title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 24. března 2009.#Danske Slagterier proti Bundesrepublik Deutschland.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesgerichtshof - Německo.#Opatření s rovnocenným účinkem - Veterinární požadavky - Obchod uvnitř Společenství - Čerstvé maso - Veterinární kontroly - Mimosmluvní odpovědnost členského státu - Promlčecí lhůta - Zjišťování újmy.#Věc C-445/06.

text:
      Věc C-445/06
      Danske Slagterier
      v.
      Spolková republika Německo
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesgerichtshof)
      „Opatření s rovnocenným účinkem – Veterinární dozor – Obchod uvnitř Společenství – Čerstvé maso – Veterinární kontroly – Mimosmluvní odpovědnost členského státu – Promlčecí lhůta – Zjišťování újmy“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Zemědělství – Sbližování právních předpisů v oblasti veterinárního dozoru – Obchod s čerstvým masem uvnitř Společenství –
            Veterinární kontroly – Směrnice 64/433 a 89/662 – Nesprávné provedení do vnitrostátního práva a uplatňování – Povinnost členského
            státu k náhradě újmy způsobené jednotlivcům
      (Článek 28 ES; směrnice Rady 64/433, ve znění  směrnic 91/497 a 89/662)
      2.        Právo Společenství – Práva přiznaná jednotlivcům – Porušení členským státem – Povinnost k náhradě újmy způsobené jednotlivcům
      3.        Právo Společenství – Práva přiznaná jednotlivcům – Porušení členským státem – Povinnost k náhradě újmy způsobené jednotlivcům
      (Článek 226 ES)
      4.        Právo Společenství – Práva přiznaná jednotlivcům – Porušení povinnosti provést směrnici do vnitrostátního práva, kterého se
            dopustil členský stát – Povinnost k náhradě újmy způsobené jednotlivcům
      5.        Právo Společenství – Práva přiznaná jednotlivcům – Porušení členským státem – Povinnost k náhradě újmy způsobené jednotlivcům
      (Články 226 ES a 234 ES)
      1.        Systému Smlouvy o ES je vlastní zásada odpovědnosti státu za škody způsobené jednotlivcům v důsledku porušení práva Společenství,
         které mu lze přičíst. Poškození jednotlivci mají nárok na náhradu škody, jsou-li splněny tři podmínky, a sice podmínka, že
         cílem porušené právní normy je přiznání práv jednotlivcům, že porušení této normy je dostatečně závažné a že existuje přímá
         příčinná souvislost mezi tímto porušením povinnosti a škodou způsobenou jednotlivcům.

      Pokud jde o první podmínku, platí, že  článek 28 ES má přímý účinek, neboť přiznává jednotlivcům práva, jichž se mohou dovolávat
         přímo u vnitrostátních soudů, a že porušením tohoto ustanovení může vzniknout povinnost nahradit škodu.

      Právo přiznané článkem 28 ES je upřesněno a konkretizováno směrnicí 64/433 o hygienických otázkách obchodu s čerstvým masem
         uvnitř Společenství, ve znění směrnice 91/497, a směrnicí 89/662 o veterinárních kontrolách v obchodu uvnitř Společenství
         s cílem dotvoření vnitřního trhu. Volný pohyb zboží je totiž jedním z cílů těchto směrnic, které se prostřednictvím odstraňování
         stávajících rozdílů v hygienických předpisech, jež upravují oblast čerstvého masa, zaměřují na podporu obchodu uvnitř Společenství.
         Zejména pak tím, že je členským státům zakázáno bránit dovozům čerstvého masa, kromě případů, kdy zboží neodpovídá podmínkám
         stanoveným směrnicemi Společenství, nebo za velmi mimořádných okolností, například při epidemiích, je jednotlivcům dáno právo
         uvádět v jiném členském státu na trh čerstvé maso, které splňuje požadavky Společenství.

      Z toho vyplývá, že jednotlivci, kterým byla způsobena újma nesprávným provedením směrnic 64/433 a 89/662 do vnitrostátního
         práva nebo jejich nesprávným použitím, se mohou opřít o právo na volný pohyb zboží, domáhají-li se na státu náhrady škody
         za porušení práva Společenství.

      (viz body 19–20, 22–24, 26, výrok 1)
      2.        V případě neexistence právní úpravy Společenství přísluší vnitrostátnímu právnímu řádu každého členského státu, aby určil
         příslušné soudy a upravil procesní podmínky soudních řízení určených k zajištění ochrany práv, která jednotlivcům vyplývají
         z práva Společenství. Stát tedy musí poskytnout náhradu za důsledky škody způsobené jednotlivcům porušením práva Společenství
         v souladu s vnitrostátními právními předpisy upravujícími odpovědnost za škodu, přičemž podmínky náhrady škody stanovené vnitrostátními
         právními předpisy, zejména pak podmínky týkající se lhůt, musí splňovat zásadu rovnocennosti a zásadu efektivity.

      Pokud jde o posledně uvedenou zásadu, stanovení přiměřených pevných promlčecích lhůt pro podání žaloby v zájmu právní jistoty
         je slučitelné s právem Společenství. Povaha těchto lhůt totiž není taková, aby prakticky znemožňovala nebo nadměrně ztěžovala
         výkon práv přiznaných právním řádem Společenství. Tříletá vnitrostátní promlčecí lhůta se v tomto ohledu jeví jako přiměřená.

      Avšak k tomu, aby promlčecí lhůta plnila svoji úlohu záruky právní jistoty, musí být tato lhůta stanovena předem. Přitom situace,
         pro kterou je příznačná vysoká právní nejistota, může představovat porušení zásady efektivity, neboť náhrada škody způsobené
         jednotlivcům porušeními práva Společenství, která jsou přičitatelná členskému státu, by v praxi mohla být nadměrně ztížena,
         pokud by jednotlivci neměli možnost určit příslušnou promlčecí dobu s přiměřenou mírou jistoty. Je na vnitrostátním soudu,
         aby se zřetelem na veškeré okolnosti, které charakterizovaly právní a skutkovou situaci v době rozhodné z hlediska skutkových
         okolností, ověřil s ohledem na zásadu efektivity, zda okolnost, že se na náhradu škody způsobenou porušením práva Společenství
         dotčeným členským státem použije per analogiam lhůta stanovená vnitrostátním právní normou, byla pro jednotlivce dostatečně předvídatelná.

      Pokud jde o otázku, zda je použití takové lhůty per analogiam slučitelné se zásadou rovnocennosti, je rovněž na vnitrostátním soudu, aby ověřil, že podmínky náhrady škody způsobené jednotlivcům
         porušením práva Společenství členským státem nebudou z důvodu tohoto použití méně příznivé než podmínky platné pro náhradu
         podobné škody vnitrostátní povahy.

      (viz body 31–35)
      3.        Právo Společenství nevyžaduje, aby v případě, že Komise Evropských společenství podá návrh na zahájení řízení pro nesplnění
         povinnosti podle článku 226 ES, byl po dobu trvání tohoto řízení přerušen nebo zastaven běh lhůty, v níž se promlčuje nárok
         na náhradu škody plynoucí z odpovědnosti státu za porušení práva Společenství, která je stanovena vnitrostátní právní úpravou.

      Skutečnost, že podání žaloby pro nesplnění povinnosti nemá za následek přerušení ani zastavení běhu promlčecí lhůty, totiž
         neznemožňuje ani nadměrně neztěžuje jednotlivci výkon práv, které mu plynou z právního řádu Společenství, neboť jednotlivec
         může podat žalobu na náhradu škody za podmínek stanovených pro tyto účely vnitrostátním právem, aniž by musel vyčkat vydání
         rozsudku, jímž bude určeno, že členský stát porušil právo Společenství.

      Navíc vzhledem ke zvláštnostem řízení upraveného článkem 226 ES v poměru k vnitrostátním procesněprávním normám platí, že
         vnitrostátní právní úprava, která nestanoví přerušení ani zastavení běhu promlčecí lhůty pro případ, že takové řízení bylo
         Komisí zahájeno, dodržuje zásadu rovnocennosti.

      (viz body 39, 42, 45–46, výrok 2)
      4.        Právo Společenství nebrání tomu, aby lhůta, v níž se promlčuje právo podat žalobu na náhradu za škodu způsobenou státem z
         důvodu nesprávného provedení směrnice, začala běžet ode dne, kdy nastaly první škodlivé následky tohoto nesprávného provedení
         do vnitrostátního práva a od něhož jsou předvídatelné pozdější škodlivé následky tohoto nesprávného provedení, a to ani v
         případě, že tento den předchází řádnému provedení této směrnice do vnitrostátního práva.

      Skutečnost, že promlčecí lhůta stanovená vnitrostátním právem začíná běžet od tohoto data totiž není takové povahy, aby prakticky
         znemožňovala či nadměrně ztěžovala výkon práv přiznaných právem Společenství.

      (viz body 49, 56, výrok 3)
      5.        Právo Společenství nebrání uplatňování vnitrostátní právní úpravy, kterou se stanoví, že jednotlivci nemůže být nahrazena
         škoda, kterou úmyslně nebo z nedbalosti neodvrátil prostřednictvím právních prostředků, pod podmínkou, že využití tohoto právního
         prostředku lze na poškozeném spravedlivě požadovat; je přitom na vnitrostátním soudu, aby posoudil, zda je s ohledem na všechny
         okolnosti věci v původním řízení tato podmínka splněna.

      Pravděpodobnost, že vnitrostátní soud podá žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podle článku 234 ES, ani skutečnost, že
         před Soudním dvorem probíhá řízení o žalobě pro nesplnění povinnosti, nemohou být samy o sobě dostatečným důvodem pro závěr,
         že využití právního prostředku nelze spravedlivě požadovat.

      Zaprvé platí, že vysvětlení, která vnitrostátní soud získá na základě žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, usnadňují uvedenému
         soudu použití práva Společenství, takže využití tohoto nástroje spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy nepřispívá
         k tomu, že by byl jednotlivci nadměrně ztížen výkon práv, která mu plynou z práva Společenství. Nebylo by proto přiměřené
         nevyužít právního prostředku jen z toho důvodu, že by pravděpodobně vedl k žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce.

      Zadruhé, řízení podle článku 226 ES je naprosto nezávislé na vnitrostátních řízeních ani je nenahrazuje. Žaloba pro nesplnění
         povinnosti je ve skutečnosti objektivním přezkumem legality v obecném zájmu. I když výsledek takovéto žaloby může posloužit
         zájmům jednotlivce, lze přesto po něm spravedlivě požadovat, aby odvrátil škodu tím, že využije veškerých prostředků, které
         má k dispozici, tedy veškerých dostupných právních prostředků.

