Rozsudek Soudního dvora ze dne 11. srpna 1995. # Komise Evropských společenství proti Spolkové republice Německo. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-431/92.


Rozsudek Soudu prvního stupně (prvního senátu) ze dne 4. května 1999. # Massimo Marzola proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci - Lhůta pro předložení žádosti - Přípustnost - Odůvodnění. # Věc T-161/97.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 5. května 1998. # Spojené království Velké Británie a Severního Irska proti Komisi Evropských společenství. # Zemědělství. # Věc C-180/96.


Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 3. března 1994. # Manuel Cortes Jimenez a další proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci - Žaloba na neplatnost - Potvrzující akt. # Věc T-82/92.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 23. února 1988. # Komise Evropských společenství proti Italské republice. # Nesplnění povinnosti. # Věc 429/85.


title: Rozsudek Soudního dvora ze dne 9. prosince 1997. # Komise Evropských společenství proti Francouzské republice. # Volný pohyb zboží - Zemědělské výrobky - Překážky vyplývající z jednání jednotlivců - Povinnosti členských států. # Věc C-265/95.

text:
      ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA
      9. prosince 1997 (*)

      „Volný pohyb zboží – Zemědělské produkty – Narušení způsobené jednáním jednotlivců – Povinnosti členských států“
      Ve věci C‑265/95,
      Komise Evropských společenství, zastoupená H. van Lierem, právním poradcem, a J.-F. Pasquierem, státním přidělencem u právního oddělení, jako zmocněnci,
         s adresou pro účely doručování v Lucemburku u C. Gómeze de la Cruz, člena právního oddělení, na adrese Centre Wagner, Kirchberg,

      žalobkyně,
      podporovaná
      Španělským královstvím, zastoupeným A. José Navarro Gonzálezem, generálním ředitelem pro právní a institucionální koordinaci Společenství, a R. Silva
         de Lapuerta, abogado del Estado, z právního oddělení pro soudní záležitosti Společenství, jako zmocněnci, s adresou pro účely
         doručování v Lucemburku v sídle španělského velvyslanectví na adrese 4-6, boulevard E. Servais,

      a
      Spojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska, zastoupeným J. E. Collinsem, Treasury Solicitor's Department, jako zmocněncem, ve spolupráci s S. Richardsem a M. Hoskinsem,
         barristers, s adresou pro účely doručování v Lucemburku v sídle velvyslanectví Spojeného království na adrese 14, boulevard
         Roosevelt,

      vedlejšími účastníky,
      proti
      Francouzské republice, zastoupené J.-F. Dobellem, náměstkem ředitele ředitelství právních věcí ministerstva zahraničních věcí, C. de Salins, zástupkyní
         ředitele téhož ředitelství, A. de Bourgoing, pověřenou pracovnicí téhož ředitelství, a P. Martinetem, sekretářem oddělení
         zahraničních vztahů téhož ministerstva, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku v sídle francouzského
         velvyslanectví na adrese 8 B, boulevard Joseph II,

      žalované,
      jejímž předmětem je určení, že Francouzská republika tím, že nepřijala všechna nezbytná a vhodná opatření pro to, aby jednání
         jednotlivců nenarušovala volný pohyb ovoce a zeleniny, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají ze společných organizací
         trhů zemědělských produktů a z článku 30 Smlouvy o ES ve spojení s článkem 5 uvedené smlouvy,

      SOUDNÍ DVŮR,
      ve složení G. C. Rodríguez Iglesias, předseda, C. Gulmann, H. Ragnemalm, M. Wathelet a R. Schintgen (zpravodaj), předsedové
         senátů, G. F. Mancini, J. C. Moitinho de Almeida, P. J. G. Kapteyn, J. L. Murray, D. A. O. Edward, J.-P. Puissochet, G. Hirsch
         a P. Jann, soudci,

      generální advokát: C. O. Lenz,
      vedoucí soudní kanceláře: H. A. Rühl, vrchní rada,
      s ohledem na zprávu z jednání,
      po vyslechnutí řečí účastníků řízení na jednání konaném dne 10. června 1997, na němž byla Komise zastoupena H. van Lierem
         a J.-F. Pasquierem, Španělské království bylo zastoupeno R. Silva de Lapuerta a Francouzská republika byla zastoupena J.-F. Dobellem
         a K. Rispal-Bellanger, zástupkyní ředitele ředitelství právních věcí ministerstva zahraničních věcí, jako zmocněnkyní,

      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 9. července 1997,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Návrhem došlým kanceláři Soudního dvora dne 4. srpna 1995 podala Komise Evropských společenství na základě článku 169 Smlouvy
         o ES žalobu, jíž se domáhá určení, že Francouzská republika tím, že nepřijala všechna nezbytná a vhodná opatření pro to, aby
         jednání jednotlivců nenarušovala volný pohyb ovoce a zeleniny, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají ze společných
         organizací trhů zemědělských produktů a z článku 30 této smlouvy ve spojení s článkem 5 téže smlouvy.

      2        Komise uvádí, že již více než deset let jí přicházejí stížnosti poukazující na nečinnost francouzských orgánů v souvislosti
         s násilnými akcemi, jichž se dopouštějí jednotlivci a hnutí francouzských zemědělců vůči zemědělským produktům pocházejícím
         z jiných členských států. Tyto akce spočívají především v zadržování nákladních vozů, které přepravují tyto produkty na území
         Francouzské republiky, a v ničení jejich nákladů, v násilí proti řidičům nákladních vozidel, ve výhrůžkách pronášených na
         adresu francouzských obchodních domů, které uvádějí zemědělské produkty pocházející z jiných členských států ES na trh, a v poškozování
         tohoto zboží vystaveného ve francouzských prodejnách.

      3        Komise zjistila, že některá hnutí francouzských zemědělců, mezi nimi pak především organizace zvaná „Coordination rurale“
         (Zemědělská koordinace), provádějí od roku 1993 systematickou kontrolní kampaň nabídky zemědělských produktů pocházejících
         z jiných členských států, která se vyznačuje především zastrašováním velkoobchodníků a maloobchodníků a jejich podněcováním,
         aby nakupovali výhradně francouzské produkty, diktováním minimálních prodejních cen dotyčných produktů a organizováním kontrol
         za účelem přezkoumání, zda hospodářské subjekty dodržují vydané pokyny.

      4        Mezi dubnem a červencem 1993 se terčem této kampaně staly jahody pocházející ze Španělska. V srpnu a září téhož roku čekal
         podobný osud rajčata pocházející z Belgie.

      5        V roce 1994 se v souvislosti se španělskými jahodami stala cílem stejného typu výhružných akcí obchodní střediska, dále došlo
         k ničení zboží a dopravních prostředků, přičemž se násilné incidenty opakovaly dvakrát na témže místě v rozmezí dvou týdnů,
         aniž by přítomné pořádkové síly zasáhly, aby účinně chránily nákladní automobily a jejich náklad.

      6        Komise poukazuje na další případy vandalismu, jež ve Francii zabránily volnému pohybu zemědělských produktů pocházejících
         z Itálie a Dánska.

      7        Po opakovaných intervencích u francouzských orgánů dospěla Komise k závěru, že Francouzská republika tím, že nepřijala všechna
         nezbytná a vhodná opatření pro to, aby protiprávní jednání jednotlivců nenarušovala volný pohyb ovoce a zeleniny, nesplnila
         povinnosti, které pro ni vyplývají ze společných organizací trhů zemědělských produktů a z článku 30 Smlouvy ve spojení s článkem
         5 téže smlouvy. Proto Komise vyzvala dopisem ze dne 19. července 1994 v souladu s článkem 169 Smlouvy francouzskou vládu,
         aby jí ve lhůtě dvou měsíců předložila své vyjádření ohledně vytýkaného nesplnění povinností.

      8        Francouzská vláda odpověděla v dopise ze dne 10. října 1994, že vždy tvrdě odsuzovala vandalismus, jehož se dopouštějí francouzští
         zemědělci. Francouzská vláda zdůraznila, že preventivní opatření přijatá za účelem dohledu, ochrany a sbírání informací umožnily
         v letech 1993 a 1994 značné snížení incidentů. Skutečnost, že státní zastupitelství prováděla systematicky soudní šetření,
         dokazuje mimo jiné odhodlání francouzských orgánů stíhat jakékoliv nezákonné chování trestné povahy, jehož cílem je bránit
         dovozům zemědělských produktů z ostatních členských států. Avšak vandalské akce typu „komando“ prováděné nepředvídatelným
         způsobem malými velmi mobilními skupinami neobyčejně ztěžují zásah pořádkových sil a vysvětlují i často neplodný charakter
         soudních řízení. Konečně pak praktiky hnutí „Coordination rurale“, jejichž cílem je regulace trhu zemědělských produktů cestou
         použití výhrůžek a ničení zboží, jsou projednávány před Conseil de la concurrence (Rada pro hospodářskou soutěž).

      9        Dne 20. dubna 1995 však došlo k novým závažným incidentům na jihozápadě Francie, během nichž byly zničeny zemědělské produkty
         pocházející ze Španělska.

      10      Komise proto vydala dne 5. května 1995 odůvodněné stanovisko v souladu s čl. 169 prvním pododstavcem Smlouvy. V tomto stanovisku
         se Komise domnívala, že Francouzská republika tím, že nepřijala všechna nezbytná a vhodná opatření pro to, aby jednání jednotlivců
         nenarušovala volný pohyb ovoce a zeleniny, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají ze společných organizací trhů zemědělských
         produktů a z článku 30 Smlouvy ve spojení s článkem 5 téže Smlouvy, a na základě čl. 169 druhého pododstavce Smlouvy vyzvala
         Francouzskou republiku k přijetí požadovaných opatření, aby dosáhla souladu s tímto stanoviskem ve lhůtě jednoho měsíce.

      11      Francouzská vláda dne 16. června 1995 zdůraznila, že přijala veškerá opatření, jimiž disponuje, aby zajistila volný pohyb
         zboží na svém území, a že zavedené odstrašující prostředky umožnily velmi značné snížení násilných činů v roce 1995. Na vnitrostátní
         úrovni pak byla stanovena společná akce v rámci boje proti opakovaným projevům vandalismu, do níž se zapojila příslušná ministerstva,
         přičemž tato akce zahrnovala především zvýšený dozor a striktní pokyny vydané prefektům a pořádkovým silám. Kromě toho pohotovost
         vyhlášená na místní úrovni, jejíž součástí je i režim bezprostředního dozoru nad citlivými místy a zařízeními, umožnila zabránit
         řadě incidentů. Přestože nelze zabránit všem rizikům zničení, neboť jde o konkrétní nepředvídatelné akce, při nichž lze jen
         velmi obtížně určit odpovědné viníky, trestní soud v Nîmes odsoudil v roce 1994 24 zemědělců za poškozování majetku cizí osoby.
         Od doby, kdy dne 1. března 1994 vstoupil v platnost článek 322-13 nového trestního zákoníku, je stíhání výhrůžek poškození
         majetku účinnější. Způsobené škody nakonec hradil stát a byly vydány příslušné pokyny, aby bylo urychleno vyrovnání škod,
         které vznikly dotyčným hospodářským subjektům.

      12      Podle Komise však francouzský ministr zemědělství v roce 1995 prohlásil, že i když nesouhlasí s násilnými činy zemědělců a tyto
         činy odsuzuje, neplánuje v žádném případě zásah pořádkových sil za účelem nápravy stavu věcí.

      13      Dne 3. června 1995 se staly terčem násilných činů na jihu Francie tři nákladní vozy přepravující ovoce a zeleninu ze Španělska,
         přičemž pořádkové síly nezasáhly. Na počátku července 1995 znovu zničili francouzští zemědělci ovoce pocházející z Itálie
         a Španělska.

      14      Komise proto podala tuto žalobu.

      15      Usneseními ze dne 14. a 27. února 1996 Soudní dvůr povolil Spojenému království Velké Británie a Severního Irska a Španělskému
         království vedlejší účastenství na podporu návrhových žádání Komise.

      16      Komise na podporu své žaloby uplatňuje, že článek 30 Smlouvy a organizace společných trhů ovoce a zeleniny, které jsou založeny
         na stejné zásadě odstranění překážek obchodu, zakazují množstevní omezení dovozu mezi členskými státy, jakož i veškerá opatření
         s rovnocenným účinkem. Kromě toho podle článku 5 Smlouvy jsou všechny členské státy povinny přijmout veškerá potřebná opatření
         k plnění závazků, které vyplývají z této smlouvy.

