25 – Územní působnost

               1.Každý stát nebo Evropské společenství může při podpisu nebo při uložení své listiny o ratifikaci, přijetí, schválení nebo přistoupení vymezit území, na které či na která se tato úmluva vztahuje.

               2.Každá strana může kdykoli později prostřednictvím prohlášení adresovaného generálnímu tajemníkovi Rady Evropy rozšířit působnost této úmluvy na jakékoli další území vymezené v prohlášení. Pro takové území vstupuje úmluva v platnost prvním dnem měsíce, který následuje po uplynutí tří měsíců od data doručení daného oznámení generálnímu tajemníkovi.

               3.Každé prohlášení uskutečněné podle předchozích dvou odstavců může být pro každé území, které je v tomto prohlášení uvedeno, odvoláno oznámením adresovaným generálnímu tajemníkovi Rady Evropy. Odvolání nabývá účinku prvním dnem měsíce, který následuje po uplynutí tří měsíců od data doručení daného oznámení generálnímu tajemníkovi.

               Článek 26 – Účinky úmluvy

               1.Tato úmluva doplňuje použitelné mnohostranné nebo dvoustranné smlouvy nebo dohody mezi stranami, včetně ustanovení těchto smluv Rady Evropy:

               –Evropská úmluva o vydávání, která byla otevřena k podpisu v Paříži dne 13. prosince 1957 (ETS č. 24),

               –Evropská úmluva o vzájemné pomoci ve věcech trestních, která byla otevřena k podpisu ve Štrasburku dne 20. dubna 1959 (ETS č. 30),

               –Evropská úmluva o potlačování terorismu, která byla otevřena k podpisu ve Štrasburku dne 27. ledna 1977 (ETS č. 90),

               –Dodatkový protokol k Evropské úmluvě o vzájemné pomoci ve věcech trestních, který byl otevřen k podpisu ve Štrasburku dne 17. března 1978 (ETS č. 99),

               –Druhý dodatkový protokol k Evropské úmluvě o vzájemné pomoci ve věcech trestních, který byl otevřen k podpisu ve Štrasburku dne 8. listopadu 2001 (ETS č. 182),

               –Protokol pozměňující Evropskou úmluvu o potlačování terorismu, který byl otevřen k podpisu ve Štrasburku dne 15. května 2003 (ETS č. 190).

               2.Pokud dvě nebo více stran uzavřely dohodu nebo smlouvu týkající se záležitostí, na které se vztahuje tato úmluva, nebo pokud jiným způsobem upravily své vztahy týkající se těchto záležitostí, či pokud tak učiní v budoucnu, jsou rovněž oprávněny uvedenou dohodu nebo smlouvu uplatňovat nebo tyto vztahy odpovídajícím způsobem upravovat. Pokud však strany upraví své vztahy týkající se záležitostí, na které se vztahuje tato úmluva, jinak, než jak je stanoveno v této úmluvě, učiní tak způsobem, který není v rozporu s cíli a zásadami úmluvy.

               3.Strany, které jsou členy Evropské unie, uplatňují ve svých vzájemných vztazích předpisy Společenství a Evropské unie, pokud předpisy Společenství nebo Evropské unie upravující dotčenou konkrétní problematiku existují a jsou použitelné na daný případ, aniž je tím dotčen cíl a účel úmluvy a její plné uplatňování ve vztahu k jiným stranám.

               4.Žádným ustanovením této úmluvy nejsou dotčena jiná práva, závazky a povinnosti strany a jednotlivců podle mezinárodního práva, včetně mezinárodního humanitárního práva.

               5.Touto úmluvou nejsou upraveny činnosti ozbrojených sil v průběhu ozbrojeného konfliktu, jak jsou chápány podle mezinárodního humanitárního práva a jež jsou daným právem upraveny, a činnosti prováděné vojenskými silami strany při výkonu svých úředních povinností, pokud jsou upraveny jinými pravidly mezinárodního práva.

               Článek 27 – Změny úmluvy

               1.Změny této úmluvy může navrhnout kterákoli strana, Výbor ministrů Rady Evropy nebo konzultace stran.

               2.Každý návrh na změnu sdělí generální tajemník Rady Evropy stranám.

               3.Kromě toho se každá změna navržená stranou nebo Výborem ministrů sdělí konzultaci stran, která předloží Výboru ministrů své stanovisko k navrhované změně.

               4.Výbor ministrů navrhovanou změnu a jakékoli stanovisko předložené konzultací stran uváží a může ji schválit.

               5.Text každé změny schválené Výborem ministrů v souladu s odstavcem 4 se předá stranám k přijetí.

               6.Jakákoli změna schválená v souladu s odstavcem 4 vstoupí v platnost třicátým dnem poté, co všechny strany informovaly generálního tajemníka o jejím přijetí.

               Článek 28 – Revize dodatku

               1.Změny za účelem aktualizace seznamu smluv v dodatku může navrhnout kterákoli strana nebo Výbor ministrů. Tyto návrhy na změnu se týkají pouze platných univerzálních smluv uzavřených v rámci systému Organizace spojených národů, které se týkají mezinárodního terorismu. Návrhy na změnu oznámí generální tajemník Rady Evropy stranám.

               2.Navrhovanou změnu může Výbor ministrů přijmout po konzultaci se stranami, které nejsou členy Rady Evropy, většinou stanovenou v čl. 20 odst. d. Statutu Rady Evropy. Změna vstoupí v platnost po uplynutí jednoho roku ode dne, kdy byla předána stranám. Během tohoto období může kterákoli strana generálnímu tajemníkovi Rady Evropy oznámit jakoukoli námitku proti vstupu dané změny v platnost pro tuto stranu.

               3.Pokud jedna třetina stran oznámí generálnímu tajemníkovi Rady Evropy námitku proti jejímu vstupu v platnost, změna nevstoupí v platnost.

               4.Pokud námitku oznámí méně než jedna třetina stran, vstoupí změna v platnost pro ty strany, které námitku nevznesly.