      (viz body 65, 67, 69, výrok 4)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      24. března 2009 (*)

      „Opatření s rovnocenným účinkem – Veterinární požadavky – Obchod uvnitř Společenství – Čerstvé maso – Veterinární kontroly – Mimosmluvní odpovědnost členského státu – Promlčecí lhůta – Zjišťování újmy“
      Ve věci C‑445/06,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Bundesgerichtshof
         (Německo) ze dne 12. října 2006, došlým Soudnímu dvoru dne 6. listopadu 2006, v řízení

      Danske Slagterier
      proti
      Spolkové republice Německo,

      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts, M. Ilešič a A. Ó. Caoimh, předsedové
         senátů, G. Arestis, A. Borg Barthet (zpravodaj), J. Malenovský, J. Klučka, U. Lõhmus a E. Levits, soudci,

      generální advokátka: V. Trstenjak,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Sztranc-Sławiczek, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 21. května 2008,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Danske Slagterier R. Karpensteinem, Rechtsanwalt,
      –        za německou vládu M. Lummou a C. Blaschkem, jako zmocněnci, ve spolupráci s L. Giesbertsem, Rechtsanwalt,
      –        za českou vládu T. Bočkem, jako zmocněncem,
      –        za řeckou vládu V. Kontolaimosem, S. Charitaki a S. Papaioannou, jako zmocněnci,
      –        za francouzskou vládu G. de Berguesem a A.-L. During, jako zmocněnci,
      –        za italskou vládu I. M. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s W. Ferrante, avvocato dello Stato,
      –        za polskou vládu E. Ośnieckou-Tameckou a P. Kucharskim, jako zmocněnci,
      –        za vládu Spojeného království S. Lee, barrister,
      –        za Komisi Evropských společenství F. Erlbacherem a H. Krämerem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 4. září 2008,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 5 odst. 1 písm. o) a čl. 6 odst. 1 písm. b) podbodu iii) směrnice
         Rady 64/433/EHS ze dne 26. června 1964 o hygienických otázkách obchodu s čerstvým masem uvnitř Společenství (Úř. věst. 1964,
         121, s. 2012; Zvl. vyd. 3/01, s. 34), ve znění směrnice Rady 91/497/EHS ze dne 29. července 1991 (Úř. věst. L 268, s. 69;
         Zvl. vyd. 03/12, s. 72, dále jen „směrnice 64/433“), čl. 5 odst. 1 a článků 7 a 8 směrnice Rady 89/662/EHS ze dne 11. prosince
         1989 o veterinárních kontrolách v obchodu uvnitř Společenství s cílem dotvoření vnitřního trhu (Úř. věst. L 395, s. 13; Zvl.
         vyd. 3/09, s. 214), jakož i článku 28 ES.

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Danske Slagterier a Spolkovou republikou Německo ohledně náhrady škody.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Článek 5 odst. 1 směrnice 64/433 stanoví:

      „Členské státy zajistí, aby úřední veterinární lékař prohlásil za nevyhovující k lidské spotřebě:
      […]
      o)       maso, které vydává výrazný pohlavní pach.“
      4        Článek 6 odst. 1 směrnice stanoví:

      „Členské státy zajistí, aby:
      […]
      b)       Maso
      […]
      iii)      aniž jsou dotčeny případy stanovené v čl. 5 odst. 1 písm. o) nekastrovaných kanců, u nichž hmotnost jatečného těla přesahuje
         80 kilogramů, s výjimkou případu, kdy je zařízení schopno zaručit pomocí metody uznané postupem podle článku 16, nebo při
         absenci takové metody metodou uznanou příslušným orgánem, že jatečná těla vydávající výrazný pohlavní pach mohou být odhalena,

      mělo zvláštní označení ustanovené rozhodnutím Komise 84/371/EHS [ze dne 3. července 1984, kterým se stanoví zvláštní označení
         čerstvého masa podle čl. 5 písm. a) směrnice Rady 64/433/EHS (Úř. věst. L 196, s. 46)] a bylo ošetřeno jedním ze způsobů ustanovených
         směrnicí Rady 77/99/EHS [ze dne 21. prosince 1976 o hygienických otázkách obchodu s masnými výrobky ve Společenství ve znění
         směrnice 89/662 (Úř. věst. 1977, L 26, s. 85; Zvl. vyd. 3/03, s. 82)].

      […]
      g)      ošetření uvedené v předcházejících bodech bylo provedeno v hospodářství původu nebo v jakémkoliv jiném zařízení určeném úředním
         veterinárním lékařem;

      [...]“
      5        Ustanovení směrnice 64/433 měla být provedena do vnitrostátního práva před 1. lednem 1993.

      6        Článek 5 odst. 1 směrnice 89/662 stanoví:

      „Členské státy určení zavedou tato kontrolní opatření:
      a)      příslušný orgán může na místě určení zboží prověřit nediskriminujícími namátkovými veterinárními kontrolami, zda byly dodrženy
         požadavky článku 3. Může při této příležitosti odebrat vzorky.

      Pokud příslušný orgán tranzitního členského státu nebo členského státu určení kromě toho disponuje informacemi, jež mohou
         vést k podezření na porušení předpisů, mohou být provedeny rovněž kontroly v průběhu přepravy zboží na jeho území, včetně
         kontrol toho, zda vyhovují dopravní prostředky;

      [...]“
      7        Článek 7 odst. 1 této směrnice stanoví:

      „Pokud v průběhu kontroly prováděné na místě určení zásilky nebo v průběhu přepravy zjistí příslušné orgány členského státu:
      [...]
      b)      že zboží neodpovídá podmínkám stanoveným směrnicemi Společenství nebo – pokud chybí rozhodnutí o předpisech Společenství,
         jejichž existenci tyto směrnice stanoví – stanoveným vnitrostátními předpisy, mohou ponechat na odesílateli či jeho zástupci,
         jestliže to dovolují hygienické a veterinární okolnosti, volbu mezi:

      –        likvidací zboží, nebo
      –        jeho použitím k jiným účelům, včetně jeho vrácení s povolením příslušného orgánu země, v níž se nachází zařízení původu
      [...]“
      8        Článek 8 uvedené směrnice stanoví:

      „1. V případech uvedených v článku 7 se příslušný orgán členského státu určení neprodleně spojí s příslušnými orgány odesílajícího
         členského státu. Tyto orgány přijmou veškerá nezbytná opatření a oznámí příslušnému orgánu členského státu určení povahu provedených
         kontrol, přijatá rozhodnutí a důvody těchto rozhodnutí.

      [...]
      2. […]
      Rozhodnutí přijatá příslušným orgánem státu určení jsou sdělena spolu s jejich odůvodněním odesílateli nebo jeho zástupci
         a příslušnému orgánu odesílajícího členského státu.

      Pokud o to odesílatel nebo jeho zástupce požádá, jsou mu uvedená odůvodněná rozhodnutí doručena písemně s údaji o právu na
         podání opravného prostředku podle platných právních předpisů členského státu určení a o postupu a odpovídajících lhůtách.

      [...]“
       Vnitrostátní právní úprava
      9        Ustanovení § 839 německého občanského zákoníku (Bürgerliches Gesetzbuch) ve znění platném od 31. prosince 2001 (dále jen „BGb.“)
         zní:

      „(1)      Úředník, který úmyslně nebo z nedbalosti poruší své služební povinnosti ve vztahu ke třetím osobám, je povinen nahradit třetím
         osobám škodu, která jim tímto vznikne. Poruší-li úředník své povinnosti pouze z nedbalosti, lze na něm uplatňovat nárok jen
         tehdy, pokud poškozený nemůže dosáhnout náhrady škody jiným způsobem.

      (2)       Poruší-li úředník v případě rozsudku v právní věci své služební povinnosti, je za vzniklou škodu odpovědný pouze tehdy, jestliže
         je toto porušení trestným činem. Na odmítnutí výkonu úředních povinností nebo na jeho průtahy v rozporu se služebními povinnostmi
         se toto ustanovení nepoužije.

      (3)       Povinnost k náhradě škody nevzniká, pokud poškozený úmyslně nebo z nedbalosti neodvrátil škodu využitím právního prostředku.“
      10      Ustanovení § 852 BGB stanovilo:

      „(1)      Právo na náhradu škody z protiprávního jednání se promlčí za tři roky ode dne, kdy se poškozený dozví o škodě a o tom, kdo
         za ni odpovídá, bez ohledu na tuto znalost se právo promlčí za třicet let ode dne, kdy došlo k tomuto jednání.

      (2)       Během řízení o náhradě škody mezi povinným a oprávněným se běh promlčecí doby staví až do doby, kdy jedna ze stran odmítne
         v řízení pokračovat.

      (3)       Jestliže povinný díky svému protiprávnímu jednání dosáhl užitku na úkor poškozeného, je povinen po uplynutí promlčecí lhůty
         tento užitek vydat podle předpisů o vydání bezdůvodného obohacení.“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      11      Danske Slagterier je oborovým svazem dánských společností provozujících jatka, organizovaných ve formě družstev, a chovatelů
         prasat, který se na základě zmocnění, které mu udělily jeho členové, domáhá na Spolkové republice Německo náhrady škody, která
         byla údajně způsobena porušením práva Společenství. Danske Slagterier vytýká Spolkové republice Německo, že v rozporu s právem
         Společenství vydala v letech 1993 až 1999 zákaz dovozu masa nekastrovaných kanců. Danske Slagterier tvrdí, že tímto zákazem
         byla chovatelům prasat a společnostem provozujícím jatka v uvedeném období způsobena škoda nejméně ve výši 280 milionů DEM.

      12      Na začátku 90. let byl v Dánsku spuštěn projekt označovaný jako „Male-Pig-Projekt“, který byl zaměřen na chov nekastrovaných
         kanců. I když je tento typ chovu zajímavý z ekonomického hlediska, je s ním spojeno riziko, že maso bude po zahřátí vydávat
         silný pohlavních pach. Podle dánských vědců může být tento intenzivní pach zjištěn již při porážce pomocí měření obsahu skatolu.
         V Dánsku byly proto všechny jateční linky vybaveny zařízeními pro měření skatolu, aby tak bylo možné rozpoznat a odstranit
         maso, které tento pach vydává. V té době však Spolková republika Německo zastávala názor, že tento intenzivní pach je způsobován
         hormonem androstenon, jehož vytvoření lze předejít kastrací v časnějším stadiu, a že obsah skatolu, je-li zkoumán odděleně,
         není sám o sobě spolehlivou metodou k detekci pohlavního pachu.

      13      V lednu roku 1993 informovala Spolková republika Německo ústřední veterinární úřady členských států o tom, že ustanovení čl. 6
         odst. 1 písm. b) směrnice 64/433 je do německého práva provedeno tak, že je nezávisle na hmotnostní hranici stanovena mezní
         hodnota androsteronu ve výši 0,5 µg/g. Při překročení této mezní hodnoty vydává maso podle Spolkové republiky výrazný pohlavní
         pach, takže není vhodné k lidské spotřebě. Zároveň zdůraznila, že jako jediná specifická metoda k prokázání androstenonu byl
         uznán modifikovaný imunoenzymatický test profesora Clause a že maso nekastrovaných kanců, které překračuje uvedenou hodnotu,
         nebude moci být do Německa dopravováno jako čerstvé maso.