      17      Zadržování dopravních prostředků a poškozování zemědělských produktů pocházejících z jiných členských států a nejistá atmosféra
         v důsledku výhrůžek ze strany různých zemědělských organizací, jejichž terčem jsou distributoři ovoce a zeleniny pocházející
         z těchto zemí, které byly zjištěny v projednávaném případě na území Francie, tedy představují překážku obchodu s těmito produkty
         v rámci Společenství, kterým jsou členské státy povinny zabránit tím, že přijmou vhodná opatření včetně opatření proti jednotlivcům,
         kteří by ohrožovali volný pohyb tohoto zboží.

      18      Skutečnost, že v projednávaném případě vážné incidenty každým rokem opakovaně bránily dovozu a tranzitu ovoce a zeleniny pocházejících
         z jiných členských států na území Francie, dokládá, že preventivní a represivní opatření, která francouzská vláda uvádí na
         svoji obranu, nejsou ani dostatečná, ani přiměřená, aby v praxi odradila osoby dopouštějící se protiprávního jednání od tohoto
         jednání a jeho opakování. Ve světle skutkových okolností, jež má Komise k dispozici, je navíc zřejmé, že francouzské orgány
         setrvale upouštěly od zásahů, jimiž by účinně bránily a potlačovaly násilné akty zemědělců ve Francii.

      19      Vlády Španělska a Spojeného království podporují návrhová žádání Komise.

      20      Francouzská vláda naopak tvrdí, že žaloba Komise je neopodstatněná.

      21      Francouzská vláda obdobně jako v případě srovnatelného porušení vnitrostátního práva uplatnila veškeré nezbytné a odpovídající
         prostředky, aby zabránila a potlačila akce jednotlivců, jež narušují volný pohyb zemědělských produktů. Opatření za účelem
         dozoru zavedená v roce 1993 značně omezila násilné akce, k nimž došlo v pozdějších letech.

      22      Avšak s ohledem na velký počet nákladních vozů, které přepravují zemědělské produkty na území Francie, a na rozmanitost jejich
         destinací a s ohledem na nepředvídatelnost protestních akcí zemědělců, kteří působí v malých skupinách typu „komando“, nelze
         vyloučit všechna rizika zničení zboží. Tento poslední důvod rovněž vysvětluje, proč je velmi obtížné zjistit osoby odpovědné
         za tyto činy a prokázat jim osobní účast na násilných akcích, aby mohly být systematicky potlačovány. Od roku 1994 však bylo
         odsouzeno či vyšetřováno šest dalších osob. Kromě toho je třeba přiznat policejním orgánům rozhodovací pravomoci pro rozhodnutí,
         zda je třeba zasáhnout za účelem ochrany veřejného pořádku. V každém případě stát oběti protiprávních činů odškodnil na základě
         objektivní odpovědnosti veřejné moci. V letech 1993, 1994 a 1995 bylo z titulu náhrady škody vyplaceno více než 17 milionů
         francouzských franků.

      23      Žalovaná vláda dodává, že znepokojení francouzských zemědělců je zapříčiněno značným nárůstem vývozu španělských produktů
         od přistoupení Španělského království, což vedlo k značnému poklesu cen, který je umocněn devalvací španělské pesety za účelem
         konkurenceschopnosti a dumpingovými cenami, jež uplatňují španělští producenti. Francouzský trh s ovocem a zeleninou byl vážně
         narušen, neboť přechodné období stanovené při přistoupení této země nezavedlo žádný mechanismus kontroly cen, které by při
         vývozu měli uplatňovat španělští producenti zemědělských produktů. Francouzská vláda rovněž zdůrazňuje, že neprosazovala protekcionistický
         přístup, ale naopak se v tomto případě zachovala konstruktivně, když v Radě iniciovala opatření za účelem vyřešení obtíží
         na trhu ovoce a zeleniny a dohodla se o těchto opatřeních se španělskými orgány.

      24      Při posuzování opodstatněnosti žaloby Komise je třeba úvodem připomenout, že volný pohyb zboží představuje jednu ze základních
         zásad Smlouvy.

      25      V tomto ohledu čl. 3 písm. c) Smlouvy o ES stanoví, že pro účely vymezené v článku 2 zahrnují činnosti Společenství vnitřní
         trh, který se vyznačuje zejména odstraněním překážek volného pohybu zboží mezi členskými státy.

      26      Podle čl. 7a druhého pododstavce Smlouvy o ES zahrnuje vnitřní trh prostor bez vnitřních hranic, v němž je zajištěn volný
         pohyb zboží v souladu s ustanoveními Smlouvy.

      27      Tato základní zásada je provedena články 30 a násl. Smlouvy.

      28      Článek 30 konkrétně stanoví, že množstevní omezení dovozu, jakož i veškerá opatření s rovnocenným účinkem jsou mezi členskými
         státy zakázána.

      29      Toto ustanovení zasazené do svého kontextu musí být chápáno jako ustanovení směřující k odstranění veškerých přímých či nepřímých,
         skutečných či potenciálních překážek, které by bránily dovozům v rámci obchodu uvnitř Společenství.

      30      Článek 30 jakožto prostředek, který je nezbytný k uskutečnění trhu bez vnitřních hranic, tudíž nezakazuje pouze opatření státního
         původu, která jako taková vytvářejí omezení obchodu mezi členskými státy, ale může být použit i tehdy, pokud členský stát
         nepřijal požadovaná opatření, aby odstranil překážky volného pohybu zboží, jejichž příčiny nejsou státního původu.

      31      Skutečnost, že některý členský stát zůstane nečinný nebo případně nepřijme dostatečná opatření, aby odstranil překážky volného
         pohybu zboží vytvořené především v důsledku jednání jednotlivců na jeho území zaměřených proti produktům pocházejícím z jiných
         členských států, může narušit obchod v rámci Společenství stejně jako jednání spočívající v určitém konání.

      32      Článek 30 tedy členským státům nejen zakazuje přijímat takové akty či způsoby chování, z nichž by plynuly překážky obchodu,
         ale ve spojení s článkem 5 Smlouvy jim rovněž ukládá povinnost přijmout veškerá nezbytná a vhodná opatření, aby na svém území
         zajistily dodržování této základní svobody.

      33      V posledně uvedeném případě mají členské státy, které si ponechávají veškeré pravomoci pro udržování veřejného pořádku a ochranu
         vnitřní bezpečnosti, zajisté určitý prostor pro uvážení, aby určily, jaká opatření jsou v dané situaci nejvhodnější pro odstranění
         překážek dovozu produktů.

      34      Orgánům Společenství proto nepřísluší, aby nahrazovaly členské státy a ukládaly jim opatření, jež jsou členské státy povinny
         přijmout a účinně provádět za účelem zajištění volného pohybu zboží na svém území.

      35      Soudnímu dvoru však přísluší, aby s přihlédnutím k výše uvedeným posuzovacím pravomocem ověřil v případech, jež jsou mu předloženy,
         zda příslušný členský stát přijal vhodná opatření za účelem zajištění volného pohybu zboží.

      36      Je namístě dodat, že výše uvedené důvody se rovněž vztahují na nařízení Rady o organizaci společných trhů pro jednotlivé zemědělské
         produkty v souladu s ustanoveními článků 38 až 46 ve spojení s čl. 7 odst. 7 Smlouvy o ES (viz rozsudky ze dne 14. července
         1976, Kramer a další, 3/76, 4/76 a 6/76, Recueil, s. 1279, body 53 a 54, a ze dne 25. května 1993, Komise v. Itálie, C‑228/91,
         Recueil, s. I‑2701, bod 11, týkající se nařízení o společné organizaci trhů v odvětví produktů rybolovu).

      37      Pokud jde konkrétně o projednávanou věc, je nutné konstatovat, že skutkový základ žaloby o nesplnění povinnosti vznesené Komisí
         proti Francouzské republice není zpochybňován.

      38      Násilné akce, k nimž došlo na území Francie proti zemědělským produktům pocházejícím z jiných členských států, jež spočívaly
         především v zadržení nákladních vozů přepravujících tyto produkty, ničení jejich nákladů, v násilí, kterému byli vystaveni
         řidiči nákladních vozů, ve výhrůžkách, jež byly určeny velkoprodejcům a maloprodejcům, a v poškozování vystavovaného zboží,
         přitom zcela nepochybně vytvářejí překážky obchodu s těmito produkty v rámci Společenství.

      39      Je tedy třeba přezkoumat, zda v projednávaném případě francouzská vláda splnila své povinnosti, které jí ukládá článek 30
         Smlouvy ve spojení s článkem 5, a přijala dostatečná a vhodná opatření, aby zabránila jednáním jednotlivců, v jejichž důsledku
         nastaly překážky volného pohybu některých zemědělských produktů.

      40      V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že ze spisů Komise vyplývá, že k incidentům, jež tato instituce uvádí v rámci této žaloby,
         dochází zcela pravidelně již více než deset let.

      41      Již 8. května 1985 zaslala Komise Francouzské republice první výzvu dopisem, v níž ji vyzvala, aby Francie přijala nezbytná
         preventivní a represivní opatření a zabránila akcím tohoto typu.

      42      Komise mimoto v projednávaném případě francouzské vládě opakovaně připomněla, že právo ES ukládá povinnost dbát na účinné
         dodržování zásady volného pohybu zboží odstraněním veškerých omezení volného obchodu se zemědělskými produkty pocházejícími
         z jiných členských států.

      43      Francouzské orgány měly v projednávaném případě dostatečně dlouhou dobu na to, aby splnily své povinnosti vyplývající z práva
         Společenství.

      44      Navzdory vysvětlením, jež podala žalovaná vláda, podle níž byla přijata veškerá opatření, aby bylo zabráněno opakování násilností
         a aby byli stíháni viníci těchto násilných akcí, zůstává faktem, že každým rokem docházelo opakovaně k incidentům, které vážně
         ohrožovaly obchod se zemědělskými produkty na území Francie.

      45      V této souvislosti z vylíčení skutkového stavu Komisí, které francouzská vláda nezpochybnila, vyplývá, že k těmto incidentům
         dochází především v určitých ročních obdobích a že existují zvláště exponovaná místa, kde k incidentům docházelo opakovaně
         v průběhu téhož roku.

      46      Od roku 1993 nebyly násilné akce a vandalismus zaměřeny pouze na dopravní prostředky přepravující zemědělské produkty, ale
         tyto akce se rozšířily na velkoobchodní a maloobchodní sektor, v nichž jsou tyto produkty distribuovány.

      47      K dalším závažným incidentům stejného typu došlo opakovaně v roce 1996 a 1997.

      48      Je třeba ještě poukázat na to, že nebylo zpochybněno, že při takovýchto incidentech buď francouzské pořádkové síly nebyly
         přítomny na místě činu, a to navzdory skutečnosti, že v některých případech byly příslušné orgány upozorněny na bezprostřední
         nebezpečí protestních akcí zemědělců, nebo tyto pořádkové síly nezasáhly, a to ani v případech, kdy byly početnější než řady
         iniciátorů nepokojů. Navíc se ne vždy jednalo o bleskové akce demonstrantů, kteří by využili momentu překvapení a dali se
         ihned po akci na útěk, neboť v některých případech nepokoje trvaly i několik hodin.

      49      Krom toho je nesporné, že některé vandalské akce byly natočeny televizními kamerami, že demonstranti často neměli maskovanou
         tvář a že skupiny zemědělců, které organizovaly násilné demonstrace, jsou pořádkovým službám známy.

      50      Nicméně je nesporné, že pouze velmi malá část účastníků těchto nepokojů závažně narušujících veřejný pořádek byla identifikována
         a stíhána.

      51      Pokud jde o četné projevy vandalismu, k nimž došlo od dubna do srpna roku 1993, byly francouzské orgány schopny uvést pouze
         jeden případ trestního stíhání.

      52      Vzhledem k výše uvedenému Soudní dvůr, aniž by přehlížel obtíže příslušných orgánů, jež musejí čelit takovým situacím, jako
         jsou situace dotčené v projednávaném případě, může pouze konstatovat, že s ohledem na četnost a závažnost incidentů, které
         Komise jmenovala, nebyla opatření, která v této souvislosti přijala francouzská vláda, zcela zjevně dostačující, aby na francouzském
         území zajistila volný obchod se zemědělskými produkty v rámci Společenství a aby účinně zabránila a odradila původce protiprávních
         jednání od opakování těchto činů.