               5.Jakmile změna vstoupila v souladu s odstavcem 2 v platnost a strana proti ní vznesla námitku, vstoupí tato změna pro dotčenou stranu v platnost prvním dnem měsíce následujícího po dni, k němuž strana oznámí generálnímu tajemníkovi Rady Evropy její přijetí.

               Článek 29 – Řešení sporů

               V případě sporu mezi stranami ohledně výkladu nebo uplatňování této úmluvy se strany snaží spor vyřešit prostřednictvím vyjednávání nebo jakýmkoliv jiným smírným prostředkem podle vlastní volby, včetně předložení sporu rozhodčímu soudu, jehož rozhodnutí je pro strany sporu závazné, nebo Mezinárodnímu soudnímu dvoru v souladu s dohodou mezi stranami.

               Článek 30 – Konzultace stran

               1.Strany vedou pravidelné konzultace s cílem:

               a)předložit návrhy na usnadnění nebo zlepšení účinného využívání a uplatňování této úmluvy, včetně identifikace případných problémů a účinků jakéhokoli prohlášení učiněného podle této úmluvy;

               b)formulovat své stanovisko ohledně souladu odmítnutého vydání v záležitosti, která jim byla předložena v souladu s čl. 20 odst. 8;

               c)předložit návrhy na změnu této úmluvy v souladu s článkem 27;

               d)formulovat své stanovisko ohledně návrhu na změnu této úmluvy, který jim byl předložen v souladu s čl. 27 odst. 3;

               e)vyjádřit stanovisko k jakékoli otázce, která se týká použití této úmluvy, a usnadnit výměnu informací o významném právním, politickém nebo technologickém vývoji.

               2.Konzultaci stran svolává generální tajemník Rady Evropy kdykoli to považuje za nutné a v každém případě, když o její svolání požádá většina stran nebo Výbor ministrů.

               3.Při výkonu funkcí podle tohoto článku je stranám nápomocen sekretariát Rady Evropy.

               Článek 31 – Vypovězení

               1.Kterákoli ze stran může tuto úmluvu kdykoli vypovědět oznámením zaslaným generálnímu tajemníkovi Rady Evropy.

               2.Vypovězení nabývá účinku prvním dnem měsíce, který následuje po uplynutí tří měsíců od data doručení tohoto oznámení generálnímu tajemníkovi.

               Článek 32 – Oznamování

               Generální tajemník Rady Evropy oznámí členským státům Rady Evropy, Evropskému společenství, státům, které nejsou členy Rady Evropy a podílely se na přípravě této úmluvy, jakož i každému státu, který přistoupil nebo byl vyzván, aby přistoupil k této úmluvě:

               a)každý podpis;

               b)uložení každé listiny o ratifikaci, přijetí, schválení nebo přistoupení;

               c)každé datum vstupu této úmluvy v platnost podle článku 23;

               d)každé prohlášení učiněné v souladu s čl. 1 odst. 2, čl. 22 odst. 4 a článkem 25;

               e)jakýkoli jiný akt, oznámení nebo sdělení vztahující se k této úmluvě.

               Na důkaz čehož níže podepsaní, jsouce k tomu řádně zmocněni, podepsali tuto úmluvu.

               Ve Varšavě dne 16. května 2005 v jazyce anglickém a francouzském, přičemž obě znění mají stejnou platnost, v jediném vyhotovení, které bude uloženo v archivu Rady Evropy. Generální tajemník Rady Evropy zašle jejich ověřené opisy každému členskému státu Rady Evropy, Evropskému společenství, každému státu, který není jejich členem, avšak podílel se na přípravě této úmluvy, a každému státu, který byl vyzván, aby k této úmluvě přistoupil.

               Dodatek

               1.Úmluva o potlačení protiprávního zmocnění se letadel, podepsaná v Haagu dne 16. prosince 1970;

               2.Úmluva o potlačování protiprávních činů ohrožujících bezpečnost civilního letectví, uzavřená v Montrealu dne 23. září 1971;

               3. Úmluva o zabránění a trestání trestných činů proti osobám požívajícím mezinárodní ochrany včetně diplomatických zástupců, přijatá v New Yorku dne 14. prosince 1973;

               4. Mezinárodní úmluva proti braní rukojmí, přijatá v New Yorku dne 17. prosince 1979;

               5. Úmluva o fyzické ochraně jaderných materiálů, přijatá ve Vídni dne 3. března 1980;

               6. Protokol o boji s protiprávními činy násilí na letištích sloužících mezinárodnímu civilnímu letectví, podepsaný v Montrealu dne 24. února 1988;

               7. Úmluva o potlačování protiprávních činů proti bezpečnosti námořní plavby, přijatá v Římě dne 10. března 1988;

               8. Protokol o potlačení trestné činnosti ohrožující bezpečnost stálých plošin umístěných na kontinentálním šelfu, uzavřený v Římě dne 10. března 1988;

               9. Mezinárodní úmluva o potlačování teroristických bombových útoků, přijatá v New Yorku dne 15. prosince 1997;

               10. Mezinárodní úmluva o potlačování financování terorismu, přijatá v New Yorku dne 9. prosince 1999;

               11.Mezinárodní úmluva o potlačování činů jaderného terorismu, přijatá v New Yorku dne 13. dubna 2005
                  1
               .