      14      V důsledku toho byly četné dodávky vepřového masa pocházejícího z Dánska kontrolovány a odmítnuty německými úřady z důvodu
         překročení mezní hodnoty androsteronu. Krom toho chovatelé prasat a společnosti provozující jatka, kteří téměř zastavili produkci
         kastrovaných kanců, museli tuto produkci obnovit, aby nedošlo k ohrožení vývozu do Německa. Danske Slagterier tvrdí, že pokud
         by vyvážené vepřové maso pocházelo, jak bylo v Male-Pig-Projekt původně plánováno, z nekastrovaných kanců, bylo by možné dosáhnout
         úspory na nákladech ve výši nejméně 280 milionů DEM.

      15      Landgericht v Bonnu, k němuž Danske Slagterier podal dne 6 prosince 1999 žalobu na náhradu škody směřující proti Spolkové
         republice Německo, rozhodl, že tato žaloba je opodstatněná v rozsahu, v němž se týká období od 7. prosince 1996, a v rozsahu,
         v němž se týká náhrady škody vzniklé před tímto datem, ji z důvodu promlčení zamítl. Oberlandesgericht v Kolíně nad Rýnem,
         k němuž bylo podáno odvolání, shledal návrh opodstatněným v plném rozsahu. Na základě opravného prostředku „Revision“ podaného
         k Bundesgerichtshof se Spolková republika Německo domáhá zamítnutí návrhu v plném rozsahu.

      16      Krom toho rozsudkem ze dne 12. listopadu 1998, Komise v. Německo (C‑102/96, Recueil, s. I‑6871), rozhodl Soudní dvůr, že Spolková
         republika Německo jednak tím, že stanovila povinnost označit a tepelně upravit těla nekastrovaných kanců, jakmile koncentrace
         androstenonu zjištěného pomocí modifikovaného imunoenzymatického testu profesora Clause v mase překročí, nehledě na hmotnost
         zvířat, hodnotu 0,5 µg/g, a jednak tím, že měla za to, že při překročení mezní hodnoty 0,5 µg/g vydává maso výrazný pohlavní
         pach, v důsledku čehož se stává nevhodným pro lidskou spotřebu, porušila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 5 odst. 1
         písm. o), čl. 6 odst. 1 písm. b) směrnice 64/433, jakož i čl. 5 odst. 1 a článků 7 a 8 směrnice 89/662.

      17      Za těchto okolností se Bundesgerichtshof rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Staví ustanovení čl. 5 odst. 1 písm. o) ve spojení s čl. 6 odst. 1 písm. b) [...] iii) směrnice [64/433], jakož i s čl. 5
         odst. 1 a články 7 a 8 směrnice 89/662 [...] producenty a prodejce vepřového masa do právního postavení, které jim v případě
         pochybení při provádění nebo použití směrnice umožňuje domáhat se náhrady škody na základě odpovědnosti státu podle práva
         Společenství?

      2)      Mohou se, nezávisle na zodpovězení první otázky, producenti a prodejci vepřového masa v případě provedení a použití uvedených
         směrnic, které je v rozporu s právem Společenství, dovolávat podle práva Společenství porušení článku 30 Smlouvy o ES [nyní
         článek 28 ES] za účelem založení nároku na náhradu škody vyplývajícího z odpovědnosti státu podle práva Společenství?

      3)      Vyžaduje právo Společenství, aby bylo promlčení nároku na náhradu škody vyplývajícího z odpovědnosti státu podle práva Společenství
         přerušeno se zřetelem na řízení pro nesplnění povinnosti podle článku 226 ES nebo aby byl běh promlčecí doby každopádně zastaven
         do skončení tohoto řízení, pokud neexistuje účinný vnitrostátní právní prostředek, kterým by bylo možné členský stát donutit
         k provedení směrnice?

      4)      Počíná běžet promlčecí doba u nároku na náhradu škody vyplývajícího z odpovědnosti státu podle práva Společenství, který je
         založen na nedostatečném provedení směrnice a s tím spojeném (faktickém) zákazu dovozu, nezávisle na použitelném vnitrostátním
         právu, teprve jejím úplným provedením, nebo může promlčecí doba začít běžet v souladu s vnitrostátním právem již tehdy, když
         nastaly první škodlivé následky a lze očekávat další škodlivé následky? V případě, že úplné provedení ovlivňuje začátek běhu
         promlčecí doby, platí toto obecně, nebo pouze tehdy, když směrnice přiznává právo jednotlivci?

      5)      Existuje vzhledem k tomu, že členské státy nesmí odpovědnostněprávní předpoklady nároku na náhradu škody vyplývajícího z odpovědnosti
         státu podle práva Společenství stanovit méně příznivě než podmínky, které se vztahují na obdobné žaloby týkající se pouze
         vnitrostátního práva, a nemohou je stanovit tak, že by v praxi znemožňovaly či nadměrně ztěžovaly získání náhrady škody, principiální
         výhrada k vnitrostátní právní úpravě, podle které povinnost k náhradě škody nevzniká, pokud poškozený úmyslně nebo nedbalostně
         neodvrátil škodu využitím právního prostředku? Existují pochybnosti o této ‚přednosti ochrany primárního práva‘ také tehdy,
         platí-li s výhradou, že využití tohoto prostředku musí být od poškozeného přiměřeně požadovatelné? Je nemožné toto ve smyslu
         práva Společenství přiměřeně požadovat již tehdy, když dotčený soud nemůže předmětné otázky týkající se práva Společenství
         pravděpodobně zodpovědět bez jejich předložení Soudnímu dvoru Evropských společenství nebo když již bylo zahájeno řízení pro
         nesplnění povinnosti podle článku 226 ES?“

       K předběžným otázkám
       K první a druhé otázce
      18      Podstatou prvních dvou otázek předkládajícího soudu, o nichž je třeba pojednat společně, je, zda jsou producenti a prodejci
         vepřového masa na základě ustanovení čl. 5 odst.odst. 1 písm. o) a čl. 6 odst. 1 písm. b) podbodu iii) směrnice 64/433, jakož
         i čl. 5 odst. 1a článků 7 a 8 směrnice 89/662 v právním postavení, které jim v případě nesprávného provedení těchto směrnic
         do vnitrostátního právního řádu nebo jejich nesprávného použití umožňuje domáhat se náhrady škody z důvodu odpovědnosti státu
         za porušení práva Společenství, a zda za těchto okolností mohou opřít svůj nárok na náhradu škody vyplývající z této odpovědnosti
         státu o porušení článku 28 ES.

      19      Úvodem je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury platí, že systému Smlouvy o ES je vlastní zásada odpovědnosti státu
         za škody způsobené jednotlivcům v důsledku porušení práva Společenství, které mu lze přičíst (rozsudky ze dne 19. listopadu
         1991, Francovich a další, C‑6/90 a C‑9/90, Recueil, s. I‑5357 bod 35; ze dne 5. března 1996, Brasserie du pêcheur a Factortame,
         C‑46/93 a C‑48/93, Recueil, s. I‑1029, bod 31; ze dne 23. května 1996, Hedley Lomas, C‑5/94, Recueil, s. I‑2553, bod 24, jakož
         i rozsudek ze dne 8 října 1996, Dillenkofer a další, C‑178/94, C‑179/94 a C‑188/94 až C‑190/94, Recueil, s. I‑4845, bod 20).

      20      Soudní dvůr judikoval, že poškození jednotlivci mají nárok na náhradu škody, jsou-li splněny tři podmínky, a sice podmínka,
         že cílem porušené právní normy je přiznání práv jednotlivcům, že porušení této normy je dostatečně závažné a že existuje přímá
         příčinná souvislost mezi tímto porušením povinnosti a škodou způsobenou jednotlivcům (viz výše citované rozsudky Brasserie
         du pêcheur a Factortame, bod 51; Hedley Lomas, bod 25, a rozsudek Dillenkofer a další, bod 21).

      21      Pokud jde o první podmínku, Soudní dvůr již měl příležitost zkoumat odpovědnost členských států za porušení práva Společenství
         v případě neprovedení směrnic, jejichž cílem je vytvoření vnitřního trhu (viz zejména výše citované rozsudky Francovich a další,
         jakož i Dillenkofer a další). Avšak na rozdíl od věcí, v nichž byly vydány výše citované rozsudky, v nichž byl právní rámec,
         který přiznává práva jednotlivcům, tvořen pouze sekundárním právem, se ve věci v původním řízení jedná o případ, kdy Danske
         Slagterier, tedy jeden z účastníků původního řízení, tvrdí, že práva, jichž se dovolává, mu přiznává přímo článek 28 ES.

      22      K tomu je třeba připomenout, že je nesporné, že článek 28 ES má přímý účinek, neboť přiznává jednotlivcům práva, jichž se
         mohou dovolávat přímo u vnitrostátních soudů, a že porušením tohoto ustanovení může vzniknout povinnost nahradit škodu (výše
         citovaný rozsudek Brasserie du pêcheur a Factortame, bod 23).

      23      Danske Slagterier se rovněž dovolává ustanovení směrnic 64/433 a 89/662. Jak vyplývá ze znění názvu a prvního bodu odůvodnění
         směrnice 89/662, byla tato směrnice přijata s cílem dotvořit vnitřní trh, stejně jako směrnice 91/497, kterou se mění směrnice
         64/433, jak je uvedeno ve třetím bodu jejího odůvodnění. Volný pohyb zboží je tedy jedním z cílů těchto směrnic, které se
         prostřednictvím odstraňování stávajících rozdílů v hygienických předpisech, jež upravují oblast čerstvého masa, zaměřují na
         podporu obchodu uvnitř Společenství. Těmito směrnicemi je tedy upřesněno a konkretizováno právo přiznané článkem 28 ES.

      24      Pokud jde o obsah směrnic 64/433 a 89/662, je třeba poukázat na to, že tyto směrnice upravují zejména hygienické kontroly
         a osvědčování čerstvého masa produkovaného v některém z členských států, které je dodáváno do jiného členského státu. Z ustanovení
         čl. 7 odst. 1 písm. b) směrnice 89/662 zejména vyplývá, že členské státy mohou bránit dovozu čerstvého masa pouze v případě,
         že zboží neodpovídá podmínkám stanoveným směrnicemi Společenství, nebo za velmi mimořádných okolností, například při epidemiích.
         Tím, že je členským státům zakázáno bránit dovozu, je jednotlivcům dáno právo uvádět v jiném členském státu na trh čerstvé
         maso, které splňuje požadavky Společenství.