      53      Toto zjištění je nutné tím spíše, že poškozování zboží a výhrůžky uváděné Komisí nejenže ohrožují na území Francie dovoz nebo
         tranzit produktů bezprostředně dotčených násilnými akcemi, ale že tyto násilné akce jsou s to vytvářet atmosféru nejistoty,
         která odrazuje od obchodování jako celku.

      54      Předchozí zjištění není nikterak zpochybněno argumentem francouzské vlády, podle něhož byla situace francouzských zemědělců
         natolik obtížná, že zavdávala důvod k oprávněným obavám, že by rozhodnější zásahy ze strany příslušných orgánů mohly vyvolat
         násilné reakce dotyčných hospodářských subjektů, jež by měly za důsledek ještě vážnější ohrožení veřejného pořádku, či dokonce
         sociální nepokoje.

      55      Obavou z vnitřních nepokojů totiž nelze odůvodnit skutečnost, že členský stát nepoužil náležitým způsobem právo Společenství
         (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 7. prosince 1995, Komise v. Francie, C‑52/95, Recueil, s. I‑4443, bod 38).

      56      Dotyčný členský stát je povinen přijmout veškerá opatření k zajištění působnosti a účinnosti práva Společenství za účelem
         náležitého provádění tohoto práva v zájmu všech hospodářských subjektů, ledaže by akce tohoto státu měla pro veřejný pořádek
         takové důsledky, jimž by dotyčný členský stát nemohl čelit prostředky, jimiž disponuje.

      57      V projednávaném případě však žalovaná vláda nedoložila skutečné ohrožení veřejného pořádku, jemuž by nebyla s to čelit.

      58      Je třeba dodat, že sice nelze vyloučit, že by nebezpečí vážného narušení veřejného pořádku mohlo případně odůvodnit, proč
         nedošlo k zásahu pořádkových sil, tento argument však může být každopádně uplatněn pouze v konkrétním případě, a nikoliv,
         jako v projednávané věci, paušálně na všechny incidenty, které Komise uvedla.

      59      Pokud jde o skutečnost, že Francouzská republika uhradila škody způsobené obětem incidentů, je třeba zdůraznit, že žalovaná
         vláda se nemůže dovolávat tohoto argumentu, aby se zprostila svých povinností vyplývajících z práva Společenství.

      60      I když totiž náhrada škody může alespoň zčásti nahradit újmu, která vznikla dotyčným hospodářským subjektům, nemůže naopak
         vyloučit nesplnění povinnosti členského státu.

      61      Pokud jde o argumenty založené na velmi obtížném sociálně‑ekonomickém kontextu, v němž se ocitl francouzský trh s ovocem a zeleninou
         po přistoupení Španělského království, tyto argumenty nemohou být přijaty.

      62      V tomto ohledu je ustálenou judikaturou, že důvody hospodářské povahy nemohou v žádném případě odůvodnit překážky zakázané
         článkem 30 Smlouvy (viz zejména rozsudek ze dne 11. června 1985, Komise v. Irsko, 288/83, Recueil, s. 1761, bod 28).

      63      Pokud žalovaná vláda uvádí na podporu svých argumentů, že destabilizace francouzského trhu s ovocem a zeleninou byla vyvolána
         nekalými praktikami, či dokonce porušením práva Společenství ze strany španělských producentů, je třeba připomenout, že členský
         stát nemůže přijímat jednostranná ochranná opatření nebo se chovat takovým způsobem, aby zabránil případnému porušení právních
         předpisů Společenství ze strany jiného členského státu (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 23. května 1996, Hedley Lomas,
         C‑5/94, Recueil, s. I‑2553, bod 20).

      64      To musí platit tím spíše v oblasti společné zemědělské politiky, kde pouze Společenství může v případě potřeby přijmout nutná
         opatření, aby bylo možno čelit obtížím, s nimiž se setkávají některé hospodářské subjekty zejména v důsledku přistoupení nových
         států.

      65      S ohledem na výše uvedené úvahy je namístě dospět k závěru, že francouzská vláda v projednávaném případě zcela zjevně a trvale
         nepřijímala dostatečná a vhodná opatření, aby zastavila projevy vandalismu, které na jejím území narušují volný pohyb některých
         zemědělských produktů pocházejících z jiných členských států, a nezabránila opakování takovýchto činů.

      66      V důsledku toho je třeba určit, že Francouzská republika tím, že nepřijala všechna nezbytná a vhodná opatření pro to, aby
         jednání jednotlivců nenarušovala volný pohyb ovoce a zeleniny, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 30 Smlouvy
         ve spojení s článkem 5 této smlouvy a ze společných organizací trhů zemědělských produktů.

       K nákladům řízení
      67      Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Francouzská republika neměla úspěch ve věci, je
         namístě jí uložit náhradu nákladů řízení. Podle čl. 69 odst. 4 téhož řádu nesou členské státy a orgány, které vstoupily do
         řízení jako vedlejší účastníci, vlastní náklady.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr rozhodl takto:
      1)      Francouzská republika tím, že nepřijala všechna nezbytná a vhodná opatření pro to, aby jednání jednotlivců nenarušovala volný
            pohyb ovoce a zeleniny, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 30 Smlouvy o ES ve spojení s článkem 5 této
            smlouvy a ze společných organizací trhů zemědělských produktů.
      2)      Francouzské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.
      3)      Španělské království a Spojené království Velké Británie a Severního Irska ponesou vlastní náklady.

               Rodríguez Iglesias

               Gulmann      Ragnemalm

               Wathelet

               Schintgen

               Mancini      Moitinho de Almeida

               Kapteyn

               Murray

               Edward      Puissochet      Hirsch

               Jann

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 9. prosince 1997.

               Vedoucí soudní kanceláře

                     Předseda

               R. Grass

                     G. C. Rodríguez Iglesias

         * Jednací jazyk: francouzština.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 12. března 2014.#O. v. Minister voor Immigratie, Integratie en Asiel a Minister voor Immigratie, Integratie en Asiel v. B.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Raad van State (Nizozemsko).#Směrnice 2004/38/ES – Článek 21 odst. 1 SFEU – Právo volného pohybu a pobytu na území členských států – Oprávněné osoby – Právo státního příslušníka třetího státu, který je rodinným příslušníkem občana Unie, pobývat v členském státě, jehož je tento občan státním příslušníkem – Návrat občana Unie do tohoto členského státu po krátkodobém pobytu v jiném členském státě.#Věc C‑456/12.

text:
               Účastníci řízení
               Odůvodnění rozsudku
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci C‑456/12,
            jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Raad van State (Nizozemsko) ze dne 5. října 2012, došlým Soudnímu dvoru dne 10. října 2012, v řízeních
            O.
            proti
            Minister voor Immigratie, Integratie en Asiel
            a
            Minister voor Immigratie, Integratie en Asiel
            proti
            B.,
            SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
            ve složení V. Skouris, předseda, K. Lenaerts (zpravodaj), místopředseda, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, L. Bay Larsen, A. Borg Barthet a C. G. Fernlund, předsedové senátů, G. Arestis, J. Malenovský, E. Levits, A. Ó Caoimh, D. Šváby, M. Berger, A. Prechal a E. Jarašiūnas, soudci,
            generální advokátka: E. Sharpston,
            vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
            s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 25. června 2013,
            s ohledem na vyjádření předložená:
            – za pana O. J. Canalesem a J. van Bennekomem, advocaten,
            – za pana B. C. Chenem, F. Verbaasem a M. van Zantvoort, advocaten,
            – za nizozemskou vládu M. de Ree, C. Schillemans a C. Wissels, jako zmocněnkyněmi,
            – za belgickou vládu T. Maternem a C. Pochet, jako zmocněnci,
            – za českou vládu M. Smolkem a J. Vláčilem, jako zmocněnci,
            – za dánskou vládu V. Pasternak Jørgensen a M. Wolff, jako zmocněnkyněmi,
            – za německou vládu T. Henzem a A. Wiedmann, jako zmocněnci,
            – za estonskou vládu M. Linntam a N. Grünberg, jako zmocněnkyněmi,
            – za polskou vládu K. Pawłowskou, M. Szpunarem, B. Majczynou a M. Arciszewskim, jako zmocněnci,
            – za vládu Spojeného království L. Christiem, jako zmocněncem, ve spolupráci s G. Facennou, barrister,
            – za Evropskou komisi C. Tufvesson a G. Wilsem, jako zmocněnci,
            po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 12. prosince 2013,
            vydává tento
            Rozsudek