                     (1)
                  Změna dodatku, kterou na svém 1034. zasedání (11. září 2008, bod 10.1) přijali náměstci ministrů a která v souladu s článkem 28 úmluvy vstoupila v platnost dne 13. září 2009.


|

52010PC0444

/* COM/2010/0444 final */  Návrh ROZHODNUTÍ RADY o nezařazení 1,3-dichlorprop-1-enu do přílohy I směrnice Rady 91/414/EHS

	[pic] | EVROPSKÁ KOMISE |V Bruselu dne 1.9.2010KOM(2010) 444 v konečném znění2010/0239 (NLE)NávrhROZHODNUTÍ RADYo nezařazení 1,3-dichlorprop-1-enu do přílohy I směrnice Rady 91/414/EHS(Text s významem pro EHP)DŮVODOVÁ ZPRÁVAPřiložená předloha návrhu rozhodnutí Rady se týká nezařazení účinné látky 1,3dichlorprop1en do pozitivního seznamu (příloha I) směrnice Rady 91/414/EHS. Návrh na nezařazení se zakládá na řadě problematických aspektů zjištěných při druhém hodnocení uvedené účinné látky, která není schválena od září 2007.Směrnice 91/414/EHS o uvádění přípravků na ochranu rostlin na trh vytváří harmonizovaný rámec pro povolování přípravků na ochranu rostlin a jejich uvádění na trh. Směrnice v čl. 8 odst. 2 stanoví program, který má být prováděn po dobu 12 let, zaměřený na postupné přezkoumání účinných látek obsažených v pesticidech, které jsou dostupné na trhu, za účelem zařazení do přílohy I směrnice. Nařízení (ES) č. 451/2000 a (ES) č. 1490/2002 stanoví prováděcí pravidla pro druhou a třetí etapu uvedeného pracovního programu.1,3-dichlorprop-1-en je jednou z účinných látek zahrnutých do druhé etapy tohoto pracovního programu. Na základě rozhodnutí Komise 2007/619/ES nebyla tato látka zařazena do přílohy I směrnice 91/414/EHS, a to zejména z důvodu uvolňování velkých množství známých a neznámých polychlorovaných nečistot do životního prostředí, o nichž nejsou k dispozici žádné informace týkající se perzistence, toxikologického chování, absorpce z plodin, akumulace, metabolismu a množství reziduí; dále z důvodu neprůkaznosti posouzení rizik expozice spotřebitelů a z důvodu rizika možné kontaminace podzemní vody a rizika pro ptactvo, savce, vodní organismy a jiné necílové organismy.V červnu 2008 oznamovatel dané účinné látky znovu předložil novou dokumentaci v souladu se zkráceným postupem podle nařízení (ES) č. 33/2008. Dokumentace byla posouzena jmenovaným členským státem zpravodajem (Španělskem) a Evropským úřadem pro bezpečnost potravin (EFSA), který vydal dne 30. září 2009 závěry o hodnocení rizik 1,3dichlorprop-1-enu.Dodatečné údaje a informace poskytnuté oznamovatelem však nevyvrátily všechny pochybnosti spojené se specifickými problémy, které vedly k prvnímu nezařazení. Komise proto dne 9. července 2010 předložila Stálému výboru pro potravinový řetězec a zdraví zvířat předlohu rozhodnutí Komise o nezařazení 1,3-dichlorprop-1-enu do přílohy I směrnice Rady 91/414/EHS.Výbor nevydal žádné stanovisko a výsledky hlasování byly následující:-  14 členských států hlasovalo ve prospěch předlohy (150 hlasů),-  11 členských států hlasovalo proti předloze (154 hlasů),-  2 členské státy se zdržely hlasování (41 hlasů).Proto podle článku 19 směrnice 91/414/EHS a v souladu s článkem 5 rozhodnutí Rady 1999/468/ES musí Komise předložit Radě návrh týkající se opatření, jež se mají přijmout, přičemž Rada má k dispozici tříměsíční lhůtu na to, aby se kvalifikovanou většinou o rozhodnutí usnesla.Předloha rozhodnutí nepodléhá právu Evropského parlamentu provádět kontrolu (článek 8 rozhodnutí Rady 1999/468/ES).2010/0239 (NLE)NávrhROZHODNUTÍ RADYo nezařazení 1,3-dichlorprop-1-enu do přílohy I směrnice Rady 91/414/EHS(Text s významem pro EHP)RADA EVROPSKÉ UNIE,s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie,s ohledem na směrnici Rady 91/414/EHS ze dne 15. července 1991 o uvádění přípravků na ochranu rostlin na trh[1], a zejména na čl. 8 odst. 2 čtvrtý pododstavec uvedené směrnice,vzhledem k těmto důvodům:1.  Rozhodnutím Komise 2007/619/ES[2] bylo rozhodnuto o nezařazení účinné látky 1,3dichlorprop-1-en do přílohy I směrnice 91/414/EHS. Uvedené rozhodnutí bylo přijato v rámci druhé etapy pracovního programu stanoveného nařízeními Komise (ES) č. 451/2000[3] a (ES) č. 703/2001[4], která stanoví prováděcí pravidla pro druhou etapu pracovního programu podle čl. 8 odst. 2 směrnice 91/414/EHS a zřizují seznam účinných látek, které mají být zhodnoceny z hlediska možného zařazení do přílohy I směrnice 91/414/EHS.2.  Původní oznamovatel předložil novou žádost v souladu s čl. 6 odst. 2 směrnice 91/414/EHS a nařízením Komise (ES) č. 33/2008 ze dne 17. ledna 2008, kterým se stanoví prováděcí pravidla ke směrnici Rady 91/414/EHS, pokud jde o běžný a zkrácený postup pro posuzování účinných látek, které byly součástí pracovního programu podle čl. 8 odst. 2 uvedené směrnice, nebyly však zařazeny do její přílohy I[5]. Oznamovatel žádal o použití zkráceného postupu podle kapitoly III nařízení (ES) č. 33/2008 a předložil aktualizovanou dokumentaci. Žádost byla předložena Španělsku, které bylo nařízením (ES) č. 451/2000 jmenováno členským státem zpravodajem.3.  Uvedená žádost je v souladu s hmotněprávními a procesními požadavky článku 15 nařízení (ES) č. 33/2008 a byla předložena ve lhůtě stanovené ve druhé větě článku 13 zmíněného nařízení.4.  Španělsko zhodnotilo nové informace a údaje předložené oznamovatelem a připravilo dodatečnou zprávu dne 15. dubna 2009.5.  Dodatečná zpráva byla přezkoumána členskými státy a Evropským úřadem pro bezpečnost potravin (dále jen „EFSA“) a byla předložena Komisi dne 30. září 2009 v podobě závěrů EFSA o 1,3-dichlorprop-1-enu[6]. Tato zpráva byla přezkoumána členskými státy a Komisí v rámci Stálého výboru pro potravinový řetězec a zdraví zvířat a dokončena dne 9. července 2010 v podobě zprávy Komise o přezkoumání 1,3dichlorprop-1-enu.6.  Nové hodnocení členským státem zpravodajem a nové závěry EFSA se zaměřily na pochybnosti vedoucí k nezařazení, jež byly odůvodněny uvolňováním velkých množství známých a neznámých polychlorovaných nečistot do životního prostředí, o nichž nejsou k dispozici žádné informace týkající se perzistence, toxikologického chování, absorpce z plodin, akumulace, metabolismu a množství reziduí; dále neprůkazností posouzení rizik expozice spotřebitelů, rizikem možné kontaminace podzemní vody a rizikem pro ptactvo, savce, vodní organismy a jiné necílové organismy.7.  Nové údaje a informace byly předloženy oznamovatelem v aktualizované dokumentaci věnované problematickým aspektům, které vedly k nezařazení, zejména pokud jde o identitu některých nečistot, očekávanou úroveň reziduí v plodinách, riziko kontaminace podzemní vody a riziko pro ptáky, savce, vodní organismy a necílové organismy. Bylo provedeno nové posouzení, které je zahrnuto v dodatečné zprávě a v závěrech EFSA o 1,3-dichlorprop-1-enu.8.  Dodatečné údaje a informace poskytnuté oznamovatelem však nevyvrátily všechny pochybnosti spojené se specifickými problémy, které vedly k nezařazení.9.  Existuje zejména obava z expozice spotřebitele v souvislosti s jedenácti neidentifikovanými nečistotami vznikajícími při výrobě. Dále nebyla uspokojivým způsobem řešena otázka možné kontaminace podzemní vody v souvislosti s 1,3dichlorprop-1-enem, jeho toxickým rozkladným produktem ( EZ )  3chlorakrylovou kyselinou a jedenácti neidentifikovanými nečistotami vznikajícími při výrobě a je zde možnost dálkového přenosu deseti nečistot vznikajících při výrobě atmosférou. Navíc nebylo prokázáno, že riziko pro necílové organismy je přijatelné.10.  Komise vyzvala oznamovatele, aby předložil připomínky k výsledkům přezkoumání a uvedl, zda má či nemá v úmyslu látku dále podporovat. Komise dále v souladu s čl. 21 odst. 1 nařízení (ES) č. 33/2008 vyzvala oznamovatele, aby předložil připomínky k návrhu zprávy o přezkoumání. Oznamovatel předložil své připomínky a ty byly důkladně prozkoumány.11.  Navzdory argumentům, které oznamovatel předložil, však nebylo možné dané pochybnosti vyvrátit a hodnocení provedená na základě informací, které byly předloženy a posouzeny během setkání odborníků EFSA, neprokázala, že by přípravky na ochranu rostlin obsahující 1,3-dichlorprop-1-en mohly za navržených podmínek použití obecně vyhovovat požadavkům stanoveným v čl. 5 odst. 1 písm. a) a b) směrnice 91/414/EHS.12.  1,3-dichlorprop-1-en by proto neměl být zařazen do přílohy I směrnice 91/414/EHS.13.  Rozhodnutí 2007/619/ES by mělo být zrušeno.14.  Tímto rozhodnutím není dotčeno předložení další žádosti pro 1,3-dichlorprop-1-en podle čl. 6 odst. 2 směrnice 91/414/EHS a kapitoly II nařízení (ES) č. 33/2008.15.  Stálý výbor pro potravinový řetězec a zdraví zvířat nezaujal stanovisko ve lhůtě stanovené jeho předsedou,PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:Článek 11,3-dichlorprop-1-en se nezařazuje jako účinná látka do přílohy I směrnice 91/414/EHS.Článek 2Rozhodnutí 2007/619/ES se zrušuje.Článek 3Toto rozhodnutí je určeno členským státům.V Bruselu dne […].Za Radupředseda / předsedkyně [1] Úř. věst. L 230, 19.8.1991, s. 1.[2] Úř. věst. L 249, 25.9.2007, s. 11.[3] Úř. věst. L 55, 29.2.2000, s. 25.[4] Úř. věst. L 98, 7.4.2001, s. 6.[5] Úř. věst. L 15, 18.1.2008, s. 5.[6] European Food Safety Authority; Conclusion on the peer review of the pesticide risk assessment of the active substance (EZ)-1,3-dichloropropene on request from the European Commission . EFSA Journal 2009 ; 7(10):1341. [102 s.]. doi:10.2903/j.efsa.2009.1341. K dispozici na internetové stránce: www.efsa.europa.eu.