      25      Z ustanovení směrnic 64/433 a 89/662 ve vzájemném spojení mimoto vyplývá, že opatření určená ke zjištění výrazného pohlavního
         pachu nekastrovaných kanců byla na úrovni Společenství předmětem harmonizace (výše citovaný rozsudek Komise v. Německo, bod
         29). Tato harmonizace tedy členským státům bere možnost ospravedlnit v této plně harmonizované oblasti překážku volnému pohybu
         zboží jinými důvody, než které jsou stanoveny ve směrnicích 64/433 a 89/662.

      26      Na první a druhou otázku je proto třeba odpovědět tak, že jednotlivci, kterým byla způsobena újma nesprávným provedením směrnic
         64/433 a 89/662 do vnitrostátního práva nebo jejich nesprávným použitím, se mohou opřít o právo na volný pohyb zboží, domáhají-li
         se na státu náhrady škody za porušení práva Společenství.

       Ke třetí otázce
      27      Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda právo Společenství vyžaduje, aby v případě, že Komise Evropských společenství
         podá návrh na zahájení řízení pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, byl během tohoto řízení přerušen či zastaven
         běh lhůty, v níž se promlčuje nárok na náhradu škody plynoucí z odpovědnosti státu za porušení práva Společenství, která je
         stanovena vnitrostátní právní úpravou, jestliže v tomto státě neexistuje účinný právní prostředek, který by jej mohl donutit
         k provedení směrnice do vnitrostátního práva.

      28      Tuto otázku lze osvětlit chronologií skutkových okolností věci v původním řízení. Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že řízení
         pro nesplnění povinnosti proti Spolkové republice Německo, v němž byl vydán výše citovaný rozsudek Komise v. Německo, bylo
         zahájeno dne 27. března 1996. Poškození byli vystaveni prvním škodlivým účinkům od roku 1993, žalobu na náhradu škody způsobené
         státem však podali až v prosinci roku 1999. Kdyby, jak uvažuje předkládající soud, platilo, že se uplatní tříletá promlčecí
         lhůta stanovená v § 852 odst. 1 BGb., začala by tato lhůta běžet od poloviny roku 1996, tj. od data, k němuž si podle uvedeného
         soudu byli poškození škody vědomi a znali totožnost osoby, která za ni nese odpovědnost. Je proto možné, že ve věci v původním
         řízení promlčecí lhůta, v níž je možné podat žalobu na náhradu škody způsobenou státem, již marně uplynula. Z tohoto důvodu
         je pro řešení sporu ve věci v původním řízení relevantní, zda měla skutečnost, že Komise podala žalobu pro nesplnění povinnosti,
         vliv na uvedenou promlčecí lhůtu.

      29      Nicméně k tomu, aby bylo možné dát předkládajícímu soudu užitečnou odpověď na jeho otázku, je třeba nejprve zkoumat otázku,
         kterou tento soud implicitně nadnesl, tj. zda právo Společenství brání tomu, aby ve věci v původním řízení byla obdobně použita
         tříletá promlčecí lhůta stanovená v § 852 odst. 1 BGb.

      30      Pokud jde u použití § 852 odst. 1 BGb., Danske Slagterier si stěžoval na nepřehlednost právní situace v Německu ohledně toho,
         jakým vnitrostátním pravidlem se řídí promlčení nároku na náhradu škody, za niž je odpovědný stát z důvodu porušení práva
         Společenství, přičemž poukázal na to, že tato otázka nebyla zatím předmětem žádné právní úpravy ani rozhodnutí nejvyššího
         soudu, nauka je v této otázce rovněž rozdělena a do úvahy přichází několik právních základů. Danske Slagterier tvrdí, že skutečnost,
         že lhůta stanovená v § 852 BGb. byla poprvé a per analogiam použita na žalobu na náhradu škody, za niž je odpovědný stát z důvodu porušení práva Společenství, je porušením zásad právní
         jistoty a jednoznačnosti, jakož i zásad efektivity a rovnocennosti.

      31      K tomu je třeba uvést, že podle ustálené judikatury platí, že v případě neexistence právní úpravy Společenství přísluší vnitrostátnímu
         právnímu řádu každého členského státu, aby určil příslušné soudy a upravil procesní podmínky soudních řízení určených k zajištění
         ochrany práv, která jednotlivcům vyplývají z práva Společenství. Stát tedy musí poskytnout náhradu za důsledky způsobené škody
         v souladu s vnitrostátními právními předpisy upravujícími odpovědnost za škodu, přičemž podmínky náhrady škody stanovené vnitrostátními
         právními předpisy nesmí být méně příznivé než podmínky platné pro podobné nároky vzniklé na základě vnitrostátního práva (zásada
         rovnocennosti) a nesmí být upraveny tak, aby v praxi znemožňovaly nebo nadměrně ztěžovaly získání náhrady škody (zásada efektivity)
         (viz zejména výše citované rozsudky Francovich a další, body 42 a 43, jakož i rozsudek ze dne 10. července 1997, Palmisani,
         C‑261/95, Recueil, s. I‑4025, bod 27).

      32      Pokud jde o posledně uvedenou zásadu, Soudní dvůr uznal slučitelnost stanovení přiměřených pevných promlčecích lhůt pro podání
         žaloby s právem Společenství, v zájmu právní jistoty, která chrání jak poplatníka, tak příslušný orgán veřejné správy (viz
         rozsudek ze dne 17. listopadu 1998, Aprile, C‑228/96, Recueil, s. I‑7141, bod 19 a citovaná judikatura). Povaha těchto lhůt
         totiž není taková, aby prakticky znemožňovala nebo nadměrně ztěžovala výkon práv přiznaných právním řádem Společenství. Tříletá
         vnitrostátní promlčecí lhůta se v tomto ohledu jeví jako přiměřená (viz zejména výše citovaný rozsudek Aprile, bod 19, a rozsudek
         ze dne 11. července 2002, Marks & Spencer, C‑62/00, Recueil, s. I‑6325, bod 35).

      33      Z bodu 39 výše citovaného rozsudku Marks & Spencer však rovněž vyplývá, že k tomu, aby promlčecí lhůta plnila svoji úlohu
         záruky právní jistoty, musí být tato lhůta stanovena předem. Přitom situace, pro kterou je příznačná vysoká právní nejistota,
         může představovat porušení zásady efektivity, neboť náhrada škody způsobené jednotlivcům porušeními práva Společenství, která
         jsou přičitatelná členskému státu, by v praxi mohla být nadměrně ztížena, pokud by jednotlivci neměli možnost určit příslušnou
         promlčecí dobu s přiměřenou mírou jistoty.

      34      Je na vnitrostátním soudu, aby se zřetelem na veškeré okolnosti, které charakterizovaly právní a skutkovou situaci v době
         rozhodné z hlediska skutečností původního sporu, ověřil s ohledem na zásadu efektivity, zda okolnost, že se na náhradu škody
         způsobenou porušením práva Společenství dotčeným členským státem použije per analogiam lhůta stanovená v § 852 odst. 1 BGb., byla pro jednotlivce dostatečně předvídatelná.

      35      Dále, pokud jde o otázku, zda je použití uvedené lhůty per analogiam slučitelné se zásadou rovnocennosti, je rovněž na vnitrostátním soudu, aby ověřil, že podmínky náhrady škody způsobené jednotlivcům
         porušením práva Společenství členským státem nebudou z důvodu tohoto použití méně příznivé než podmínky platné pro náhradu
         podobné škody vnitrostátní povahy.

      36      Pokud jde o přerušení či zastavení běhu promlčecí lhůty v případě, že je podána žaloba pro nesplnění povinnosti, vyplývá z předchozích
         úvah, že je na členských státech, aby upravily tento typ procesních podmínek, musí se však při tom řídit zásadami rovnocennosti
         a efektivity.

      37      K tomu je třeba uvést, že náhradu škody nelze podmínit tím, že Soudní dvůr nejprve určí, že došlo k nesplnění povinnosti vyplývající
         z práva Společenství, které je přičitatelné státu (viz výše citované rozsudky Brasserie du pêcheur a Factortame, body 94 až
         96, jakož i Dillenkofer a další, bod 28).

      38      Rozhodnutí, že došlo k nesplnění povinnosti, je zajisté významnou okolností, není však nezbytné pro ověření toho, zda je splněna
         podmínka dostatečné závažnosti porušení práva Společenství. Navíc práva přiznaná jednotlivcům nemohou záviset na tom, jak
         Komise posoudí vhodnost podání žaloby proti členskému státu podle článku 226 ES, ani na tom, zda Soudní dvůr vydá případný
         rozsudek určující nesplnění povinnosti (viz výše citovaný rozsudek Brasserie du pêcheur a Factortame, body 93 a 95).

      39      Jednotlivec tedy může podat žalobu na náhradu škody za podmínek stanovených pro tyto účely vnitrostátním právem, aniž by musel
         vyčkat vydání rozsudku, jímž bude určeno, že členský stát porušil právo Společenství. Skutečnost, že podání žaloby pro nesplnění
         povinnosti nemá za následek přerušení ani zastavení běhu promlčecí lhůty, neznemožňuje ani nadměrně neztěžuje jednotlivci
         výkon práv, které mu plynou z právního řádu Společenství.

      40      Danske Slagterier dále tvrdí, že došlo k porušení zásady rovnocennosti v tom, že německé právo upravuje přerušení běhu promlčecí
         lhůty, je-li současně využit vnitrostátní právní prostředek ve smyslu § 839 BGb.; podle Danske Slagterier je třeba za rovnocenný
         právní prostředek považovat i žalobu na základě článku 226 ES.

      41      K tomu je třeba uvést, že pokud se rozhoduje o rovnocennosti procesních pravidel, je třeba objektivně a abstraktně ověřit
         podobnost předmětných pravidel s přihlédnutím k jejich místu v rámci řízení jako celku, průběhu uvedeného řízení a ke zvláštnostem
         pravidel (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 16. května 2000, Preston a další, C‑78/98, Recueil, s. I‑3201, bod 63).

      42      Při posuzování podobnosti předmětných pravidel je třeba přihlížet ke zvláštnostem řízení upraveného článkem 226 ES.

      43      K tomu je třeba připomenout, že Komise nemusí v rámci pravomocí, které má podle článku 226 ES, prokazovat zájem na podání
         žaloby (viz rozsudky ze dne 4. dubna 1974, Komise v. Francie, Recueil, s. 359, bod 15, jakož i rozsudek ze dne 10. dubna 2003,
         Komise v. Německo, C‑20/01 a C‑28/01, Recueil, s. I‑3609, bod 29). Komise má totiž za úkol dbát z úřední povinnosti a v obecném
         zájmu na uplatňování práva Společenství ze strany členských států a podniknout kroky k tomu, aby byla určena existence případných
         nesplnění povinností, které z něj vyplývají, za účelem jejich nápravy (viz výše citovaný rozsudek Komise v. Francie, bod 15,
         a výše citovaný rozsudek ze dne 10. dubna 2003, Komise v. Německo, bod 29).