            Odůvodnění rozsudku
            1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38/ES ze dne 29. dubna 2004 o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států, o změně nařízení (EHS) č. 1612/68 a o zrušení směrnic 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS (Úř. věst. L 158, s. 77, a oprava v Úř. věst. L 327, s. 70; Zvl. vyd. 05/05, s. 46), jakož i čl. 21 odst. 1 SFEU.
            2. Tato žádost byla podána v rámci dvou sporů, a to jednak mezi panem O. a Minister voor Immigratie, Integratie en Asiel (ministr pro imigraci, integraci a azyl, dále jen „ministr“), a jednak mezi ministrem a panem B. v souvislosti s rozhodnutími o zamítnutí poskytnout jim osvědčení o jejich legálním pobytu v Nizozemsku jako rodinným příslušníkům občana Evropské unie.
            Právní rámec
            Směrnice 2004/38
            3. Článek 1 směrnice 2004/38, nadepsaný „Předmět“, stanoví:
            „Tato směrnice stanoví:
            a) podmínky výkonu práva volného pohybu a pobytu na území členských států občany Unie a jejich rodinnými příslušníky;
            […]“
            4. Pod názvem „Definice“ článek 2 uvedené směrnice stanoví:
            „Pro účely této směrnice se rozumí:
            1) ,občanem Unie‘ osoba, která je státním příslušníkem některého členského státu;
            2) ,rodinným příslušníkem‘:
            a) manžel nebo manželka;
            […]
            3) ,hostitelským členským státem‘ členský stát, do něhož se občan Unie stěhuje za účelem výkonu svého práva volného pohybu a pobytu.“
            5. Článek 3 této směrnice, nadepsaný „Oprávněné osoby“, v odstavci 1 stanoví:
            „Tato směrnice se vztahuje na všechny občany Unie, kteří se stěhují do jiného členského státu, než jehož jsou státními příslušníky, nebo v takovém členském státě pobývají, a na jejich rodinné příslušníky ve smyslu čl. 2 bodu 2, kteří je doprovázejí nebo následují.“
            6. Podle článku 6 směrnice 2004/38:
            „1. Občané Unie mají právo pobytu na území jiného členského státu po dobu až tří měsíců [...].
            2. Odstavec 1 se použije také na rodinné příslušníky, kteří nejsou státními příslušníky žádného členského státu a tohoto občana Unie doprovázejí nebo následují a kteří jsou držiteli platného cestovního pasu.“
            7. Článek 7 odst. 1 a 2 uvedené směrnice zní takto:
            „1. Všichni občané Unie mají právo pobytu na území jiného členského státu po dobu delší než tři měsíce, pokud:
            a) jsou v hostitelském členském státě zaměstnanými osobami nebo osobami samostatně výdělečně činnými;
            b) mají pro sebe a své rodinné příslušníky dostatečné prostředky, aby se po dobu svého pobytu nestali zátěží pro systém sociální pomoci hostitelského členského státu, a jsou účastníky zdravotního pojištění, kterým jsou v hostitelském členském státě kryta všechna rizika; nebo
            c) –	jsou zapsáni u soukromého či veřejného subjektu, akreditovaného nebo financovaného hostitelským členským státem v souladu s jeho právními předpisy nebo správní praxí z prvotního důvodu studia, včetně odborné přípravy, a
            – jsou účastníky zdravotního pojištění, kterým jsou v hostitelském členském státě kryta všechna rizika, a prohlášením nebo jiným podobným prostředkem podle své volby ujistí příslušný vnitrostátní orgán, že mají dostatečné prostředky pro sebe a své rodinné příslušníky, aby se po dobu jejich pobytu nestali zátěží pro systém sociální pomoci hostitelského členského státu; nebo
            d) jsou rodinnými příslušníky doprovázejícími nebo následujícími občana Unie, který splňuje podmínky uvedené v písmenech a), b) nebo c).
            2. Právo pobytu stanovené v odstavci 1 se vztahuje rovněž na rodinné příslušníky doprovázející nebo následující v hostitelském členském státě občana Unie, kteří nejsou státními příslušníky žádného členského státu, za předpokladu, že tento občan Unie splňuje podmínky stanovené v odst. 1 písm. a), b) nebo c).“
            8. Článek 10 odst. 1 této směrnice stanoví:
            „Právo pobytu rodinných příslušníků občana Unie, kteří nejsou státními příslušníky žádného členského státu, je nejpozději šest měsíců ode dne podání žádosti potvrzeno vydáním dokladu, který se nazývá ,Pobytová karta rodinného příslušníka občana Unie‘. Osvědčení o podání žádosti o pobytovou kartu se vydává okamžitě.“
            9. Podle čl. 16 odst. 1 první věty směrnice 2004/38 „[p]rávo trvalého pobytu v hostitelském členském státě mají občané Unie, kteří tam nepřetržitě legálně pobývají po dobu pěti let“. Odstavec 2 téhož článku stanoví, že „[o]dstavec 1 se vztahuje rovněž na rodinné příslušníky, kteří nejsou státními příslušníky žádného členského státu a s občanem Unie v hostitelském členském státě nepřetržitě legálně pobývají po dobu pěti let“.
            Nizozemské právo
            10. Zákonem o cizincích (Vreemdelingenwet) ze dne 23. listopadu 2000 (Stb. 2000, č. 495) a nařízením o cizincích z roku 2000 (Vreemdelingenbesluit 2000, Stb. 2000, č. 497) byla ustanovení směrnice 2004/38 provedena do nizozemského vnitrostátního práva.
            11. Článek 1 zákona o cizincích uvádí:
            „Pro účely tohoto zákona a ustanovení přijatých na jeho základě se rozumí:
            [...]
            e. státními příslušníky Společenství:
            1° státní příslušníci členských států Evropské unie, kteří jsou podle Smlouvy o založení Evropského společenství oprávněni vstoupit a pobývat na území jiného členského státu;
            2° rodinní příslušníci osob uvedených v bodě 1, kteří jsou státními příslušníky třetí země a kteří jsou na základě rozhodnutí vydaného podle Smlouvy o založení Evropského společenství oprávněni vstoupit a pobývat na území členského státu;
            […]“
            12. Článek 8 uvedeného zákona stanoví:
            „Cizinec má právo na legální pobyt v Nizozemsku pouze:
            […]
            e. jako státní příslušník Společenství, pokud v Nizozemsku pobývá na základě právního předpisu přijatého podle Smlouvy o založení Evropského společenství nebo Dohody o Evropském hospodářském prostoru; […]“
            13. Podle čl. 9 odst. 1 tohoto zákona vydá ministr cizinci, který podle unijního práva legálně pobývá na nizozemském území, doklad osvědčující legalitu jeho pobytu (dále jen „doklad o pobytu“).
            Skutkové okolnosti sporů v původních řízeních a předběžné otázky
            Situace pana O.
            14. Pan O., nigerijský státní příslušník, uzavřel v roce 2006 manželství s nizozemskou státní příslušnicí (dále jen „referenční osoba O“). Pan O. uvedl, že od roku 2007 do dubna 2010 měl bydliště ve Španělsku. Z dokumentů předložených městem Malaga (Španělsko) vyplývá, že pan O. a referenční osoba O jsou v tomto městě od 7. srpna 2009 přihlášeni na stejné adrese. Pan O. dále předložil doklad o pobytu platný až do 20. září 2014, ze kterého vyplývá, že ve Španělsku pobýval jako rodinný příslušník občana Unie.
            15. Podle prohlášení referenční osoby O tato v období od roku 2007 do dubna 2010 pobývala dva měsíce s panem O. ve Španělsku, ale vzhledem k tomu, že zde nemohla najít zaměstnání, vrátila se do Nizozemska. Referenční osoba O však v tomto období pravidelně trávila dovolenou u pana O. ve Španělsku.
            16. Od 1. července 2010 je pan O. přihlášen k pobytu v nizozemské evidenci obyvatel na stejné adrese jako referenční osoba O.
            17. Rozhodnutím ze dne 15. listopadu 2010 ministr zamítl žádost pana O. o vydání dokladu o pobytu ve smyslu čl. 9 odst. 1 zákona o cizincích. Rozhodnutím ze dne 21. března 2011 prohlásil opravný prostředek podaný panem O. proti tomuto zamítavému rozhodnutí za neopodstatněný.
            18. Rozsudkem ze dne 7. července 2011 Rechtbank ‘s-Gravenhage zamítl jako neopodstatněnou žalobu podanou panem O. proti rozhodnutí ze dne 21. března 2011.
            19. Pan O. podal proti tomuto rozsudku odvolání k předkládajícímu soudu.
            Situace pana B.
            20. Pan B., marocký státní příslušník, uvedl, že od prosince 2002 žil společně se svojí družkou (dále jen „referenční osoba B“), která je nizozemskou státní příslušnicí, několik let v Nizozemsku.
            21. Rozhodnutím ze dne 14. října 2005 byl pan B. v souvislosti s odsouzením k dvouměsíčnímu trestu odnětí svobody za používání falešného pasu prohlášen za nežádoucí osobu na nizozemském území. Pan B. se následně přestěhoval do Retie (Belgie) do bytu, který pronajala referenční osoba B na dobu mezi říjnem 2005 a květnem 2007. Referenční osoba B uvedla, že zde během tohoto období pobývala každý víkend.
            22. V dubnu 2007 se pan B. vrátil do Maroka, protože mu v Belgii byl v důsledku rozhodnutí ze dne 14. října 2005 zamítnut pobyt.
            23. Dne 31. července 2007 uzavřeli pan B. a referenční osoba B manželství. Dne 30. prosince 2008 podal pan B žádost o zrušení uvedeného rozhodnutí, kterým byl prohlášen za nežádoucí osobu. Rozhodnutím ze dne 16. března 2009 ministr toto rozhodnutí zrušil.
            24. V průběhu června 2009 se pan B. přestěhoval do Nizozemska k referenční osobě B.
            25. Rozhodnutím ze dne 30. října 2009 Staatssecretaris van Justitie (státní tajemník ministerstva spravedlnosti) zamítl žádost pana B. o vydání dokladu o pobytu. Rozhodnutím ze dne 19. března 2010 ministr prohlásil opravný prostředek podaný panem B. proti tomuto zamítavému rozhodnutí za neopodstatněný.
            26. Rozsudkem ze dne 11. listopadu 2010 Rechtbank ‘s-Gravenhage vyhověl žalobě podané panem B. proti uvedenému rozhodnutí ze dne 19. března 2010, zrušil toto rozhodnutí a uložil ministrovi vydat nové rozhodnutí s přihlédnutím k právnímu názoru uvedenému v tomto rozsudku.
            27. Ministr podal proti uvedenému rozsudku opravný prostředek k předkládajícímu soudu.
            Předběžné otázky
            28. Vzhledem k tomu, že pan O. a pan B. byli v době, kdy byla přijata rozhodnutí o zamítnutí jejich žádostí o vydání dokladu o pobytu, rodinnými příslušníky občanů Unie ve smyslu čl. 2 bodu 2 směrnice 2004/38, vyvstává z pohledu předkládajícího soudu nejprve otázka, zda jim tato směrnice přiznává právo pobytu v členském státě, jehož jsou tito občané státními příslušníky.
            29. Podle předkládajícího soudu je myslitelné, že pod pojmem „se stěhují“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2004/38 je třeba chápat pohyb do jiného členského státu, než jehož jsou uvedení občané státními příslušníky, bez usazení se v něm a návrat z něj. Rovněž je myslitelné, že pojem „je následují“ ve smyslu téhož čl. 3 odst. 1 je třeba chápat jako následování občana Unie do členského státu, jehož je tento občan státním příslušníkem. Předkládající soud přesto konstatuje, že se zdá, že jiná ustanovení této směrnice, zejména čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 a 2, takovýto výklad vylučují, protože výslovně uvádějí „jiný členský stát“ a „hostitelský členský stát“ jako členský stát, v němž je možné uplatňovat právo pobytu. Rozsudek ze dne 5. května 2011, McCarthy (C‑434/09, Sb. rozh. s. I‑3375), potvrzuje, že uvedené články 6 a 7 upravují právní postavení občana Unie v členském státě, jehož není státním příslušníkem.
            30. Předkládající soud dále připomíná, že z rozsudků ze dne 7. července 1992, Singh (C‑370/90, Recueil, s. I‑4265), a ze dne 11. prosince 2007, Eind (C‑291/05, Sb. rozh. s. I‑10719), vyplývá, že manžel nebo manželka státního příslušníka členského státu, který využil práva volného pohybu, musí mít při jeho návratu do jeho členského státu původu přinejmenším stejná práva na vstup a pobyt, jaká by mu unijní právo přiznávalo, pokud by se dotyčný občan Unie rozhodl vstoupit na území jiného členského státu a pobývat v něm. Uvedený soud má však pochybnosti ohledně toho, zda se tato judikatura vztahuje na takové situace, o jaké se jedná ve věcech v původním řízení. Předkládající soud v této souvislosti zdůrazňuje, že na rozdíl od věcí, v nichž byly vydány výše uvedené rozsudky Singh a Eind, pobývali občané Unie dotčení ve sporech v původních řízeních v hostitelském členském státě nikoli jako pracovníci, nýbrž jako občané Unie podle čl. 21 odst. 1 SFEU a jako příjemci služeb ve smyslu článku 56 SFEU.
            31. Konečně v případě, že by se judikatura vycházející z výše uvedených rozsudků Singh a Eind měla vztahovat na takové situace, o jaké se jedná ve věcech v původním řízení, se předkládající soud táže, do jaké míry musí pobyt občana Unie v jiném členském státě, než jehož je státním příslušníkem, dosáhnout určité minimální doby, aby po návratu tohoto občana do členského státu, jehož je státním příslušníkem, měl jeho rodinný příslušník, který je státním příslušníkem třetího státu, právo pobytu v tomto posledně uvedeném členském státě. Ve sporu, jenž se týká pana B., se předkládající soud zamýšlí i nad otázkou, zda je právo pobytu pana B. v Nizozemsku podle směrnice 2004/38 dotčeno skutečností, že referenční osobu B následoval do členského státu, jehož je referenční osoba B státním příslušníkem, až více než dva roky po jejím návratu do tohoto členského státu.
            32. Za těchto podmínek se Raad van State rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky, z nichž první tři jsou formulovány shodně jak pro případ pana O., tak i pro případ pana B., a pouze čtvrtá otázka se týká jen pana B.:
            „1) Je třeba [směrnici 2004/38] použít ve vztahu k podmínkám práva pobytu rodinných příslušníků občana Unie, kteří mají státní příslušnost třetího státu, obdobně jako ve [výše uvedených] rozsudcích Singh […] a Eind […], v případě, kdy se občan Unie vrátí do členského státu, jehož je státním příslušníkem, poté, co v rámci čl. 21 odst. 1 SFEU a jako příjemce služeb ve smyslu článku 56 SFEU pobýval v jiném členském státě?
            2) [V případě kladné odpovědi na první otázku]: je podmínkou toho, aby po návratu občana Unie do členského státu, jehož je státním příslušníkem, náleželo jeho rodinnému příslušníkovi, který je státním příslušníkem třetí země, právo pobytu v tomto členském státě, skutečnost, aby měl pobyt občana Unie v jiném členském státě určitou minimální dobu trvání?
            3) [V případě kladné odpovědi na druhou otázku]: je možné tuto podmínku splnit i v případě, kdy se nejedná o nepřetržitý pobyt, nýbrž o pobyt s určitou četností, jako například každý týden během víkendu nebo formou pravidelných návštěv?
            4) Zaniknou případné nároky rodinného příslušníka, který je státním příslušníkem třetího státu, na právo pobytu vycházející z unijního práva, za takových okolností, jako jsou okolnosti sporu [týkajícího se pana B.], jestliže mezi návratem občana Unie do členského státu, jehož je státním příslušníkem, a příjezdem jeho rodinného příslušníka, který je státním příslušníkem třetího státu, do tohoto členského státu uplynulo určité časové období?“
            K předběžným otázkám
            K první až třetí otázce
            33. Podstatou první až třetí předběžné otázky předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je, zda musí být ustanovení směrnice 2004/38 a čl. 21 odst. 1 SFEU vykládána v tom smyslu, že brání tomu, aby členský stát zamítl právo pobytu státnímu příslušníkovi třetího státu, který je rodinným příslušníkem občana Unie, jenž je státním příslušníkem uvedeného členského státu, při návratu tohoto občana do tohoto členského státu, pokud uvedený občan před svým návratem využil svého práva volného pohybu podle čl. 21 odst. 1 SFEU, když pobýval v jiném členském státě s dotyčným rodinným příslušníkem, pouze na základě postavení občana Unie, a v případě kladné odpovědi, jaké jsou podmínky pro přiznání takovéhoto práva pobytu.
            34. V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle čl. 21 odst. 1 SFEU „[má] každý občan Unie [...] právo svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států s výhradou omezení a podmínek stanovených ve Smlouvách a v opatřeních přijatých k jejich provedení“.
            35. Co se týče směrnice 2004/38, měl již Soudní dvůr příležitost konstatovat, že jejím účelem je usnadnit výkon základního a osobního práva svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států, které čl. 21 odst. 1 SFEU přiznává přímo občanům Unie, a že cílem této směrnice je zejména posílení uvedeného práva (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 25. července 2008, Metock a další, C‑127/08, Sb. rozh. s. I‑6241, body 59 a 82; ze dne 7. října 2010, Lassal, C‑162/09, Sb. rozh. s. I‑9217, bod 30, jakož i výše uvedený rozsudek McCarthy, bod 28).