               EVROPSKÁ KOMISE
            V Bruselu dne 27.7.2017
            COM(2017) 390 final
            2017/0168(NLE)
            Návrh
            ROZHODNUTÍ RADY
            o uzavření Dohody mezi Evropskou unií a Seychelskou republikou, kterou se mění Dohoda mezi Evropským společenstvím a Seychelskou republikou o zrušení vízové povinnosti pro krátkodobé pobyty

               DŮVODOVÁ ZPRÁVA

               1.SOUVISLOSTI NÁVRHU

               Nařízení (EU) č. 610/2013 ze dne 26. června 2013
                  1
                pozměnilo Úmluvu k provedení Schengenské dohody
                  2
               , nařízení (ES) č. 562/2006
                  3
                (Schengenský hraniční kodex) a nařízení (ES) č. 810/2009
                  4
                (vízový kodex) a mimo jiné změnilo definici pojmu „krátkodobý pobyt“ pro státní příslušníky třetích zemí v schengenském prostoru. Ode dne 18. října 2013 platí pro státní příslušníky třetích zemí (bez ohledu na to, zda se na ně vztahuje vízová povinnost, či jsou od ní osvobozeni), kteří chtějí cestovat do schengenského prostoru za účelem krátkodobého pobytu, maximální doba povoleného pobytu „90 dnů během jakéhokoliv období 180 dnů“. Na rozdíl od definice ve znění platném do 18. října 2013 (tři měsíce během období šesti měsíců ode dne prvního vstupu) je nový pojem přesnější, neboť stanoví uvedenou dobu ve dnech, a nikoli v měsících. Kromě toho bylo z definice vypuštěno spojení „ode dne prvního vstupu“, které vedlo k mnoha nejasnostem a otázkám.