      44      Článek 226 ES tedy nemá za cíl chránit vlastní práva tohoto orgánu. Komisi samotné přísluší rozhodnout, zda je, či není vhodné
         zahájit řízení směřující k tomu, aby bylo určeno nesplnění povinnosti státem, a z důvodu jakého jednání nebo opomenutí bude
         toto řízení popřípadě zahájeno (rozsudek ze dne 2. června 2005, Komise v. Řecko, C‑394/02, Recueil, s. I‑4713, bod 16 a citovaná
         judikatura). Komise je tedy v tomto ohledu nadána diskreční posuzovací pravomocí, která vylučuje právo jednotlivců vyžadovat
         od tohoto orgánu, aby konal v určitém směru (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 14. února 1989, Star Fruit v. Komise, 247/87,
         Recueil, s. 291, bod 11).

      45      Nelze než učinit závěr, že vnitrostátní právní úprava, která neupravuje přerušení ani zastavení běhu promlčecí lhůty u nároku
         na náhradu škody plynoucího odpovědnosti státu za porušení práva Společenství pro případ, kdy bylo Komisí zahájeno řízení
         podle článku 226 ES, dodržuje zásadu rovnocennosti.

      46      Vzhledem k výše uvedeným úvahám je tedy na třetí otázku třeba odpovědět tak, že právo Společenství nevyžaduje, aby v případě,
         že Komise podá návrh na zahájení řízení pro nesplnění povinnosti podle článku 226 ES, byl po dobu trvání tohoto řízení přerušen
         nebo zastaven běh lhůty, v níž se promlčuje nárok na náhradu škody plynoucí z odpovědnosti státu za porušení práva Společenství,
         která je stanovena vnitrostátní právní úpravou.

       Ke čtvrté otázce
      47      Podstatou čtvrté otázky předkládajícího soudu je, zda lhůta, v níž se promlčuje právo podat žalobu na náhradu za škodu způsobenou
         státem z důvodu nesprávného provedení směrnice do vnitrostátního práva, začíná běžet nezávisle na příslušné vnitrostátní úpravě
         až od úplného provedení této směrnice do vnitrostátního práva, nebo zda tato lhůta začíná běžet v souladu s vnitrostátním
         právem ode dne, kdy nastaly první škodlivé následky tohoto nesprávného provedení do vnitrostátního práva a pozdější škodlivé
         následky tohoto nesprávného provedení jsou předvídatelné. V případě, že má na běh této promlčecí lhůty vliv úplné provedení
         směrnice, se předkládající soud táže, zda se jedná o obecné pravidlo, nebo zda to platí pouze tehdy, pokud směrnice přiznává
         práva jednotlivci.

      48      K tomu je třeba připomenout, že, jak vyplývá z bodů 31 a 32 tohoto rozsudku, v případě neexistence právní úpravy Společenství
         je na členských státech, aby upravily procesní podmínky soudních řízení určených k zajištění ochrany práv, která jednotlivcům
         přiznává právo Společenství, a to včetně promlčecích lhůt, přičemž tyto podmínky musí vyhovovat zásadám rovnocennosti a efektivity.
         Dále je třeba připomenout, že stanovení přiměřených pevných promlčecích lhůt pro podání žaloby je v souladu s těmito zásadami
         a zejména nelze mít za to, že v praxi znemožňuje či nadměrně ztěžuje výkon práv přiznaných právem Společenství.

      49      Ani v případě skutečnosti, že promlčecí lhůta stanovená vnitrostátním právem začíná běžet od okamžiku, kdy nastaly první škodlivé
         následky, přičemž jiné následky tohoto druhu jsou předvídatelné, nelze mít za to, že uvedená skutečnost prakticky znemožňuje
         či nadměrně ztěžuje výkon práv přiznaných právem Společenství.

      50      Rozsudek ze dne 13. července 2006, Manfredi a další (C‑295/04 až C‑298/04, Recueil, s. I‑6619), na nějž Danske Slagterier
         odkazuje, nemůže tento závěr vyvrátit.

      51      Soudní dvůr v bodech 78 a 79 uvedeného rozsudku dospěl k závěru, že krátká promlčecí lhůta pro podání návrhu na náhradu škody,
         která počíná běžet ode dne, kdy ke kartelové dohodě nebo jednání ve vzájemné shodě došlo, by mohla v praxi znemožnit výkon
         práva požadovat náhradu škody způsobené touto zakázanou kartelovou dohodou nebo jednáním. V případě trvajícího nebo opakovaného
         protiprávního jednání totiž není vyloučeno, že promlčecí lhůta uplyne ještě před ukončením protiprávního jednání, v kterémžto
         případě by žádná osoba, která utrpěla škodu po uplynutí promlčecí lhůty, nemohla podat žalobu.

      52      Ve věci v původním řízení se však o takovýto případ nejedná. Z předkládacího rozhodnutí totiž vyplývá, že promlčecí lhůta,
         o niž jde ve věci v původním řízení, nemůže začít běžet, dokud poškozený nezjistí škodu a totožnost osoby, která je povinna
         ji nahradit. Za takových okolností je tedy nemožné, aby se osoba, které byla způsobena škoda, nacházela v situaci, kdy začne
         běžet promlčecí lhůta, či dokonce dojde k jejímu uplynutí, aniž by si tato osoba byla vědoma svého poškození, jak tomu mohlo
         být v kontextu věci, v níž byl vydán výše citovaný rozsudek Manfredi a další, kde promlčecí lhůta začala běžet od okamžiku,
         kdy kartelová dohoda začala být naplňována nebo bylo postupováno ve vzájemné shodě, o čemž se mohou dotčené osoby dozvědět
         až mnohem později.

      53      Pokud jde o možnost stanovit, že počátek běhu promlčecí lhůty předchází úplnému provedení příslušné směrnice do vnitrostátního
         práva, je pravda, že Soudní dvůr dospěl v bodě 23 rozsudku ze dne 25. července 1991, Emmott (C‑208/90, Recueil, s. I‑4269),
         k závěru, že členský stát, který nesplnil svoji povinnost, nemůže až do doby řádného provedení směrnice namítat, že žaloba,
         kterou vůči němu podal jednotlivec za účelem ochrany práv, která jsou mu přiznána směrnicí, byla podána opožděně, a že lhůta
         k podání žaloby podle vnitrostátního práva může začít běžet nejdříve od tohoto okamžiku.

      54      Jak však bylo potvrzeno rozsudkem ze dne 6. prosince 1994, Johnson (C‑410/92, Recueil, s. I‑5483, bod 26), z rozsudku ze dne
         27. října 1993, Steenhorst-Neerings (C‑338/91, Recueil, s. I‑5475), vyplývá, že řešení, jež Soudní dvůr zvolil ve výše citovaném
         rozsudku Emmot, bylo odůvodněno okolnostmi, které byly vlastní věci, v níž byl vydán uvedený rozsudek, neboť promlčení v uvedené
         věci vedlo k tomu, že byl žalobce v původním řízení zcela zbaven možnosti domáhat se na základě směrnice svého práva na rovné
         zacházení (viz rovněž rozsudky ze dne 17. července 1997, Haahr Petroleum, C‑90/94, Recueil, s. I‑4085, bod 52, a Texaco a Olieselskabet
         Danmark, C‑114/95 a C‑115/95, Recueil, s. I‑4263, bod 48, jakož i ze dne 15. září 1998, Ansaldo Energia a další, C‑279/96
         až C‑281/96, Recueil, s. I‑5025, bod 20).

      55      Ve věci v původním řízení přitom ze spisu ani z jednání v rámci ústní části řízení nevyplývá, že by v důsledku sporné lhůty
         byli poškození, jak tomu bylo ve věci, v níž byl vydán výše citovaný rozsudek Emmott, zcela zbaveni možnosti domáhat se u vnitrostátních
         soudů svých práv.

      56      Na čtvrtou otázku je tedy třeba odpovědět tak, že právo Společenství nebrání tomu, aby lhůta, v níž se promlčuje právo podat
         žalobu na náhradu škody, za niž nese odpovědnost stát z důvodu nesprávného provedení směrnice do vnitrostátního práva, začala
         běžet dnem, kdy došlo k prvním škodlivým následkům tohoto nesprávného provedení a jsou předvídatelné jeho pozdější škodlivé
         následky, a to ani v případě, že tento den předchází řádnému provedení této směrnice do vnitrostátního práva.

      57      Vzhledem k odpovědi, která byla dána na první část čtvrté otázky, není třeba na její druhou část odpovídat.

       K páté otázce
      58      Podstatou páté otázky předkládajícího soudu je, zda právo Společenství brání takovému ustanovení, jako je ustanovení upravené
         v § 839 odst. 3 BGb., kterým se stanoví, že jednotlivci nemůže být nahrazena škoda, kterou úmyslně nebo z nedbalosti neodvrátil
         prostřednictvím právních prostředků. Předkládající soud svoji otázku upřesňuje a táže se, zda by takováto vnitrostátní právní
         úprava byla v rozporu s právem Společenství, kdyby byla uplatňována s výhradou, že dotčená osoba musí mít přiměřenou možnost
         využít právního prostředku. Na posledním místě se soudní dvůr táže, zda lze požadavek využít právních prostředků považovat
         za přiměřený, jestliže je pravděpodobné, že soud, k němuž byl podán návrh na zahájení řízení, podá žádost o rozhodnutí o předběžné
         otázce podle článku 234 ES nebo jestliže byl podán návrh na zahájení řízení pro nesplnění povinnosti podle článku 226 ES.

      59      Jak bylo uvedeno v odpovědích na předchozí dvě otázky, platí, že neexistuje-li právní úprava Společenství, je na členských
         státech, aby upravily procesní podmínky soudních řízení určených k zajištění ochrany práv, která jednotlivcům plynou z práva
         Společenství, přičemž tyto podmínky musí vyhovovat zásadám rovnocennosti a efektivity.

      60      Pokud jde o využití dostupných právních prostředků, učinil Soudní dvůr v bodě 84 výše citovaného rozsudku Brasserie du pêcheur
         a Factortame ohledně odpovědnosti členského státu za porušení práva Společenství závěr, že vnitrostátní soud může ověřit,
         zda poškozený projevil přiměřenou snahu za účelem odvrátit škodu nebo omezit její rozsah, a zvláště zda včas využil všech
         dostupných právních prostředků.

      61      Podle obecné zásady, která je společná právním řádům členských států, totiž musí poškozený projevit přiměřenou snahu omezit
         rozsah škody, jinak mu hrozí, že škodu ponese sám (rozsudky ze dne 19. května 1992, Mulder a další v. Rada a Komise, C‑104/89
         a C‑37/90, Recueil, s. I‑3061, bod 33, a výše citovaný rozsudek Brasserie du pêcheur, bod 85).