            36. Článek 21 odst. 1 SFEU a ustanovení směrnice 2004/38 nepřiznávají státním příslušníkům třetích států žádné samostatné právo (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 8. listopadu 2012, Iida, C‑40/11, bod 66, jakož i ze dne 8. května 2013, Ymeraga a Ymeraga-Tafarshiku, C‑87/12, bod 34). Případná práva přiznaná takovýmto státním příslušníkům ustanoveními unijního práva týkajícími se občanství Unie jsou totiž právy odvozenými od výkonu svobody pohybu občanem Unie (viz výše uvedené rozsudky Iida, bod 67; Ymeraga a Ymeraga-Tafarshiku, bod 35, jakož i rozsudek ze dne 10. října 2013, Alokpa a další, C‑86/12, bod 22).
            37. Z doslovného, systematického a teleologického výkladu ustanovení směrnice 2004/38 přitom vyplývá, že tato ustanovení neumožňují založit odvozené právo pobytu pro státní příslušníky třetích států, kteří jsou rodinnými příslušníky občana Unie, v členském státě, jehož je tento občan státním příslušníkem.
            38. Článek 3 odst. 1 uvedené směrnice totiž definuje jako „oprávněné osoby“, které mají nárok na práva přiznaná touto směrnicí, „všechny občany Unie, kteří se stěhují do jiného členského státu, než jehož jsou státními příslušníky, nebo v takovém členském státě pobývají, a [...] jejich rodinné příslušníky ve smyslu čl. 2 bodu 2, kteří je doprovázejí nebo následují“.
            39. Směrnice 2004/38 tedy stanoví odvozené právo pobytu pro státní příslušníky třetích států, kteří jsou rodinnými příslušníky občana Unie ve smyslu čl. 2 bodu 2 této směrnice, pouze pokud občan Unie využil svého práva volného pohybu a usadil se v jiném členském státě, než je členský stát, jehož je státním příslušníkem (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Metock a další, bod 73; rozsudek ze dne 15. listopadu 2011, Dereci a další, C‑256/11, Sb. rozh. s. I‑11315, bod 56; výše uvedený rozsudek Iida, bod 51, jakož i rozsudek ze dne 6. prosince 2012, O. a další, C‑356/11 a C‑357/11, bod 41).
            40. Další ustanovení směrnice 2004/38, zejména její článek 6, čl. 7 odst. 1 a 2 a čl. 16 odst. 1 a 2 hovoří o právu pobytu občana Unie a o odvozeném právu pobytu jeho rodinných příslušníků buď v „jiném členském státě“, nebo v „hostitelském členském státě“, a potvrzují tak, že státní příslušník třetího státu, který je rodinným příslušníkem občana Unie, se na základě této směrnice nemůže dovolávat odvozeného práva pobytu v členském státě, jehož je tento občan státním příslušníkem (viz výše uvedené rozsudky McCarthy, bod 37, a Iida, bod 64).
            41. Pokud jde o teleologický výklad ustanovení směrnice 2004/38, je třeba připomenout, že i když je pravda, že cílem této směrnice je usnadnit a posílit výkon základního a osobního práva volného pohybu a pobytu na území členských států, jež je přiznáno přímo každému občanu Unie, nemění to nic na tom, že jejím předmětem je, jak vyplývá z jejího čl. 1 písm. a), stanovení podmínek výkonu tohoto práva (výše uvedený rozsudek McCarthy, bod 33).
            42. Vzhledem k tomu, že podle zásady mezinárodního práva stát nemůže odepřít vlastním státním příslušníkům vstup na své území nebo pobyt v něm, je jediným posláním směrnice 2004/38 upravit podmínky vstupu a pobytu občana Unie v jiných členských státech, než jehož je státním příslušníkem (viz výše uvedený rozsudek McCarthy, bod 29).
            43. Za těchto podmínek a vzhledem k tomu, co bylo připomenuto v bodě 36 tohoto rozsudku, posláním uvedené směrnice tedy není přiznat odvozené právo pobytu státnímu příslušníkovi třetího státu, který je rodinným příslušníkem občana Unie, jenž pobývá v členském státě, jehož je státním příslušníkem.
            44. Vzhledem k tomu, že státní příslušníci třetích států, kteří se nacházejí v takové situaci jako pan O. a pan B., nemohou mít na základě ustanovení směrnice 2004/38 nárok na odvozené právo pobytu v členském státě, jehož je referenční osoba každého z nich státním příslušníkem, je třeba přezkoumat, zda je možné odvozené právo pobytu případně opřít o čl. 21 odst. 1 SFEU.
            45. V této souvislosti je třeba připomenout, že účel a odůvodnění uvedeného odvozeného práva pobytu se zakládá na zjištění, že odmítnutí uznání takovéhoto práva by mohlo narušit svobodu pohybu občana Unie tím, že by jej odradilo od výkonu jeho práv na vstup do hostitelského členského státu a pobyt v něm (viz výše uvedené rozsudky Iida, bod 68; Ymeraga a Ymeraga-Tafarshiku, bod 35, jakož i Alokpa a další, bod 22).
            46. Soudní dvůr proto rozhodl, že pokud občan Unie pobýval se svým rodinným příslušníkem, státním příslušníkem třetího státu, v jiném členském státě, než jehož je státním příslušníkem, déle než dva a půl roku či rok a půl, a vykonával v něm výdělečnou činnost, musí mít tento státní příslušník třetího státu při návratu tohoto občana Unie do členského státu, jehož je státním příslušníkem, podle unijního práva nárok na odvozené právo pobytu v posledně uvedeném státě (viz výše uvedené rozsudky Singh, bod 25 a Eind, bod 45). Pokud by tento státní příslušník třetího státu takovéto právo neměl, mohl by pracovník, který je občanem Unie, být odrazen od opuštění členského státu, jehož má státní příslušnost, za účelem výkonu výdělečné činnosti na území jiného členského státu z důvodu, že tento pracovník nemá jistotu, že po návratu do svého státu původu bude moci pokračovat v případně započatém rodinném životě, který případně mohl být vytvořen sňatkem nebo sloučením rodiny v hostitelském členském státě (viz výše uvedené rozsudky Eind, body 35 a 36 a Iida, bod 70).
            47. Překážka odchodu z členského státu, jehož je pracovník státním příslušníkem, jak bylo zdůrazněno ve výše uvedených rozsudcích Singh a Eind, tedy vyplývá z toho, že při návratu tohoto pracovníka do členského státu jeho původu nebude přiznáno odvozené právo pobytu jeho rodinným příslušníkům, kteří jsou státními příslušníky třetího státu, pokud tento pracovník s nimi pobýval v hostitelském členském státě na základě unijního práva a v souladu s ním.
            48. Je tedy třeba ověřit, zda je judikatura vzešlá z uvedených rozsudků určena k obecnému použití na rodinné příslušníky občanů Unie, kteří na základě využití práv, která jim přiznává čl. 21 odst. 1 SFEU, pobývali v jiném členském státě, než jehož jsou státními příslušníky, před tím, než se vrátili do členského státu, jehož jsou státními příslušníky.
            49. Tak tomu skutečně je. Při návratu občana Unie do členského státu, jehož je státním příslušníkem, má totiž přiznání odvozeného práva pobytu státnímu příslušníkovi třetího státu, který je rodinným příslušníkem tohoto občana Unie, s nímž tento občan pobýval v hostitelském členském státě pouze na základě postavení občana Unie, podle unijního práva a v souladu s ním, za cíl odstranit stejný typ překážky při odchodu z členského státu jeho původu, jako je překážka, která byla uvedena v bodě 47 tohoto rozsudku, tím, že se uvedenému občanu zajistí, že v posledně uvedeném členském státě bude moci pokračovat v rodinném životě, který rozvíjel nebo upevnil v hostitelském členském státě.
            50. Pokud jde o podmínky přiznání odvozeného práva pobytu na základě čl. 21 odst. 1 SFEU při návratu občana Unie do členského státu, jehož je státním příslušníkem, státnímu příslušníkovi třetího státu, který je rodinným příslušníkem tohoto občana Unie, s nímž tento občan pobýval jen na základě postavení občana Unie v hostitelském členském státě, tyto podmínky by v zásadě neměly být přísnější než podmínky stanovené směrnicí 2004/38 pro přiznání takovéhoto práva pobytu státnímu příslušníkovi třetího státu, který je rodinným příslušníkem občana Unie, jenž využil svého práva volného pohybu a usadil se v jiném členském státě, než jehož je státním příslušníkem. I když se směrnice 2004/38 na takovýto případ návratu nevztahuje, musí se totiž obdobně použít na podmínky pobytu občana Unie v jiném členském státě, než jehož je státním příslušníkem, neboť v obou případech je to občan Unie, kdo představuje referenční osobu, v souvislosti s níž může být státnímu příslušníkovi třetího státu, který je rodinným příslušníkem tohoto občana Unie, přiznáno odvozené právo pobytu.
            51. Taková překážka, jaká je uvedena v bodě 47 tohoto rozsudku, vznikne pouze tehdy, pokud je pobyt občana Unie v hostitelském členském státě natolik skutečný, aby mu v tomto členském státě umožnil rozvíjet nebo upevnit rodinný život. Článek 21 odst. 1 SFEU tedy nevyžaduje, aby každý pobyt občana Unie v hostitelském členském státě s jeho rodinným příslušníkem, který je státním příslušníkem třetího státu, nezbytně implikoval přiznání odvozeného práva pobytu tomuto rodinnému příslušníkovi v členském státě, jehož je tento občan státním příslušníkem, při jeho návratu do tohoto členského státu.
            52. V této souvislosti je třeba uvést, že cílem občana Unie, který využívá práv, která mu přiznává čl. 6 odst. 1 směrnice 2004/38, není usadit se v hostitelském členském státě způsobem, který by napomáhal rozvoji nebo upevnění rodinného života v tomto hostitelském členském státě. Za těchto podmínek odmítnutí přiznat – při návratu tohoto občana do jeho členského státu původu – odvozené právo pobytu rodinným příslušníkům uvedeného občana, kteří jsou státními příslušníky třetího státu, neodradí takovéhoto občana od využití práv, která pro něj vyplývají z uvedeného článku 6.
            53. Naproti tomu taková překážka, jaká je uvedena v bodě 47 tohoto rozsudku, může vzniknout tehdy, je-li cílem občana Unie výkon práv, která pro něj vyplývají z čl. 7 odst. 1 směrnice 2004/38. Pobyt v hostitelském členském státě na základě a za dodržení podmínek stanovených v čl. 7 odst. 1 uvedené směrnice totiž v zásadě svědčí o usazení, a tedy o tom, že pobyt občana Unie v tomto hostitelském členském státě je skutečný a může s ním být spojen rozvoj nebo upevnění rodinného života v tomto členském státě.
            54. Pokud byl při skutečném pobytu občana Unie v hostitelském členském státě na základě a za dodržení podmínek stanovených v čl. 7 odst. 1 a 2 směrnice 2004/38 rozvíjen nebo upevněn v tomto členském státě rodinný život, užitečný účinek práv, která pro dotyčného občana Unie vyplývají z čl. 21 odst. 1 SFEU, vyžaduje, aby rodinný život, který tento občan vedl v hostitelském členském státě, mohl po jeho návratu do členského státu, jehož je státním příslušníkem, pokračovat prostřednictvím přiznání odvozeného práva pobytu dotyčnému rodinnému příslušníkovi, který je státním příslušníkem třetího státu. V případě neexistence takovéhoto odvozeného práva pobytu by totiž občan Unie byl odrazen od opuštění členského státu, jehož je státním příslušníkem, za účelem využití svého práva pobytu v jiném členském státě podle čl. 21 odst. 1 SFEU, z důvodu, že nemá jistotu, zda bude moci v členském státě původu pokračovat v rodinném životě se svými blízkými příbuznými, který byl takto rozvinut nebo upevněn v hostitelském členském státě (v tomto smyslu viz výše uvedené rozsudky Eind, body 35 a 36, a Iida, bod 70).
            55. Uži tečný účinek čl. 21 odst. 1 SFEU a fortiori vyžaduje, aby občan Unie mohl po svém návratu do členského státu, jehož je státním příslušníkem, pokračovat v rodinném životě, který vedl v hostitelském členském státě, pokud tento občan a jeho rodinný příslušník, který je státním příslušníkem třetího státu, získali v tomto hostitelském členském státě právo trvalého pobytu podle čl. 16 odst. 1 a odst. 2 směrnice 2004/38.
            56. Je to tedy skutečný pobyt občana Unie a jeho rodinného příslušníka, jenž je státním příslušníkem třetího státu, v hostitelském členském státě na základě a za dodržení podmínek stanovených v čl. 7 odst. 1 a 2 nebo v článku 16 směrnice 2004/38, co při návratu tohoto občana Unie do členského státu, jehož je státním příslušníkem, umožní státnímu příslušníkovi třetího státu, s nímž uvedený občan vedl rodinný život v hostitelském členském státě, získat na základě čl. 21 odst. 1 SFEU odvozené právo pobytu.
            57. Je na předkládajícím soudu, aby ověřil, zda se referenční osoby O a B, které jsou občany Unie, usadily, a měly tedy skutečný pobyt v hostitelském členském státě, a zda pan O. a pan B z důvodu rodinného života, který vedli během tohoto skutečného pobytu, měli. nárok na odvozené právo pobytu v hostitelském členském státě podle čl. 7 odst. 2 nebo čl. 16 odst. 2 směrnice 2004/38 a v souladu s nimi.
            58. Je třeba dodat, že použití pravidel unijního práva nelze rozšířit tak, aby se vztahovalo i na zneužití (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 14. prosince 2000, Emsland-Stärke, C‑110/99, Recueil, s. I‑11569, bod 51, a ze dne 22. prosince 2010, Bozkurt, C‑303/08, Sb. rozh. s. I‑13445, bod 47); důkaz o takovémto zneužití přitom vyžaduje souhrn objektivních skutečností, ze kterých vyplývá, že i přes formální dodržení podmínek stanovených unijní právní úpravou nebylo dosaženo cíle sledovaného touto právní úpravou, a subjektivní prvek spočívající v záměru získat výhodu vyplývající z unijní právní úpravy tím, že jsou uměle vytvořeny podmínky vyžadované pro její získání (rozsudek ze dne 16. října 2012, Maďarsko v. Slovensko, C‑364/10, bod 58).
            59. Pokud jde o otázku, zda kumulace více krátkodobých pobytů v hostitelském členském státě je způsobilá založit odvozené právo pobytu rodinnému příslušníkovi občana Unie, který je státním příslušníkem třetího státu, při návratu tohoto občana do členského státu, jehož je státním příslušníkem, je nutno připomenout, že pouze pobyt splňující podmínky uvedené v odst. 1 a 2 článku 7 nebo článku 16 směrnice 2004/38 je způsobilý takovéto právo pobytu založit. V tomto ohledu krátkodobé pobyty, jako jsou víkendy či dovolené strávené v jiném členském státě než v členském státě, jehož je tento občan státním příslušníkem, i pokud by byly zohledněny jako celek, spadají pod článek 6 směrnice 2004/38 a nesplňují uvedené podmínky.
            60. Pokud jde o situaci pana O., který, jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, má pobytovou kartu podle článku 10 směrnice 2004/38 jako rodinný příslušník občana Unie, je třeba připomenout, že unijní právo neukládá orgánům členského státu, jehož je dotyčný občan Unie státním příslušníkem, povinnost přiznat státnímu příslušníkovi třetího státu, který je rodinným příslušníkem tohoto občana, odvozené právo pobytu pouze z toho důvodu, že v hostitelském členském státě měl tento státní příslušník platnou pobytovou kartu (viz výše uvedený rozsudek Eind, bod 26). Pobytová karta vydaná podle článku 10 směrnice 2004/38 má totiž deklaratorní, a nikoli konstitutivní povahu (viz rozsudek ze dne 21. července 2011, Dias, C‑325/09, Sb. rozh. s. I‑6387, bod 49).
            61. S ohledem na všechny předcházející úvahy je třeba na první až třetí otázku odpovědět tak, že čl. 21 odst. 1 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že za situace, kdy občan Unie rozvíjel nebo upevnil rodinný život se státním příslušníkem třetího státu během skutečného pobytu na základě a za dodržení podmínek uvedených v čl. 7 odst. 1 a 2 nebo v čl. 16 odst. 1 a 2 směrnice 2004/38 v jiném členském státě, než jehož je státním příslušníkem, se ustanovení této směrnice použijí obdobně, pokud se uvedený občan Unie vrátí se svým dotyčným rodinným příslušníkem do svého členského státu původu. Podmínky přiznání odvozeného práva pobytu státnímu příslušníkovi třetího státu, který je rodinným příslušníkem tohoto občana Unie, v členském státě původu tohoto občana Unie proto nemohou být v zásadě přísnější než podmínky stanovené uvedenou směrnicí pro přiznání odvozeného práva pobytu státnímu příslušníkovi třetího státu, který je rodinným příslušníkem občana Unie, jenž využil svého práva volného pohybu tím, že se usadil v jiném členském státě, než jehož je státním příslušníkem.
            Ke čtvrté otázce
            62. Jak vyplývá z bodů 21 až 23 tohoto rozsudku, získal pan B. postavení rodinného příslušníka občana Unie ve smyslu čl. 2 bodu 2 směrnice 2004/38 až po pobytu referenční osoby B v hostitelském členském státě.
            63. Státní příslušník třetího státu, který neměl alespoň po určitou dobu svého pobytu v hostitelském členském státě postavení rodinného příslušníka ve smyslu čl. 2 bodu 2 směrnice 2004/38, tedy nemohl v tomto členském státě získat odvozené právo pobytu podle čl. 7 odst. 2 nebo čl. 16 odst. 2 směrnice 2004/38. Za těchto podmínek se tento státní příslušník třetího státu nemůže rovněž dovolávat čl. 21 odst. 1 SFEU za účelem získání odvozeného práva pobytu při návratu dotyčného občana Unie do členského státu, jehož je státním příslušníkem.
            64. Na čtvrtou otázku proto není třeba odpovídat.
            K nákladům řízení
            65. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