               Nařízení (EU) č. 610/2013 zavedlo veškeré nezbytné změny do acquis EU v oblasti víz a hranic, tj. do Schengenské úmluvy, Schengenského hraničního kodexu, vízového kodexu a nařízení (ES) č. 539/2001
                  5
               . Pojem „krátkodobý pobyt“ je však zakotven také v mezinárodních dohodách, které Evropská unie uzavřela. Při vymezování doby pobytu bez vízové povinnosti na původní definici („tři měsíce během šestiměsíčního období následujícího po dni prvního vstupu“
                  6
               ) stále odkazují dohody o zrušení vízové povinnosti uzavřené s Antiguou a Barbudou
                  7
               , Bahamami
                  8
               , Barbadosem
                  9
               , Brazílií
                  10
               , Mauriciem
                  11
               , Svatým Kryštofem a Nevisem
                  12
                a Seychelami
                  13
               .

               Dne 16. července 2014 přijala Komise doporučení pro rozhodnutí Rady o zmocnění k zahájení jednání o změně dohod o zrušení vízové povinnosti pro krátkodobé pobyty mezi Evropskou unií a výše uvedenými zeměmi
                  14
               , které Rada přijala dne 9. října 2014
                  15
               . Účelem bylo zavést ve vztahu k těmto sedmi zemím novou definici krátkodobého pobytu podle nařízení (EU) č. 610/2013. Kromě toho vymezení „krátkodobého pobytu“ v dohodách o zrušení vízové povinnosti s použitím dnů namísto měsíců umožňuje snazší ověřování a výpočet pomocí elektronických nebo IT prostředků, a je tedy vhodnější pro centralizované systémy správy hranic, jako je například navrhovaný systém vstupu/výstupu (EES)
                  16
               .

               V návaznosti na zmocnění Rady zahájila Komise jednání o změně dohod o zrušení vízové povinnosti s uvedenými sedmi zeměmi (Antiguou a Barbudou, Bahamami, Barbadosem, Brazílií, Mauriciem, Svatým Kryštofem a Nevisem a Seychelami).

               Jednání se Seychelskou republikou byla úspěšně uzavřena parafováním pozměňující dohody dne 15. července 2016. Obě strany se dohodly, že přijmou novou definici „krátkodobého pobytu“ v rámci dohody o zrušení vízové povinnosti mezi EU a Seychelskou republikou. Kromě toho dohoda zahrnuje úpravu několika technických detailů (viz níže), ale všechny změny jsou z hlediska cestujícího nevýznamné.

                  Zvláštní situace Spojeného království a Irska je zohledněna v preambuli dohody.

               2.PRÁVNÍ ZÁKLAD, SUBSIDIARITA A PROPORCIONALITA

               •Právní základ

               Dohoda vyžaduje souhlas obou smluvních stran v souladu s jejich příslušnými postupy. Na straně Unie to vyžaduje rozhodnutí Rady o podepsání a uzavření dohody.

               Tento návrh se předkládá Radě za účelem zmocnění k uzavření dohody o změně Dohody mezi Evropským společenstvím a Seychelskou republikou o zrušení vízové povinnosti pro krátkodobé pobyty.

               Tato dohoda zajišťuje právní soudržnost a harmonizaci mezi členskými státy tím, že zavádí novou definici krátkodobého pobytu, jak je uvedena v nařízení (EU) č. 610/2013, což vede k jednoznačnému výkladu pojmu „krátkodobý pobyt“.

               Právním základem tohoto návrhu je čl. 77 odst. 2 písm. a) Smlouvy o fungování Evropské unie (SFEU) ve spojení s článkem 218 uvedené smlouvy.

               Unie nemá pravomoc ke změně dohod o zrušení vízové povinnosti, jež by zavazovala čtyři země, které jsou přidruženy k provádění schengenského acquis, včetně společné vízové politiky. V zájmu zajištění harmonizovaného přístupu a provádění ustanovení týkajících se doby povoleného pobytu v schengenském prostoru obsahuje dohoda společné prohlášení, v němž se uvádí, že je žádoucí, aby Seychelská republika na jedné straně a Island, Lichtenštejnsko, Norsko a Švýcarsko na straně druhé odpovídajícím způsobem upravily své stávající dvoustranné dohody o zrušení vízové povinnosti.

               Připojený návrh představuje právní nástroj pro uzavření dohody. Rada rozhodne kvalifikovanou většinou po podpisu dohody jménem Unie osobou jmenovanou předsednictvím Rady a po obdržení souhlasu Evropského parlamentu v souladu s čl. 218 odst. 6 druhým pododstavcem písm. a) Smlouvy o fungování Evropské unie.

               •Subsidiarita (v případě nevýlučné pravomoci)

               Pokud je jednou ze smluvních stran mezinárodní dohody Evropská unie, nemohou žádnou změnu této dohody legálně provést členské státy samy. Dohodu o zrušení vízové povinnosti se Seychelami uzavřela Evropská unie. Proto je nutné opatření na úrovni Unie.

               Kromě toho by uzavření dohod o zrušení vízové povinnosti členskými státy mělo dopad na acquis Unie v oblasti víz (čl. 3 odst. 2 SFEU).

               •Proporcionalita

               Tento návrh nepřekračuje rámec toho, co je nezbytné k dosažení sledovaného cíle, tj. změně stávající dohody o zrušení vízové povinnosti mezi Seychelami a Unií.

               3.ROZPOČTOVÉ DŮSLEDKY

               Tento návrh neobnáší dodatečné náklady pro rozpočet EU.