      62      Bylo by však v rozporu se zásadou efektivity, kdyby poškozeným byla uložena povinnost systematicky využívat veškeré právní
         prostředky, které mají k dispozici, třebaže by tím byly vyvolány nadměrné obtíže nebo by to na nich nemohlo být spravedlivě
         požadováno.

      63      Soudní dvůr ve svém rozsudku ze dne 8. března 2001, Metallgesellschaft a další (C‑397/98 a C‑410/98, Recueil, s. I‑1727, bod
         106), totiž judikoval, že výkon práv svěřených jednotlivcům přímo použitelnými ustanoveními práva Společenství by byl nemožný
         nebo nadměrně obtížný, kdyby jejich žaloby na náhradu škody založené na porušení práva Společenství musely být zamítnuty nebo
         částečně zamítnuty jen z toho důvodu, že se jednotlivci nedomáhali práva, které jim přiznává právo Společenství a které jim
         vnitrostátní právo upíralo, s cílem napadnout odmítnutí členského státu právními prostředky určenými k tomuto účelu, dovolávajíce
         se přednosti a přímého účinku práva Společenství. V takovém případě by nebylo možné spravedlivě požadovat na poškozených,
         aby využili právní prostředky, které mají k dispozici, neboť poškození měli v každém případě povinnost předčasně uhradit předmětnou
         částku, a i kdyby vnitrostátní soud rozhodl, že předčasná splatnost této částky je v rozporu s právem Společenství, nemohly
         by se dotčené osoby splatných úroků z této částky domoci a vystavovaly by se nebezpečí případné pokuty (viz v tomto smyslu
         výše citovaný rozsudek Metallgesellschaft a další, bod 104).

      64      Je proto třeba učinit závěr, že právo Společenství nebrání uplatňování takové vnitrostátní právní úpravy, jako je vnitrostátní
         úprava v § 839 odst. 3 BGb., pod podmínkou, že využití předmětného právního prostředku lze na poškozeném spravedlivě požadovat.
         Je na vnitrostátním soudu, aby posoudil, zda je s ohledem na všechny okolnosti věci v původním řízení tato podmínka splněna.

      65      Pokud jde o možnost, že takto použitý právní prostředek povede k žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, a dopad, který by
         toto mělo na přiměřenost tohoto právního prostředku, je třeba připomenout, že z ustálené judikatury vyplývá, že postup zavedený
         článkem 234 ES je nástrojem spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy, díky němuž Soudní dvůr poskytuje vnitrostátním
         soudům výklad práva Společenství, jenž je pro ně nezbytný k vyřešení sporu, který mají rozhodnout (viz rozsudky ze dne 16.
         července 1992, Meilicke, C‑83/91, Recueil, s. I‑4871, bod 22, a ze dne 5. února 2004, Schneider, C‑380/01, Recueil, s. I‑1389,
         bod 20). Vysvětlení, která vnitrostátní soud tímto způsobem získá, mu tedy usnadňují použití práva Společenství, takže využití
         tohoto nástroje spolupráce nepřispívá k tomu, že by byl jednotlivci nadměrně ztížen výkon práv, která mu plynou z práva Společenství.
         Nebylo by proto přiměřené nevyužít právního prostředku jen z toho důvodu, že by pravděpodobně vedl k žádosti o rozhodnutí
         o předběžné otázce.

      66      Z toho vyplývá, že vysoká pravděpodobnost, že určitý právní prostředek povede k žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, není
         důvodem k tomu, aby byl učiněn závěr, že využití tohoto právního prostředku nelze spravedlivě požadovat.

      67      Pokud jde o přiměřenost povinnosti využít dostupných právních prostředků, ačkoli před Soudním dvorem probíhá řízení o žalobě
         pro nesplnění povinnosti, postačuje uvést, že řízení podle článku 226 ES je naprosto nezávislé na vnitrostátních řízeních
         ani je nenahrazuje. Jak bylo vyloženo v odpovědi na třetí otázku, žaloba pro nesplnění povinnosti je ve skutečnosti objektivním
         přezkumem legality v obecném zájmu. I když výsledek takovéto žaloby může posloužit zájmům jednotlivce, lze přesto po něm spravedlivě
         požadovat, aby odvrátil škodu tím, že využije veškerých prostředků, které má k dispozici, tedy veškerých dostupných právních
         prostředků.

      68      Z toho vyplývá, že skutečnost, že před Soudním dvorem probíhá řízení o žalobě pro nesplnění povinnosti, nebo pravděpodobnost,
         že Soudnímu dvoru bude vnitrostátní soudem podána žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, nemohou být samy o sobě dostatečným
         důvodem pro závěr, že využití právního prostředku nelze spravedlivě požadovat.

      69      Na pátou otázku je tedy třeba odpovědět tak, že právo Společenství nebrání uplatňování vnitrostátní právní úpravy, která stanoví,
         že jednotlivci nemůže být nahrazena škoda, kterou úmyslně nebo z nedbalosti neodvrátil pomocí právních prostředků, pod podmínkou,
         že využití tohoto právního prostředku může být na poškozeném spravedlivě požadováno, což posoudí předkládající soud s ohledem
         na všechny okolnosti věci v původním řízení. Pravděpodobnost, že vnitrostátní soud podá žádost o rozhodnutí o předběžné otázce
         podle článku 234 ES, ani skutečnost, že před Soudním dvorem probíhá řízení o žalobě pro nesplnění povinnosti, nemohou být
         samy o sobě dostatečným důvodem pro závěr, že využití právního prostředku nelze spravedlivě požadovat.

       K nákladům řízení
      70      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      1)      Jednotlivci, kterým byla způsobena újma nesprávným provedením směrnice Rady 64/433/EHS ze dne 26. června 1964 o hygienických
            otázkách obchodu s čerstvým masem uvnitř Společenství, ve znění směrnice Rady 91/497/EHS ze dne 29. července 1991, a směrnice
            Rady 89/662/EHS ze dne 11. prosince 1989 o veterinárních kontrolách v obchodu uvnitř Společenství s cílem dotvoření vnitřního
            trhu do vnitrostátního práva nebo jejich nesprávným použitím, se mohou opřít o právo na volný pohyb zboží, domáhají-li se
            na státu náhrady škody za porušení práva Společenství.
      2)      Právo Společenství nevyžaduje, aby v případě, že Komise podá návrh na zahájení řízení pro nesplnění povinnosti podle článku
            226 ES, byl po dobu trvání tohoto řízení přerušen nebo zastaven běh lhůty, v níž se promlčuje nárok na náhradu škody plynoucí
            z odpovědnosti státu za porušení práva Společenství, která je stanovena vnitrostátní právní úpravou.
      3)      Právo Společenství nebrání tomu, aby lhůta, v níž se promlčuje právo podat žalobu na náhradu škody, za niž nese odpovědnost
            stát z důvodu nesprávného provedení směrnice do vnitrostátního práva, začala běžet dnem, kdy došlo k prvním škodlivým následkům
            tohoto nesprávného provedení a jsou předvídatelné jeho pozdější škodlivé následky, a to ani v případě, že tento den předchází
            řádnému provedení této směrnice do vnitrostátního práva.
      4)      Právo Společenství nebrání uplatňování vnitrostátní právní úpravy, která stanoví, že jednotlivci nemůže být nahrazena škoda,
            kterou úmyslně nebo z nedbalosti neodvrátil pomocí právních prostředků, pod podmínkou, že využití tohoto právního prostředku
            může být na poškozeném spravedlivě požadováno, což posoudí předkládající soud s ohledem na všechny okolnosti věci v původním
            řízení. Pravděpodobnost, že vnitrostátní soud podá žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podle článku 234 ES, ani skutečnost,
            že před Soudním dvorem probíhá řízení o žalobě pro nesplnění povinnosti, nemohou být samy o sobě dostatečným důvodem pro závěr,
            že využití právního prostředku nelze spravedlivě požadovat.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 11. ledna 2007. # Vonk Dairy Products BV proti Productschap Zuivel. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Nizozemsko. # Zemědělství - Společná organizace trhů - Sýr - Články 16 až 18 nařízení (EHS) č. 3665/87 - Rozlišené vývozní náhrady - Téměř okamžitý zpětný vývoz z dovážející země - Důkaz o zneužití - Vydání bezdůvodného obohacení - Článek 3 odst. 1 druhý pododstavec nařízení (ES, Euratom) č. 2988/95 - Pokračující nebo opakovaná nesrovnalost. # Věc C-279/05.

text:
      Věc C-279/05
      Vonk Dairy Products BV
      v.
      Productschap Zuivel
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná College van Beroep voor het bedrijfsleven)
      „Zemědělství – Společná organizace trhů – Sýr – Články 16 až 18 nařízení (EHS) č. 3665/87 – Rozlišené vývozní náhrady – Téměř okamžitý zpětný vývoz z dovážející země – Důkaz o zneužití – Vydání bezdůvodného obohacení – Článek 3 odst. 1 druhý pododstavec nařízení (ES, Euratom) č. 2988/95 – Pokračující nebo opakovaná nesrovnalost“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Zemědělství – Společná organizace trhů – Vývozní náhrady – Rozlišená náhrada
      (Nařízení Komise č. 3665/87)
      2.        Vlastní finanční zdroje Evropských společenství – Nařízení o ochraně finančních zájmů Společenství
      (Nařízení Rady č. 2988/95, čl. 3 odst. 1druhý pododstavec)
      1.        V rámci řízení o odejmutí a navrácení rozlišených vývozních náhrad, jež byly vyplaceny s konečnou platností na základě nařízení
         č. 3665/87, kterým se stanoví společná prováděcí pravidla k režimu vývozních náhrad pro zemědělské produkty, musí být zjištění
         neoprávněné povahy těchto náhrad podloženo důkazem o zneužití vývozcem, předloženým v souladu s pravidly vnitrostátního práva.

      Uvedený důkaz vyžaduje jednak souhrn objektivních skutečností, ze kterých vyplývá, že i přes formální dodržení podmínek stanovených
         právní úpravou Společenství nebyl dosažen cíl sledovaný touto právní úpravou, a jednak subjektivní prvek spočívající v záměru
         získat výhodu vyplývající z právní úpravy Společenství tím, že jsou uměle vytvořeny podmínky vyžadované pro její získání.
         Tento subjektivní prvek lze prokázat zejména důkazem o existenci tajné dohody mezi vývozcem, příjemcem náhrad, a dovozcem
         produktu do jiné třetí země než dovážející země.

      Předkládajícímu soudu přísluší, aby v souladu s důkazními pravidly vnitrostátního práva ověřil, není-li tím narušena účinnost
         práva Společenství, zda jsou ve sporu v původním řízení naplněny základní znaky takového zneužití.