            Výrok
            Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
            Článek 21 odst. 1 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že za situace, kdy občan Unie rozvíjel nebo upevnil rodinný život se státním příslušníkem třetího státu během skutečného pobytu na základě a za dodržení podmínek uvedených v čl. 7 odst. 1 a 2 nebo v čl. 16 odst. 1 a 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38/ES ze dne 29. dubna 2004 o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států, o změně nařízení (EHS) č. 1612/68 a o zrušení směrnic 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS v jiném členském státě, než jehož je státním příslušníkem, se ustanovení této směrnice použijí obdobně, pokud se uvedený občan Unie vrátí se svým dotyčným rodinným příslušníkem do svého členského státu původu. Podmínky přiznání odvozeného práva pobytu státnímu příslušníkovi třetího státu, který je rodinným příslušníkem tohoto občana Unie, v členském státě původu tohoto občana Unie proto nemohou být v zásadě přísnější než podmínky stanovené uvedenou směrnicí pro přiznání odvozeného práva pobytu státnímu příslušníkovi třetího státu, který je rodinným příslušníkem občana Unie, jenž využil svého práva volného pohybu tím, že se usadil v jiném členském státě, než jehož je státním příslušníkem.


Rozsudek Tribunálu (čtvrtého senátu) ze dne 29. ledna 2013. # Fon Wireless Ltd proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška slovní ochranné známky Společenství nfon - Starší obrazová ochranná známka Společenství fon a starší národní slovní ochranná známka FON - Relativní důvod pro zamítnutí - Nebezpečí záměny - Podobnost označení - Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009 - Návrh na změnu. # Věc T-283/11.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 6. prosince 2012.#Bonik EOOD v. Direktor na Direkcija „Obžalvane i upravlenie na izpalnenieto“ – Varna pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencija za prichodite.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Administrativen sad – Varna.#DPH – Směrnice 2006/112/ES – Nárok na odpočet – Odmítnutí.#Věc C‑285/11.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      6. prosince 2012 (
            *1
         )
      „DPH — Směrnice 2006/112/ES — Nárok na odpočet — Odmítnutí“
      Ve věci C-285/11,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Administrativen sad – Varna (Bulharsko) ze dne 16. května 2011, došlým Soudnímu dvoru dne 8. června 2011, v řízení

         Bonik EOOD

      proti

         Direktor na Direkcija „Obžalvane i upravlenie na izpalnenieto“ – Varna pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencija za prichodite,

      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení R. Silva de Lapuerta (zpravodajka), vykonávající funkci předsedkyně třetího senátu, K. Lenaerts, E. Juhász, T. von Danwitz a D. Šváby, soudci,
      generální advokátka: J. Kokott,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Aleksejev, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 19. září 2012,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Bonik EOOD O. Minchevem, advokat, a M. Patchett-Joycem, barrister,

               —

               za bulharskou vládu E. Petranovou jako zmocněnkyní,

               —

               za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s A. De Stefanem, avvocato dello Stato,

               —

               za vládu Spojeného království L. Seeboruthem a L. Christiem, jako zmocněnci, ve spolupráci s P. Moserem, barrister,

               —

               za Evropskou komisi L. Lozano Palacios a D. Roussanovem, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 2, 9, 14, 62, 63, 167, 168 a 178 směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty (Úř. věst. L 347, s. 1).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Bonik EOOD (dále jen „Bonik“) a Direktor na Direkcija „Obžalvane i upravlenie na izpalnenieto“ – Varna pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencija za prichodite (ředitel ředitelství „Odvolací a exekuční agenda“ pro město Varna při ústřední správě Národní agentury pro veřejné příjmy) ve věci nároku na odpočet daně z přidané hodnoty (dále jen „DPH“) formou daňového kreditu za nákupy pšenice uskutečněné touto společností.

         Právní rámec

               3

               Článek 2 odst. 1 písm. a) směrnice 2006/112 stanoví, že dodání zboží za úplatu uskutečněné v rámci členského státu osobou povinnou k dani, která jedná jako taková, jsou předmětem DPH.