               4. VÝSLEDKY HODNOCENÍ EX POST, KONZULTACÍ SE ZÚČASTNĚNÝMI STRANAMI A POSOUZENÍ DOPADŮ

               •Konzultace se zúčastněnými stranami

               Dne 9. října 2014 přijala Rada směrnice pro jednání, v nichž Komisi zmocnila, aby zahájila jednání se Seychelskou republikou o změně dohody o zrušení vízové povinnosti mezi těmito dvěma stranami. Členské státy byly informovány o pokroku jednání na zasedáních Pracovní skupiny pro víza.

               5.OSTATNÍ PRVKY

               •Výsledek jednání

                  Komise se domnívá, že cílů, které Rada stanovila ve svých směrnicích pro jednání, bylo dosaženo a že návrh dohody je pro Unii přijatelný.

                  Konečný obsah dohody lze shrnout takto:

                  a. Délka pobytu

                  Dohodou se zavádí režim bezvízového styku pro občany Evropské unie a občany Seychelské republiky, kteří cestují na území druhé smluvní strany na dobu nejvýše 90 dnů během jakéhokoli období 180 dnů (namísto doby nejvýše tří měsíců během šestiměsíčního období následujícího po dni prvního vstupu). Tato nová definice platí v celém znění Dohody mezi Evropskou unií a Seychelskou republikou o zrušení vízové povinnosti pro krátkodobé pobyty.

                  b. Závěrečné ustanovení – pozastavení uplatňování dohody (čl. 8 odst. 4)

               Dohoda upravuje čl. 8 odst. 4 poslední větu takto: „Smluvní strana, která pozastavila provádění této dohody, bezodkladně uvědomí druhou smluvní stranu, jakmile důvody pozastavení pominou, a pozastavení zruší.“ Doplněním slov „a pozastavení zruší“ ke stávajícímu znění pozměněná dohoda vyjasňuje, že pozastavení uplatňování dohody o zrušení vízové povinnosti se skutečně zruší, pokud důvody, které k pozastavení vedly, pominou. V tomto bodě vede změna ke sladění znění dohody o zrušení vízové povinnosti se Seychelskou republikou se zněním všech ostatních dohod o zrušení vízové povinnosti, jež Unie podepsala v letech 2015 a 2016. Dne 14. června 2016 byla ohledně této změny konzultována Pracovní skupina pro víza a žádný členský stát nevznesl námitky.

                  c. Nahrazení pojmu „Společenství“ pojmem „Unie“

                  Od vstupu Lisabonské smlouvy v platnost dne 1. prosince 2009 Evropská unie sama získala konsolidovanou právní subjektivitu. Nicméně pojem „Evropské společenství“ je stále ještě zakotven v mezinárodních dohodách, které vstoupily v platnost před Lisabonskou smlouvou; tak je tomu i v případě Dohody mezi Evropským společenstvím a Seychelskou republikou o zrušení vízové povinnosti pro krátkodobé pobyty. Pozměňující dohoda proto nahrazuje pojem „Společenství“ pojmem „Unie“ v celém znění dohody o zrušení vízové povinnosti.

                  d. Společná prohlášení

                  K dohodě se připojují dvě společná prohlášení:

                  – k výkladu 90 dnů během jakéhokoli období 180 dnů a

                  – týkající se Islandu, Lichtenštejnska, Norska a Švýcarska.

                  e. Vstup v platnost

                  Tato dohoda vstoupí v platnost prvním dnem šestého měsíce následujícího po dni, kdy poslední smluvní strana vyrozumí druhou stranu o tom, že byly dokončeny ratifikační postupy. Dostatečně dlouhé přechodné období je nutné k tomu, aby byla zajištěna právní jistota a cestujícím bylo umožněno pochopit právní předpis a splnit příslušné požadavky. Jakmile bude ratifikace dokončena, budou moci cestující ukončit během šestiměsíčního období své krátkodobé pobyty, které se budou stále celé počítat podle staré definice, než vstoupí v platnost nová definice krátkodobého pobytu a související referenční historické období 180 dnů.

                  Žádných ostatních ustanovení stávající Dohody mezi Evropským společenstvím a Seychelskou republikou o zrušení vízové povinnosti pro krátkodobé pobyty ani její územní působnosti se pozměňující dohoda nijak nedotkne.

               6.ZÁVĚR

               S ohledem na výše uvedené výsledky Komise navrhuje, aby Rada po obdržení souhlasu Evropského parlamentu Dohodu mezi Evropskou unií a Seychelskou republikou, kterou se mění Dohoda mezi Evropským společenstvím a Seychelskou republikou o zrušení vízové povinnosti pro krátkodobé pobyty, schválila.

               2017/0168 (NLE)

               Návrh

               ROZHODNUTÍ RADY

               o uzavření Dohody mezi Evropskou unií a Seychelskou republikou, kterou se mění Dohoda mezi Evropským společenstvím a Seychelskou republikou o zrušení vízové povinnosti pro krátkodobé pobyty

               RADA EVROPSKÉ UNIE,

               s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 77 odst. 2 písm. a) ve spojení s čl. 218 odst. 6 druhým pododstavcem písm. a) bodem v) této smlouvy,

               s ohledem na návrh Evropské komise,

               s ohledem na souhlas Evropského parlamentu
                  17
               ,

               vzhledem k těmto důvodům:

               (1)Rozhodnutím ze dne 30. listopadu 2009 Rada uzavřela Dohodu mezi Evropským společenstvím a Seychelskou republikou o zrušení vízové povinnosti pro krátkodobé pobyty. Dohodou se zavádí režim bezvízového styku pro občany Evropské unie a občany Seychel, kteří mohou pobývat na území druhé smluvní strany „po dobu nejvýše tří měsíců během šestiměsíčního období“.

               (2)Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 610/2013
                  18
                zavedlo horizontální změny v acquis Unie v oblasti víz a hranic a definovalo krátkodobý pobyt jako nejvýše 90 dnů během jakéhokoliv období 180 dnů.