      (viz body 33–34, 38, výrok 1)
      2.        Nesrovnalost je pokračující nebo opakovaná ve smyslu čl. 3 odst. 1 druhého pododstavce nařízení č. 2988/95 o ochraně finančních
         zájmů Evropských společenství, pokud se jí dopustí subjekt Společenství, jenž těží hospodářské výhody ze souboru podobných
         operací, kterými se porušuje stejné ustanovení práva Společenství. Skutečnost, že nesrovnalost se vztahuje na poměrně malou
         část všech operací uskutečněných během určitého období, a operace, u kterých byla nesrovnalost zjištěna, se týkají vždy různých
         zásilek, není v tomto ohledu relevantní.

       (viz body 41–42, 44, výrok 2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      11. ledna 2007(*)

      „Zemědělství – Společná organizace trhů – Sýr – Články 16 až 18 nařízení (EHS) č. 3665/87 – Rozlišené vývozní náhrady – Téměř okamžitý zpětný vývoz z dovážející země – Důkaz o zneužití – Vydání bezdůvodného obohacení – Článek 3 odst. 1 druhý pododstavec nařízení (ES, Euratom) č. 2988/95 – Pokračující nebo opakovaná nesrovnalost“
      Ve věci C‑279/05,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím College van Beroep
         voor het bedrijfsleven (Nizozemsko) ze dne 30. června 2005, došlým Soudnímu dvoru dne 11. července 2005, v řízení

      Vonk Dairy Products BV
      proti
      Productschap Zuivel,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, K. Lenaerts, J. N. Cunha Rodrigues, M. Ilešič (zpravodaj) a E. Levits, soudci,
      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: B. Fülöp, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 29. března 2006,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Vonk Dairy Products BV J. H. Peekem, advocaat,
      –        za Nizozemské království H. G. Sevenster a M. de Mol, jako zmocněnkyněmi,
      –        za Řeckou republiku I. Chalkiasem a S. Papaioannou, jako zmocněnci,
      –        za Komisi Evropských společenství C. Cattabriga a M. van Heezik, jako zmocněnkyněmi,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 7. června 2006,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 16 až 18 nařízení Komise (EHS) č. 3665/87 ze dne 27. listopadu
         1987, kterým se stanoví společná prováděcí pravidla k režimu vývozních náhrad pro zemědělské produkty (Úř. věst. L 351, s. 1),
         a čl. 3 odst. 1 druhého pododstavce nařízení Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 ze dne 18. prosince 1995 o ochraně finančních zájmů
         Evropských společenství (Úř. věst. L 312, s. 1; Zvl. vyd. 01/01, s. 340).

      2        Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Vonk Dairy Products BV a Productschap Zuivel (profesní svaz mlékárenského průmyslu)
         ve věci odejmutí a navrácení rozlišené vývozní náhrady zvýšené o 15 %, kterou obdržela žalobkyně v původním řízení.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
       Nařízení č. 3665/87
      3        Článek 1 nařízení č. 3665/87 stanoví:

      „Aniž jsou dotčena odchylná ustanovení v předpisech Společenství týkajících se některých produktů, stanoví toto nařízení společná
         prováděcí pravidla k režimu vývozních náhrad (dále jen ‚náhrady‘) zakotvenému nebo uvedenému v:

      […]
      – článku 17 nařízení (EHS) č. 804/68 (mléko a mléčné výrobky),
      […]“ (neoficiální překlad)
      4        Články 4 až 6 téhož nařízení stanoví:

      „Článek 4
      1.      Aniž jsou dotčena ustanovení článků 5 a 16, je výplata náhrady podmíněna předložením důkazu o tom, že produkty, pro které
         bylo přijato vývozní prohlášení, opustily v nezměněném stavu celní území Společenství nejpozději ve lhůtě šedesáti dnů od
         tohoto přijetí. (neoficiální překlad)
      […]
      Článek 5
      1.      Výplata rozlišené nebo nerozlišené náhrady je podmíněna kromě toho, že produkt opustil celní území Společenství, tím, že produkt
         byl, […], dovezen do třetí země, a případně do určené třetí země ve lhůtě dvanácti měsíců po datu přijetí vývozního prohlášení:

      a)      pokud existují vážné pochybnosti, pokud jde o skutečné místo určení produktu
      […]
      Ustanovení čl. 17 odst. 3 a článku 18 jsou uplatnitelná na případy uvedené v prvním pododstavci.
      Mimoto mohou příslušné úřady členských států vyžadovat dodatečné důkazy, které mohou ke spokojenosti příslušných orgánů prokázat,
         že byl produkt skutečně uveden na trh v dovážející třetí zemi v nezměněném stavu.

      […]
      Pokud existují vážné pochybnosti o skutečném místě určení produktu, Komise může vyžadovat, aby členské státy použily ustanovení
         odstavce 1. (neoficiální překlad)

      […]
      Článek 6
      Pokud je produkt, pro který bylo přijato vývozní prohlášení, dříve než opustí celní území Společenství, přepravován přes území
         jiných členských států než členského státu, na jehož území bylo toto prohlášení přijato, skutečnost, že produkt opustil celní
         území Společenství, se prokazuje předložením řádně vyplněného originálu kontrolního výtisku T5 uvedeného v článku 1 nařízení
         (EHS) č. 2823/87. (neoficiální překlad)

      […]“
      5        Články 16 a 17 nařízení č. 3665/87 stanoví:

      „Článek 16
      1.      Pokud se sazba náhrady rozlišuje podle místa určení, náhrady se vyplatí v závislosti na dodatečných podmínkách stanovených
         v článcích 17 a 18.

      […]
      Článek 17
      1.      Produkt musí být dovezen v nezměněném stavu do třetí země nebo jedné ze třetích zemí, pro kterou je náhrada stanovena, ve
         lhůtě dvanácti měsíců po datu přijetí vývozního prohlášení;

      […]
      3.      Produkt se považuje za dovezený, jestliže byly splněny celní formality propuštění ke spotřebě do třetí země.“ (neoficiální překlad)

      6        Článek 18 téhož nařízení obsahuje taxativní výčet všech důkazů, které musí vývozci předložit za účelem prokázání, že produkt
         splňuje celní formality propuštění ke spotřebě. Mezi důkazy vyžadované tímto ustanovením patří kopie přepravního dokladu.

      7        Uvedený článek 18 byl v období, k němuž se vztahují okolnosti v původním řízení, několikrát měněn, ale tyto změny nemají vliv
         na výsledek věci v původním řízení.

      8        Článek 23 nařízení č. 3665/87 stanoví:

      „1.      Pokud je záloha vyšší než částka skutečně splatná pro dotyčný vývoz nebo pro rovnocenný vývoz, vývozce zaplatí rozdíl mezi
         těmito dvěma částkami, zvýšený o 15 %.

      […]“(neoficiální překlad)
       Nařízení č. 2988/95
      9        Článek 1 nařízení č. 2988/95 stanoví:

      „1. Pro účely ochrany finančních zájmů Evropských společenství se přijímají obecná pravidla týkající se stejnorodých kontrol
         a správních opatření a sankcí postihujících nesrovnalosti s ohledem na právo Společenství.

      2. ‚Nesrovnalostí‘ se rozumí jakékoli porušení právního předpisu Společenství vyplývající z jednání nebo opomenutí hospodářského
         subjektu, v důsledku kterého je nebo by mohl být poškozen souhrnný rozpočet Společenství nebo rozpočty Společenstvím spravované,
         a to buď snížením nebo ztrátou příjmů z vlastních zdrojů vybíraných přímo ve prospěch Společenství, nebo formou neoprávněného
         výdaje.“

      10      Podle čl. 3 odst. 1 nařízení č. 2988/95:

      „Promlčecí doba pro zahájení stíhání činí čtyři roky od okamžiku, kdy došlo k nesrovnalosti uvedené v čl. 1 odst. 1. Odvětvové
         předpisy mohou stanovit i kratší lhůtu, která však nesmí být kratší než tři roky.

      V případě pokračujících nebo opakovaných nesrovnalostí běží promlčecí doba ode dne, ke kterému nesrovnalost skončila. V případě
         víceletých programů běží promlčecí doba v každém případě až do definitivního ukončení programu.

      […]“
       Vnitrostátní právní úprava
      11      Článek 9 zákona obsahujícího úpravu dovozu a vývozu zboží (Wet houdende een regeling op het gebied van de invoer en de uitvoer
         van goederen) ze dne 5. července 1962 (Stb. 1962, č. 295), ve znění zákona ze dne 4. června 1992 (Stb. 1992, č. 422) stanoví:

      „1.      Příslušné ministerstvo může zrušit jakékoli povolení, náhradu, dotaci nebo osvobození, pokud se údaje, které byly předloženy
         za účelem jejího získání, v tomto bodu ukážou jako nesprávné či neúplné, takže k žádosti by bylo vydáno jiné rozhodnutí, pokud
         by byly během jejího přezkumu dokonale známy správné okolnosti.

      2.      Lze rovněž zrušit jakoukoli dotaci nebo náhradu poskytnutou v rámci provádění nařízení přijatého orgánem Evropských společenství,
         pokud z použitelného předpisu přijatého tímto orgánem vyplývá, že její příjemce na ni nemá nárok.“

      12      V souladu s články 1, 85 a 118, jakož i přílohou I nařízení o dovozu a vývozu zemědělských produktů (Regeling in- en uitvoer
         landbouwgoederen) ze dne 9. března 1981 (Stcrt. 1981, č. 50), předpisu přijatého na základě článku 11 zákona uvedeného v předchozím
         bodu tohoto rozsudku, je Productschap Zuivel příslušný k poskytnutí a zrušení náhrad týkajících se sýra.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      13      Žalobkyně v původním řízení každoročně v letech 1988 až 1994 vyvážela do Spojených států amerických 300 zásilek italského
         sýra „pecorino“, celkově tedy 2 100 zásilek.

      14      Pro tyto vývozy získala od žalovaného v původním řízení rozlišené náhrady poskytnuté na základě nařízení č. 3665/87, jež se
         staly konečnými v důsledku uvolnění poskytnutých záruk, kdy žalovaný v původním řízení obdržel dokumenty prokazující, že uvedené
         zásilky byly propuštěny do volného oběhu ve Spojených státech.

      15      Částka uvedených náhrad týkajících se předmětného sýra byla vyšší pro vývozy do Spojených států než pro vývozy do Kanady.

      16      Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že Algemene Inspectiedienst (obecná inspekční služba, dále jen „AID“) Ministerie
         van Landbouw, Natuurbeheer en Visserij (ministerstvo zemědělství, životního prostředí a rybolovu) provedla první vyšetřování
         týkající se vývozů sýra, který je předmětem věci v původním řízení.

      17      Jelikož toto vyšetřování odhalilo nesrovnalosti na straně žalobkyně v původním řízení, AID požádal US Customs (celní orgány
         Spojených států) v New Yorku o zahájení správního vyšetřování uvedených vývozů během let 1988 až 1994.