               4

               Článek 9 odst. 1 této směrnice stanoví:
               „‚Osobou povinnou k dani‘ se rozumí jakákoliv osoba, která na jakémkoli místě vykonává samostatně ekonomickou činnost, a to bez ohledu na účel nebo výsledky této činnosti.
               ‚Ekonomickou činností‘ se rozumí veškerá činnost výrobců, obchodníků a osob poskytujících služby, včetně těžební činnosti, zemědělské výroby a výkonu svobodných a jiných obdobných povolání. Za ekonomickou činnost se považuje zejména využívání hmotného nebo nehmotného majetku za účelem získávání pravidelného příjmu z něj.“

               5

               Článek 62 uvedené směrnice má následující znění:
               „Pro účely této směrnice se rozumí:

                        1)

                        ‚uskutečněním zdanitelného plnění‘ situace, při níž se naplní právní podmínky pro vznik daňové povinnosti;

                        2)

                        ‚daňovou povinností‘ povinnost odvést daň, jejíž splnění může správce daně podle zákona od určitého okamžiku vyžadovat od osoby povinné odvést daň bez ohledu na skutečnost, že úhrada daně může být odložena.“

               6

               Podle článku 63 téže směrnice:
               „Zdanitelné plnění je uskutečněno a daňová povinnost vzniká dodáním zboží nebo poskytnutím služby.“

               7

               Článek 167 směrnice 2006/112 uvádí:
               „Nárok na odpočet daně vzniká okamžikem vzniku daňové povinnosti z odpočitatelné daně.“

               8

               Článek 168 této směrnice stanoví:
               „Jsou-li zboží a služby použity pro účely zdaněných plnění osoby povinné [k] dani, má tato osoba nárok ve členském státě, v němž tato plnění uskutečňuje, odpočíst od daně, kterou je povinna odvést, tyto částky:

                        a)

                        DPH, která je splatná nebo byla odvedena v tomto členském státě za zboží, jež jí bylo nebo bude dodáno, nebo za službu, jež jí byla nebo bude poskytnuta jinou osobou povinnou k dani;

                  […]“

               9

               Článek 178 uvedené směrnice stanoví:
               „Pro uplatnění nároku na odpočet daně musí osoba povinná k dani splňovat tyto podmínky:

                        a)

                        při odpočtu daně podle čl. 168 písm. a) při dodáních zboží a poskytnutích služeb musí mít fakturu vystavenou v souladu s články 220 až 236 a články 238, 239 a 240;

                  […]“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               10

               Společnost Bonik je společností, u které byla provedena daňová kontrola týkající se měsíců únor a březen 2009.

               11

               Po provedení této kontroly bulharské daňové orgány konstatovaly, že neexistují důkazy o uskutečnění dodání pšenice a slunečnice uvnitř Společenství, o nichž společnost Bonik prohlásila, že byly uskutečněny ve prospěch společnosti založené podle rumunského práva Agrisco SRL, a že s přihlédnutím ke skutečnosti, že množství pšenice a slunečnice uvedená na fakturách vystavených společností Bonik opustila podle účetnictví této společnosti její sklad a v okamžiku provedení uvedené kontroly se tam nenacházela, stala se tato množství předmětem dodání zdanitelných na bulharském území.

               12

               Kromě toho uvedené daňové orgány provedly ověření nákupů pšenice, o nichž společnost Bonik prohlásila, že byly uskutečněny u společností Favorit stroj Varna EOOD (dále jen „Favorit stroj“) a Agro trejd BG Varna EOOD (dále jen „Agro trejd“), za které byl proveden odpočet DPH.

               13

               Společnost Bonik měla k dispozici faktury, které vystavila společnost Favorit stroj, jakož i společnost Agro trejd a které odpovídaly těmto nákupům.

               14

               Nicméně bulharské daňové orgány, aby se ujistily o uskutečnění uvedených nákupů, provedly dodatečné kontroly u dodavatelů společnosti Bonik, a sice společností Favorit stroj a Agro trejd, jakož i u dodavatelů těchto posledně uvedených společností, a sice u společností Ljusi trejd EOOD, Exim pljus EOOD a Riva agro stil EOOD.

               15

               Vzhledem k tomu, že na základě těchto kontrol nebylo možné prokázat, že společnosti Ljusi trejd EOOD, Exim pljus EOOD a Riva agro stil EOOD skutečně dodaly zboží společnostem Favorit stroj a Agro trejd, bulharské daňové orgány z toho vyvodily, že tyto posledně uvedené společnosti nedisponovaly takovým množstvím zboží, jež bylo nezbytné pro uskutečnění dodání určených společnosti Bonik, a dospěly k závěru o neexistenci skutečných dodání mezi uvedenými společnostmi a společností Bonik.

               16

               Uvedené daňové orgány tedy opravným platebním výměrem ze dne 10. března 2010 odmítly přiznat společnosti Bonik nárok na odpočet DPH formou daňového kreditu za dodání pšenice uskutečněná jejími dodavateli, společnostmi Favorit stroj a Agro trejd.

               17

               Společnost Bonik podala proti tomuto výměru správní opravný prostředek u Direktor na Direkcija „Obžalvane i upravlenie na izpalnenieto“ – Varna pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencija za prichodite, který rozhodnutím ze dne 21. června 2010 uvedený výměr potvrdil.

               18

               Společnost Bonik prodala proti tomuto platebnímu výměru žalobu u předkládajícího soudu.

               19

               V předkládacím rozhodnutí tento soud uvádí, že bulharské daňové orgány nepopírají skutečnost, že společnost Bonik uskutečnila následná dodání zboží téhož druhu a ve stejném množství, ani netvrdí, že tato společnost pořídila toto zboží u jiných dodavatelů, než jsou společnosti Favorit stroj a Agro trejd.

               20

               Kromě toho dodává, že existují důkazy, které prokazují uskutečnění přímých dodávek, a že neexistence důkazů o předcházejících dodávkách nemůže vést k závěru, že tyto přímé dodávky nebyly uskutečněny.

               21

               Předkládající soud v tomto ohledu upřesňuje, že vnitrostátní právní úprava nepodmiňuje přiznání nároku na odpočet DPH formou daňového kreditu předložením důkazu o původu zboží.

               22

               Podle tohoto soudu daňová správa v praxi a některé bulharské soudy vyžadují k přiznání nároku na odpočet DPH osobě povinné k dani předložení důkazu o uskutečnění předcházejících dodání.

               23

               V tomto kontextu Administrativen sad – Varna rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Lze z ustanovení čl. 178 písm. a) a b), článků 14, 62, 63, 167 a 168 směrnice 2006/112 prostřednictvím výkladu vyvodit pojem ‚neexistence skutečného dodání‘, a v případě kladné odpovědi, odpovídá pojem ‚neexistence skutečného dodání‘ definici pojmu ‚daňový únik‘ nebo je v tomto pojmu obsažen? Jaký je obsah pojmu ‚daňový únik‘ ve smyslu [této] směrnice?

                        2)

                        Požaduje směrnice [2006/112] ve světle definice pojmu ‚daňový únik‘ a ustanovení bodů 26 a 58 odůvodnění ve spojení s čl. 178 písm. b) [této směrnice], aby byly formální náležitosti na normativní úrovni stanoveny výslovně prostřednictvím aktu nejvyššího zákonodárného orgánu příslušného členského státu, nebo dovoluje, aby takové náležitosti nebyly stanoveny na normativní úrovni, ale aby existovaly ve formě správní praxe (a praxe daňové kontroly) a judikatury? Mohou být formální náležitosti stanoveny prostřednictvím normativních aktů správních orgánů nebo prostřednictvím správních pokynů?

                        3)

                        Tvoří pojem ‚neexistence skutečného dodání‘, pokud se liší od pojmu ‚daňový únik‘ a nespadá do definice daňového úniku, náležitost ve smyslu čl. 178 písm. b) [směrnice 2006/112] nebo opatření ve smyslu bodu 59 odůvodnění [této] směrnice, jehož zavedení má za následek odmítnutí přiznání nároku na odpočet daně a který zpochybňuje neutralitu DPH, jež je základní zásadou společného systému DPH, zavedenou relevantními právními předpisy Společenství?

                        4)

                        Mohou být pro osoby povinné k dani stanoveny náležitosti týkající se důkazu o skutečném uskutečnění dodání, která předcházela dodání mezi těmito osobami (posledním příjemcem […] a jeho dodavatelem), třebaže daňové orgány nezpochybňují skutečnost, že osoby povinné k dani (poslední dodavatelé) uskutečnily následná dodání téhož zboží v tomtéž množství následným příjemcům?

                        5)

                        Je třeba v rámci společného systému DPH a podle ustanovení článků 168 a 178 směrnice 2006/112 posoudit nárok obchodníka na uznání plateb provedených z titulu DPH během určité transakce s přihlédnutím k:

                                 a)

                                 výlučně konkrétní transakci, které se obchodník účastnil, včetně úmyslu obchodníka se této transakce účastnit, nebo

                                 b)

                                 všechna plnění, včetně předcházejících a následných transakcí, které tvoří dodavatelský řetězec, jehož součástí je dotčená transakce, včetně posouzení úmyslů ostatních osob zúčastněných na řetězci, které obchodník nezná nebo o kterých se nemůže dozvědět, nebo úkonů nebo opomenutí vystavitele faktury a ostatních osob zúčastněných na řetězci, jako jsou jeho subdodavatelé, nad nimiž příjemce dodání nemůže vykonávat kontrolu a od kterých nemůže vyžadovat určitý způsob jednání, nebo

                                 c)

                                 podvodná jednání a úmysly – nezávisle na otázce, zda předcházely nebo následovaly danou transakci – ostatních osob zúčastněných na řetězci, jejichž účast nebyla obchodníkovi známa, přičemž uvedená jednání a úmysly nejsou takové povahy, aby umožňovaly prokázat skutečnost, že dotyčný obchodník o nich mohl vědět?

                        6)

                        V závislosti na odpovědi na pátou otázku je třeba mít za to, že takové transakce, jako jsou transakce dotčené v původním řízení, jsou dodání za úplatu ve smyslu článku 2 směrnice 2006/112 nebo součást ekonomické činnosti osoby povinné k dani ve smyslu ustanovení čl. 9 odst. 1 směrnice 2006/112?

                        7)

                        Lze s takovými transakcemi, jako jsou transakce dotčené v původním řízení, které jsou dodavatelem pro účely DPH řádně zdokumentovány a nahlášeny, a v rámci nichž příjemce skutečně nabyl vlastnické právo ke zboží, pro které byla vystavena faktura, a ve vztahu k němuž neexistují žádné důkazy prokazující skutečnost, že ve skutečnosti zboží nabyl od osoby, která se liší od vystavovatele faktury, nakládat tak, že nejsou dodáními za úplatu ve smyslu článku 2 směrnice 2006/112 z pouhého důvodu, že dodavatel nebyl přítomen na uvedené adrese, že v rámci daňové kontroly nepředložil požadované dokumenty nebo že daňovým orgánům nepředložil důkaz o všech okolnostech, za kterých byla dodání uskutečněna, mimo jiné údaj o původu prodávaného zboží?

                        8)

                        Je třeba mít za to, že učinění přiznání nároku na odpočet fakturované DPH závislým na chování dodavatele nebo jeho subdodavatelů je přípustným opatřením k zajištění výběru daně a k zabránění daňovým únikům?

                        9)

                        Jsou v závislosti na odpovědích na druhou, třetí a čtvrtou otázku taková opatření daňových orgánů, jako jsou opatření dotčená v původním řízení, která pokud jde o transakce sjednané obchodníkem jednajícím v dobré víře, vedou k vyloučení použití režimu DPH, v rozporu se zásadami proporcionality, rovného zacházení a právní jistoty zakotvenými v právu Společenství?

                        10)

                        V závislosti na odpovědích na předcházející otázky má příjemce dodání za takových okolností, jako jsou okolnosti dotčené v původním řízení, nárok na odpočet daně, která mu byla fakturovaná jeho dodavateli?“

         K předběžným otázkám

               24

               Podstatou předběžných otázek předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda ustanovení směrnice 2006/112, jakož i zásady proporcionality, rovného zacházení a právní jistoty musejí být vykládány v tom smyslu, že brání tomu, aby za takových okolností, jako jsou okolnosti dotčené v původním řízení, bylo osobě povinné k dani odmítnuto přiznat nárok na odpočet DPH za dodání zboží z důvodu, že s přihlédnutím k okolnostem vztahujícím se k plněním uskutečněným na vstupu tohoto dodání je toto dodání považováno za dodání, ke kterému ve skutečnosti nedošlo.

               25

               Je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury představuje nárok osob povinných k dani odpočíst od DPH, kterou jsou povinny odvést, částku DPH, která je splatná či byla odvedena za zboží a služby, které obdržely na vstupu, základní zásadu společného systému DPH zavedeného unijními právními předpisy (viz rozsudek ze dne 21. června 2012, Mahagében a Dávid, C-80/11 a C-142/11, bod 37 a citovaná judikatura).

               26

               Soudní dvůr v tomto ohledu opakovaně rozhodl, že nárok na odpočet stanovený v článku 167 a následujících směrnice 2006/112 je nedílnou součástí mechanismu DPH a nemůže být v zásadě omezen. Tento nárok se především uplatňuje přímo u všech daní, které zatěžují plnění uskutečněná na vstupu (viz rozsudky ze dne 21. března 2000, Gabalfrisa a další, C-110/98 až C-147/98, Recueil, s. I-1577, bod 43; ze dne 15. prosince 2005, Centralan Property, C-63/04, Sb. rozh. s. I-11087, bod 50; ze dne 6. července 2006, Kittel a Recolta Recycling, C-439/04 a C-440/04, Sb. rozh. s. I-6161, bod 47, jakož i výše uvedený rozsudek Mahagében a Dávid, bod 38).