               (3)Je nezbytné, aby byla do dohody mezi Unií a Seychelskou republikou o zrušení vízové povinnosti pro krátkodobé pobyty zavedena tato nová definice, a to v zájmu úplné harmonizace režimu Unie pro krátkodobé pobyty.

               (4)Komise vyjednala jménem Unie dohodu se Seychelskou republikou, kterou se mění Dohoda mezi Evropským společenstvím a Seychelskou republikou o zrušení vízové povinnosti pro krátkodobé pobyty (dále jen „dohoda“).

               (5)Dohoda byla podepsána v souladu s rozhodnutím Rady (EU) 2017/[...].

               (6)Toto rozhodnutí rozvíjí ta ustanovení schengenského acquis, kterých se neúčastní Spojené království v souladu s rozhodnutím Rady 2000/365/ES
                  19
               . Spojené království se tedy nepodílí na jeho přijímání a toto rozhodnutí pro ně není závazné ani použitelné.

               (7)Toto rozhodnutí rozvíjí ta ustanovení schengenského acquis, kterých se neúčastní Irsko v souladu s rozhodnutím Rady 2002/192/ES
                  20
               . Irsko se tedy nepodílí na jeho přijímání a toto rozhodnutí pro ně není závazné ani použitelné.

               (8)Dohoda by proto měla být schválena,

               PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:

               Článek 1

               Dohoda mezi Evropskou unií a Seychelskou republikou, kterou se mění Dohoda mezi Evropským společenstvím a Seychelskou republikou o zrušení vízové povinnosti pro krátkodobé pobyty (dále jen „dohoda“), se jménem Unie schvaluje.

               Znění dohody se připojuje k tomuto rozhodnutí.

               Článek 2

               Předseda Rady provede jménem Unie oznámení uvedené v článku 2 dohody
                  21
               .

               Článek 3

               Toto rozhodnutí vstupuje v platnost dnem přijetí.

               V Bruselu dne

                     Za Radu

                     předseda/předsedkyně

                     (1)
                  Úř. věst. L 182, 29.6.2013, s. 1.

                     (2)
                  Úř. věst. L 239, 22.9.2000, s. 19.

                     (3)
                  Úř. věst. L 105, 13.4.2006, s. 1.

                     (4)
                  Úř. věst. L 243, 15.9.2009, s. 1.

                     (5)
                  Úř. věst. L 81, 21.3.2001, s. 1.

                     (6)
                  Viz „Účel“ a „Délka pobytu“ v dohodách.

                     (7)
                  Úř. věst. L 169, 30.6.2009, s. 3.

                     (8)
                  Úř. věst. L 169, 30.6.2009, s. 24.

                     (9)
                  Úř. věst. L 169, 30.6.2009, s. 10.

                     (10)
                  S Brazílií EU uzavřela dvě dohody. Jednu pro držitele běžných cestovních pasů (Úř. věst. L 255, 21.9.2012, s. 4) a jednu samostatnou pro držitele diplomatických, služebních a úředních cestovních pasů (Úř. věst. L 66, 12.3.2011, s. 2).

                     (11)
                  Úř. věst. L 169, 30.6.2009, s. 17.

                     (12)
                  Úř. věst. L 169, 30.6.2009, s. 38.

                     (13)
                  Úř. věst. L 169, 30.6.2009, s. 31.

                     (14)
                  COM(2014) 468 final.

                     (15)
                  Rozhodnutí Rady, kterým se Komise zmocňuje k zahájení jednání o změně dohod o zrušení vízové povinnosti pro krátkodobé pobyty uzavřených mezi Evropskou unií/Společenstvím a Antiguou a Barbudou, Bahamským společenstvím, Barbadosem, Brazilskou federativní republikou, Mauricijskou republikou, Federací Svatý Kryštof a Nevis a Seychelskou republikou, přijaté Radou dne 9. října 2014.

                     (16)
                  COM(2016) 194 final.

                     (17)
                  Souhlas udělen dne [...].

                     (18)
                  Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 610/2013 ze dne 26. června 2013, kterým se mění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 562/2006, kterým se stanoví kodex Společenství o pravidlech upravujících přeshraniční pohyb osob (Schengenský hraniční kodex), Úmluva k provedení Schengenské dohody, nařízení Rady (ES) č. 1683/95 a (ES) č. 539/2001 a nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 767/2008 a (ES) č. 810/2009 (Úř. věst. L 182, 29.6.2013, s. 1).

                     (19)
                  Rozhodnutí Rady 2000/365/ES ze dne 29. května 2000 o žádosti Spojeného království Velké Británie a Severního Irska, aby se na ně vztahovala některá ustanovení schengenského acquis (Úř. věst. L 131, 1.6.2000, s. 43).

                     (20)
                  Rozhodnutí Rady 2002/192/ES ze dne 28. února 2002 o žádosti Irska, aby se na ně vztahovala některá ustanovení schengenského acquis (Úř. věst. L 64, 7.3.2002, s. 20).

                     (21)
                  Den vstupu dohody v platnost zveřejní v Úředním věstníku Evropské unie generální sekretariát Rady.

    ---documentbreak---

               EVROPSKÁ KOMISE
            V Bruselu dne 27.7.2017
            COM(2017) 390 final
            PŘÍLOHA

            návrhu rozhodnutí Rady
            o uzavření Dohody mezi Evropskou unií a Seychelskou republikou, kterou se mění Dohoda mezi Evropským společenstvím a Seychelskou republikou o zrušení vízové povinnosti pro krátkodobé pobyty

               PŘÍLOHA

               DOHODA

               mezi Evropskou unií a Seychelskou republikou, kterou se mění Dohoda mezi Evropským společenstvím a Seychelskou republikou o zrušení vízové povinnosti pro krátkodobé pobyty

               EVROPSKÁ UNIE

               na jedné straně a

               SEYCHELSKÁ REPUBLIKA (dále jen „Seychely“)

               na straně druhé,

               společně dále jen „smluvní strany“,

               S OHLEDEM na Dohodu mezi Evropským společenstvím a Seychelskou republikou o zrušení vízové povinnosti pro krátkodobé pobyty (dále jen „dohoda“), která vstoupila v platnost dne 1. ledna 2010,

               ZNOVU POTVRZUJÍCE význam usnadnění mezilidských kontaktů,

               BEROUCE NA VĚDOMÍ, že dohoda přispívá ke spokojenosti občanů smluvních stran,

               BEROUCE V ÚVAHU, že definice krátkodobých pobytů podle dohody (tři měsíce během šestiměsíčního období následujícího po datu prvního vstupu) není dostatečně přesná, a zejména pojem „den prvního vstupu“ může vést k nejasnostem a otázkám,

               MAJÍCE NA PAMĚTI, že nařízení (EU) č. 610/2013 ze dne 26. června 2013 zavedlo horizontální změny ve „vnitřním“ acquis EU v oblasti víz a hranic a vymezilo krátkodobý pobyt jako „90 dnů během jakéhokoliv období 180 dnů“,

               BEROUCE V ÚVAHU, že systém vstupu/výstupu, který má Evropská unie v úmyslu zavést, vyžaduje využití jednotné a jednoznačné definice pro krátkodobý pobyt, která je použitelná pro všechny státní příslušníky třetích zemí,

               PŘEJÍCE SI zajistit plynulý tok cestujících na hraničních přechodech smluvních stran,

               ZNOVU POTVRZUJÍCE, že dohoda platí pro občany všech členských států Evropské unie s výjimkou Spojeného království a Irska,

               BEROUCE V ÚVAHU Protokol o postavení Spojeného království a Irska s ohledem na prostor svobody, bezpečnosti a práva a Protokol o schengenském acquis začleněném do rámce Evropské unie, připojené ke Smlouvě o Evropské unii a ke Smlouvě o fungování Evropské unie, a potvrzujíce, že ustanovení této dohody se nevztahují na Spojené království a Irsko,

               SE DOHODLY TAKTO:

               Článek 1

               Dohoda se mění v souladu s ustanoveními tohoto článku:

               1)V názvu a v čl. 3 odst. 5, čl. 6 odst. 1 a čl. 8 odst. 7 se slovo „Společenství“ nahrazuje slovem „Unie“.

               2)V článku 1 se slova „tří měsíců během šestiměsíčního období“ nahrazují slovy „90 dnů během jakéhokoliv období 180 dnů“.

               3)Ustanovení čl. 4 odst. 1 se nahrazuje tímto:

               „Občané Evropské unie smějí pobývat na území Seychel po dobu nejvýše 90 dnů během jakéhokoliv období 180 dnů.“

               4)Ustanovení čl. 4 odst. 2 se nahrazuje tímto:

               „Občané Seychel smějí pobývat na území členských států, které v plném rozsahu uplatňují schengenské acquis, po dobu nejvýše 90 dnů během jakéhokoliv období 180 dnů. Tato doba se počítá bez ohledu na délku pobytu v těch členských státech, které dosud schengenské acquis v plném rozsahu neuplatňují.

               Občané Seychel smějí pobývat na území každého z členských států, které dosud schengenské acquis v plném rozsahu neuplatňují, po dobu nejvýše 90 dnů během jakéhokoliv období 180 dnů, bez ohledu na dobu pobytu vypočtenou pro území členských států uplatňujících schengenské acquis v plném rozsahu.“

               5)V čl. 4 odst. 3 se slova „tři měsíce“ nahrazují slovy „90 dnů“ a slovo „Společenství“ se nahrazuje slovem „Unie“.

               6)V čl. 8 odst. 4 se poslední věta nahrazuje tímto:

               „Smluvní strana, která pozastavila provádění této dohody, bezodkladně uvědomí druhou smluvní stranu, jakmile důvody pozastavení pominou, a pozastavení zruší.“

               Článek 2

               Smluvní strany ratifikují nebo schválí tuto dohodu v souladu se svými příslušnými postupy a tato dohoda vstoupí v platnost prvním dnem šestého měsíce následujícího po dni, kdy poslední strana oznámí druhé straně dokončení zmíněných postupů.

               Sepsáno v [...] dne [...] dva tisíce sedmnáct ve dvou vyhotoveních v jazyce anglickém, bulharském, českém, dánském, estonském, finském, francouzském, chorvatském, italském, litevském, lotyšském, maďarském, maltském, německém, nizozemském, polském, portugalském, rumunském, řeckém, slovenském, slovinském, španělském a švédském, přičemž všechna znění mají stejnou platnost.

               Za Evropskou unii

               Za Seychelskou republiku

               SPOLEČNÉ PROHLÁŠENÍ TÝKAJÍCÍ SE ISLANDU, NORSKA, ŠVÝCARSKA A LICHTENŠTEJNSKA

               Je žádoucí, aby orgány Norska, Islandu, Švýcarska a Lichtenštejnska na jedné straně a Seychel na straně druhé bezodkladně pozměnily stávající dvoustranné dohody o zrušení vízové povinnosti pro krátkodobé pobyty za podmínek, jaké stanoví tato dohoda.

               Společné prohlášení o výkladu doby 90 dnů během jakéhokoliv období 180 dnů

               Smluvní strany se dohodly, že dobou nejvýše 90 dnů během jakéhokoliv období 180 dnů podle článku 4 dohody se rozumí nepřetržitý pobyt nebo několik po sobě jdoucích návštěv, jejichž trvání během jakéhokoliv období 180 dnů nepřekročí 90 dnů.

               Slovo „jakýkoliv“ znamená, že se použije „pohyblivé“ referenční období 180 dnů a zpětně se započítá každý den pobytu v posledním období 180 dnů, aby se ověřilo, že je i nadále splňován požadavek 90 dnů v jakémkoliv období 180 dnů. To znamená mimo jiné, že nepřítomnost po dobu 90 po sobě jdoucích dnů opravňuje k novému pobytu v délce až 90 dnů.

               ________