               27

               Cílem režimu odpočtů je zcela sejmout z podnikatele zatížení DPH, která je splatná nebo byla odvedena v rámci jeho veškerých hospodářských činností. Společný systém DPH tedy zajišťuje naprostou neutralitu daňové zátěže všech hospodářských činností bez ohledu na účel nebo výsledky těchto činností za podmínky, že uvedené činnosti v zásadě samy podléhají DPH (viz rozsudky ze dne 14. února 1985, Rompelman, 268/83, Recueil, s. 655, bod 19; ze dne 15. ledna 1998, Ghent Coal Terminal, C-37/95, Recueil, s. I-1, bod 15; výše uvedený rozsudek Gabalfrisa a další, bod 44; ze dne 3. března 2005, Fini H, C-32/03, Sb. rozh. s. I-1599, bod 25; ze dne 21. února 2006, Halifax a další, C-255/02, Sb. rozh. I-1609, bod 78; výše uvedený rozsudek Kittel a Recolta Recycling, bod 48; rozsudek ze dne 22. prosince 2010, Dankowski, C-438/09, Sb. rozh. s. I-14009, bod 24, jakož i výše uvedený rozsudek Mahagében a Dávid, bod 39).

               28

               Otázka, zda DPH splatná za předchozí nebo následné prodeje dotčeného zboží byla nebo nebyla zaplacena do státní pokladny, nemá vliv na nárok osoby povinné k dani na odpočet DPH odvedené na vstupu. DPH se totiž vztahuje na každé plnění v rámci výroby nebo distribuce po odpočtu daně přímo zatěžující různé nákladové prvky (viz rozsudek ze dne 12. ledna 2006, Optigen a další, C-354/03, C-355/03 a C-484/03, Sb. rozh. s. I-483, bod 54, jakož i výše uvedené rozsudky Kittel a Recolta Recycling, bod 49, a Mahagében a Dávid, bod 40).

               29

               Kromě toho ze znění čl. 168 písm. a) směrnice 2006/112 vyplývá, že pro to, aby nárok na odpočet mohl být přiznán, je jednak třeba, aby dotyčná osoba byla osobou povinnou k dani ve smyslu této směrnice, a jednak na výstupu musí být zboží nebo služby uplatňované k odůvodnění tohoto nároku použity osobou povinnou k dani pro účely jejích zdaněných plnění a na vstupu musí být toto zboží dodáno nebo tyto služby poskytnuty jinou osobou povinnou k dani (viz výše uvedený rozsudek Centralan Property, bod 52, a rozsudek ze dne 6. září 2012, Tóth, C-324/11, bod 26).

               30

               V projednávané věci z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že strany, kterých se týkají dodání zboží dotčená v původním řízení, a sice společnost Bonik a její dodavatelé, jsou osobami povinnými k dani ve smyslu směrnice 2006/112.

               31

               Aby však bylo možné učinit závěr o existenci nároku na odpočet uplatňovaného společností Bonik na základě těchto dodání zboží, je nezbytné ověřit, zda tato dodání byla opravdu uskutečněna a zda společnost Bonik použila dotčené zboží pro účely svých zdaněných plnění.

               32

               Je třeba ale připomenout, že v rámci řízení zahájeného na základě článku 267 SFEU nemá Soudní dvůr pravomoc ověřovat ani posuzovat skutkové okolnosti věci v původním řízení. Je tedy na předkládajícím soudu, aby v souladu s pravidly dokazování vnitrostátního práva provedl celkové posouzení všech skutečností a skutkových okolností této věci za účelem rozhodnutí, zda společnost Bonik může uplatnit nárok na odpočet na základě uvedených dodání zboží (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. září 2012, Mecsek-Gabona, C-273/11, bod 53).

               33

               Pokud z tohoto posouzení vyplyne, že dodání zboží dotčená v původním řízení byla opravdu uskutečněna a že toto zboží bylo na výstupu použito společností Bonik pro účely jejích zdaněných plnění, nelze jí v zásadě přiznání nároku na odpočet odmítnout.

               34

               V této souvislosti předkládající soud uvádí, že bulharské daňové orgány netvrdí, že společnost Bonik pořídila zboží dotčené v původním řízení od jiných dodavatelů než společností Favorit stroj a Agro trejd a že existují důkazy, které dokládají uskutečnění přímých dodávek. Rovněž podotýká, že uvedené orgány nepopírají skutečnost, že společnost Bonik uskutečnila následná dodání zboží téhož druhu, jako je zboží dotčené v původním řízení, a v témže množství.

               35

               Je však třeba rovněž připomenout, že boj proti daňovým únikům, vyhýbání se daňovým povinnostem a případným zneužitím je cílem uznaným a podporovaným směrnicí 2006/112 (viz zejména výše uvedené rozsudky Halifax a další, bod 71; Kittel a Recolta Recycling, bod 54; rozsudek ze dne 7. prosince 2010, R, C-285/09, Sb. rozh. s. I-12605, bod 36; rozsudek ze dne 27. října 2011, Tanoarch, C-504/10, Sb. rozh. s. I-10853, bod 50, jakož i výše uvedený rozsudek Mahagében a Dávid, bod 41).

               36

               Soudní dvůr již v této souvislosti rozhodl, že se subjekty práva nemohou norem unijního práva dovolávat podvodně nebo zneužívajícím způsobem (viz zejména výše uvedené rozsudky Fini H, bod 32; Halifax a další, bod 68, Kittel a Recolta Recycling, bod 54, jakož i Mahagében a Dávid, bod 41).

               37

               Vnitrostátní orgány a soudy tedy mohou odmítnout přiznat nárok na odpočet, je-li na základě objektivních okolností prokázáno, že k uplatnění tohoto nároku došlo podvodně nebo zneužívajícím způsobem (viz výše uvedené rozsudky Fini H, bod 34; Kittel a Recolta Recycling, bod 55, jakož i Mahagében a Dávid, bod 42).

               38

               Tak je tomu v případě, kdy se daňového úniku dopustila samotná osoba povinná k dani. V takovém případě nejsou totiž objektivní kritéria, na kterých jsou založeny pojmy „dodání zboží“ nebo „poskytnutí služeb“ uskutečněná osobou povinnou k dani, která jedná jako taková, a ekonomická činnost, splněna (viz výše uvedené rozsudky Halifax a další, body 58 a 59, jakož i Kittel a Recolta Recycling, bod 53).

               39

               Taktéž osoba povinná k dani, která věděla nebo musela vědět, že se svou koupí účastní plnění, které je součástí podvodu ve vztahu k DPH, musí být pro účely směrnice 2006/112 považována za osobu, která se podílí na tomto daňovém podvodu, a to bez ohledu na to, zda má z následného prodeje zboží nebo využití služeb prospěch v rámci zdaněných plnění, která uskutečnila na výstupu (v tomto smyslu viz výše uvedené rozsudky Kittel a Recolta Recycling, bod 56, jakož i Mahagében a Dávid, bod 46).

               40

               Z toho vyplývá, že přiznání nároku na odpočet lze osobě povinné k dani odmítnout pouze za podmínky, že se na základě objektivních okolností prokáže, že tato osoba povinná k dani, které bylo dodáno zboží nebo poskytnuty služby zakládající nárok na odpočet, věděla nebo musela vědět, že se pořízením tohoto zboží nebo těchto služeb účastnila plnění, které bylo součástí podvodu ve vztahu k DPH, jehož se dopustil dodavatel či jiný subjekt v řetězci těchto dodání zboží nebo těchto poskytnutí služeb na vstupu nebo na výstupu (v tomto smyslu výše viz uvedené rozsudky Kittel a Recolta Recycling, body 56 až 61, jakož i Mahagében a Dávid, bod 45).

               41

               S režimem nároku na odpočet upraveným v uvedené směrnici není naopak slučitelné sankcionovat nepřiznáním tohoto nároku osobu povinnou k dani, která nevěděla nebo nemohla vědět, že dotyčné plnění bylo součástí daňového úniku, kterého se dopustil dodavatel, nebo že jiné plnění, které je součástí dodavatelského řetězce a předchází dodání uskutečněnému uvedenou osobou povinnou k dani nebo po něm následuje, bylo provázeno únikem ve vztahu k DPH (v tomto smyslu viz výše uvedené rozsudky Optigen a další, body 52 a 55, Kittel a Recolta Recycling, body 45, 46 a 60, jakož i Mahagében a Dávid, bod 47).

               42

               Zavedení systému odpovědnosti bez zavinění by totiž překračovalo rámec toho, co je nezbytné pro ochranu plateb do veřejného rozpočtu (viz výše uvedený rozsudek Mahagében a Dávid, bod 48).

               43

               Vzhledem k tomu, že odmítnutí nároku na odpočet je výjimkou ze základní zásady, kterou tento nárok představuje, je tedy na příslušných daňových orgánech, aby právně dostačujícím způsobem prokázaly objektivní okolnosti umožňující učinit závěr, že osoba povinná k dani věděla nebo musela vědět, že plnění uplatňované k odůvodnění nároku na odpočet bylo součástí podvodu, kterého se dopustil dodavatel či jiný subjekt operující v dodavatelském řetězci na vstupu nebo výstupu (viz výše uvedený rozsudek Mahagében a Dávid, bod 49).

               44

               Z toho vyplývá, že kdyby měl předkládající soud považovat za prokázané, že dodání zboží dotčeného v původním řízení opravdu bylo uskutečněno a že společnost Bonik použila na výstupu toto zboží pro účely jejích zdaněných plnění, přísluší následně tomuto soudu ověřit, zda dotčené daňové orgány prokázaly existenci takových objektivních okolností.

               45

               Za těchto podmínek je třeba na položené otázky odpovědět tak, že články 2, 9, 14, 62, 63, 167, 168 a 178 směrnice 2006/112 musejí být vykládány v tom smyslu, že brání tomu, aby za takových okolností jako v původním řízení byl osobě povinné k dani odmítnut nárok na odpočet DPH za dodání zboží z důvodu, že s přihlédnutím k podvodům a nesrovnalostem, ke kterým došlo na vstupu nebo na výstupu tohoto dodání, se toto dodání nepovažuje za opravdu uskutečněné, aniž by na základě objektivních okolností bylo prokázáno, že tato osoba povinná k dani věděla nebo musela vědět, že plnění uplatňované k odůvodnění nároku na odpočet bylo součástí podvodu ve vztahu k DPH, ke kterému došlo v dodavatelském řetězci na vstupu nebo výstupu, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.

         K nákladům řízení

               46

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

                     Články 2, 9, 14, 62, 63, 167, 168 a 178 směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty musejí být vykládány v tom smyslu, že brání tomu, aby za takových okolností jako v původním řízení byl osobě povinné k dani odmítnut nárok na odpočet daně z přidané hodnoty za dodání zboží z důvodu, že s přihlédnutím k podvodům a nesrovnalostem, ke kterým došlo na vstupu nebo na výstupu tohoto dodání, se toto dodání nepovažuje za opravdu uskutečněné, aniž by na základě objektivních okolností bylo prokázáno, že tato osoba povinná k dani věděla nebo musela vědět, že plnění uplatňované k odůvodnění nároku na odpočet bylo součástí podvodu ve vztahu k dani z přidané hodnoty, ke kterému došlo v dodavatelském řetězci na vstupu nebo výstupu, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: bulharština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 23. listopadu 1971. # Werner A. Bock proti Komisi Evropských společenství. # Věc 62-70.


Rozsudek Tribunálu (pátého senátu) ze dne 11. prosince 2014.#PP Nature-Balance Lizenz GmbH v. Evropská komise.#Humánní léčivé přípravky – Účinná látka tolperison – Článek 116 směrnice 2001/83/ES – Rozhodnutí Komise, kterým se členským státům ukládá povinnost upravit vnitrostátní rozhodnutí o registraci humánních léčivých přípravků obsahujících dotčenou účinnou látku – Důkazní břemeno – Přiměřenost.#Věc T‑189/13.


Rozsudek Tribunálu (sedmého senátu) ze dne 23. října 2013. # SFC Jardibric proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Věc T-417/12.