      18      Toto druhé vyšetřování odhalilo, že během uvedeného období bylo 75 zásilek sýra (tedy přibližně 1,47 milionů kg) téměř okamžitě
         zpětně vyvezeno do Kanady společností Orlando Food Corporation, zprostředkovatelkou žalobkyně v původním řízení ve Spojených
         státech, a ve většině případů bylo určeno společnosti National Cheese & Food Company, podniku usazenému v Ontariu. Totéž vyšetřování
         rovněž prokázalo, že úloha žalobkyně v původním řízení nebyla omezena pouze na vývoz dotčených zásilek sýra do Spojených států,
         jelikož tato byla informována o převodech do Kanady a rovněž se účastnila prodeje uvedených zásilek v této zemi. Mimoto, žalobkyně
         v původním řízení a podnik National Cheese & Food Copany vedly v tomto ohledu korespondenci.

      19      V návaznosti na toto druhé vyšetřování Officier van Justitie (státní zastupitelství) v Roermond (Nizozemsko) zahájilo soudní
         vyšetřování proti žalobkyni v původním řízení a jejímu vedení z důvodu padělání písemných dokumentů, jelikož žádosti o rozlišené
         náhrady pravděpodobně obsahovaly nepravdivé údaje, jelikož jako místo určení pro spotřebu uváděly Spojené státy, zatímco některé
         zásilky sýra byly zaslány do Kanady, kde byly uváděny na trh. AID zaznamenala výsledky prvního vyšetřování v protokolu ze
         dne 5. března 1997.

      20      Dopisem ze dne 18. září 1997 žalovaný v původním řízení žalobkyni v původním řízení sdělil, že obdržel protokol uvedený v předchozím
         bodu tohoto rozsudku, jehož jedna kopie byla připojena k tomuto dopisu.

      21      Rozhodnutím ze dne 18. dubna 2001 žalovaný v původním řízení vzal zpět svá rozhodnutí o poskytnutí náhrad ohledně 75 sporných
         zásilek a požádal o vrácení částky 2 795 841,72 NLG, odpovídající rozdílu mezi rozlišenými náhradami uplatnitelnými jednak
         pro Spojené státy a jednak pro Kanadu, zvýšenému o 15 %.

      22      Vzhledem k tomu, že žalovaný v původním řízení zamítl stížnost žalobkyně v původním řízení proti tomuto rozhodnutí jako neopodstatněnou,
         podala tato žalobu k předkládajícímu soudu. Na podporu této žaloby žalobkyně v původním řízení uplatňuje, že splňuje všechny
         podmínky uvedené v článku 4, čl. 17 odst. 3 a článku 18 nařízení č. 3665/87 pro získání rozlišených náhrad pro dotčené zásilky
         sýra, a že následný zpětný vývoz některých z těchto zásilek do Kanady neměl žádný vliv na poskytnutí těchto náhrad. V tomto
         ohledu odkazuje na rozsudek ze dne 14. prosince 2000, Emsland-Stärke (C‑110/99, Recueil, s. I‑11569), s tím, že má za to,
         že žalovaný v původním řízení neprokázal existenci zneužití z její strany ve smyslu uvedeného rozsudku. Žalobkyně v původním
         řízení tak tvrdí, že náhrady, které jsou předmětem věci v původním řízení, jí nebyly vyplaceny neoprávněně a staly se konečnými
         poté, co předložila důkaz o dovozu, jakož i o propuštění ke spotřebě ve Spojených státech.

      23      Žalobkyně v původním řízení rovněž tvrdí, že nesrovnalosti, které jsou jí vytýkány, nejsou pokračující ani opakované, jelikož
         většina zásilek, které vyvezla do Spojených států, nebyla zpětně vyvezena, a z toho vyvozuje, že běh promlčecí doby nebyl
         přerušen. Soudní vyšetřování se totiž týká padělání písemných dokumentů, a nikoli zrušení náhrad nebo žádosti o vrácení. Navíc,
         uvedené vyšetřování bylo provedeno jinými orgány než žalovaným v původním řízení, takže nemůže být považováno za akt působící
         přerušení. Žalobkyně v původním řízení dodává, že ani protokol ze dne 5. března 1997 ani dopis žalovaného v původním řízení
         ze dne 18. září 1997 neuváděly podezřelá jednání.

      24      Žalobkyně v původním řízení má nakonec za to, že žalovaný v původním řízení nemohl založit své rozhodnutí o 15% zvýšení částky
         k vrácení na nařízení č. 3665/87, jelikož rozlišená náhrada byla zavedena pouze z politických důvodů.

      25      Žalovaný v původním řízení považuje žalobu za neopodstatněnou. Tvrdí, že, co se týče platby rozlišených náhrad, je podstatné,
         aby dotyčné produkty skutečně dorazily na trh určení. Z toho vyvozuje, že skutečnost, že určitá část množství dotčeného sýra
         byla zpětně vyvezena do Kanady, s sebou nese vrácení rozlišených náhrad, které jsou předmětem věci v původním řízení. S odkazem
         na rozsudek ze dne 31. března 1993, Möllmann-Fleisch (C‑27/92, Recueil, s. I‑1701)) tvrdí, že dovozní dokumenty představují
         pouze vyvratitelné nepřímé důkazy, co se týče poskytnutí rozlišených náhrad ve smyslu nařízení č. 3665/87. Domnívá se tudíž,
         že uvedené náhrady byly vyplaceny neoprávněně.

      26      Pokud jde o promlčení, žalovaný v původním řízení uplatňuje, že rozhodnutí ze dne 18. dubna 2001, kterým požadoval vrácení,
         bylo vydáno ve lhůtě stanovené v nařízení č. 2988/95. Uvedená lhůta totiž nezačala běžet před poslední vývozní operací, která
         se v souladu s vývozním prohlášením uskutečnila dne 28. září 1994. Promlčecí doba byla následně přerušena v červenci 1997,
         z důvodu tehdy provedených prohlídek v rámci soudního vyšetřování, jakož i dne 18. září 1997, zasláním žalobkyni v původním
         řízení protokolu ze dne 5. března 1997.

      27      V této souvislosti se College van Beroep voor het bedrijfsleven rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující
         předběžné otázky:

      „1)      Je třeba vykládat články 16 až 18 nařízení (EHS) č. 3665/87, ve znění použitelném v rozhodné době, v tom smyslu, že pokud
         byly rozlišené vývozní náhrady vyplaceny s konečnou platností po přijetí dovozních dokumentů, může vést zpětný vývoz zboží,
         který vyjde poté najevo, k tomu, že platba byla neoprávněná, pouze v případě zneužití ze strany vývozce?

      2)      Jestliže je třeba na první otázku odpovědět záporně, jaká kritéria umožňují posoudit, za jakých podmínek vede zpětný vývoz
         zboží k závěru, že rozlišené vývozní náhrady vyplacené s konečnou platností byly vyplaceny neoprávněně?

      3)      Jaká kritéria umožňují posoudit, zda se jedná o pokračující nebo opakovanou nesrovnalost ve smyslu čl. 3 odst. 1 druhého pododstavce
         nařízení (ES, Euratom) č. 2988/95? Konkrétněji, jedná se o pokračující nebo opakovanou nesrovnalost tehdy, jestliže se nesrovnalost
         vztahuje na poměrně malou část všech operací [uskutečněných během] určitého období, a operace, u kterých byla nesrovnalost
         zjištěna, se týkají vždy různých zásilek?“

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      28      Podstatou první předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda v rámci řízení o odejmutí a navrácení rozlišených náhrad, jež
         byly vyplaceny s konečnou platností na základě nařízení č. 3665/87, je ke zjištění neoprávněné povahy těchto náhrad nezbytné,
         aby byl předložen důkaz o zneužití vývozcem.

      29      Úvodem je třeba podotknout, že poskytnutí rozlišených náhrad je podmíněno splněním všech podmínek stanovených v nařízení č. 3665/87,
         uvedených jednak v jeho článcích 4 až 6 a jednak v jeho článcích 16 až 18. Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru přitom vyplývá,
         že žalobkyně v původním řízení splnila z formálního hlediska všechny podmínky stanovené tímto nařízením, takže dotčené náhrady
         jí byly vyplaceny s konečnou platností. Z předkládacího rozhodnutí zejména vyplývá, že žalovaný v původním řízení nevyužil
         možnosti stanovené v čl. 5 odst. 1 písm. a) čtvrtém pododstavci a čl. 18 odst. 2 nařízení č. 3665/87 požádat, dříve než se
         dotčené náhrady staly konečnými, o dodatečné důkazy, které mohou prokázat, že dotčené produkty byly skutečně uvedeny v nezměněném
         stavu na trh v dovážející třetí zemi.

      30      Je třeba uvést, že, podle předkládacího rozhodnutí, rozhodnutí vyžadovat vrácení uvedených náhrad není založeno na vadné povaze
         dovozních dokumentů dodaných žalobkyní v původním řízení, nýbrž na okolnosti, že některé zásilky sýra byly zpětně vyvezeny
         do jiné třetí země téměř okamžitě po jejich dovozu do Spojených států.

      31      V tomto ohledu je namístě připomenout, že použití nařízení Společenství nelze rozšířit tak, že se vztahuje na zneužití, kterých
         se dopouští hospodářské subjekty (rozsudky ze dne 11. října 1977, Cremer, 125/76, Recueil, s. 1593, bod 21, a výše uvedený
         Emsland-Stärke, bod 51).

      32      Aby byla shledána neoprávněná povaha rozlišených náhrad poskytnutých s konečnou platností ve smyslu nařízení č. 3665/87, je
         tedy třeba, pokud část z celkového objemu dotčených produktů byla téměř okamžitě zpětně vyvezena do jiného třetího státu,
         předložit důkaz o zneužití vývozcem.

      33      Uvedený důkaz vyžaduje jednak souhrn objektivních skutečností, ze kterých vyplývá, že i přes formální dodržení podmínek stanovených
         právní úpravou Společenství nebyl dosažen cíl sledovaný touto právní úpravou, a jednak subjektivní prvek spočívající v záměru
         získat výhodu vyplývající z právní úpravy Společenství tím, že jsou uměle vytvořeny podmínky vyžadované pro její získání (rozsudek
         ze dne 21. července 2005, Eichsfelder Schlachtbetrieb, C‑515/03, Sb. rozh. s. I‑7355, bod 39 a uvedená judikatura). Tento subjektivní prvek lze prokázat zejména důkazem o existenci tajné
         dohody mezi vývozcem, příjemcem náhrad, a dovozcem produktu do jiné třetí země než dovážející země.

      34      Předkládajícímu soudu přísluší, aby v souladu s důkazními pravidly vnitrostátního práva ověřil, není-li tím narušena účinnost
         práva Společenství, zda jsou ve sporu v původním řízení naplněny základní prvky takového zneužití (výše uvedené rozsudky Emsland-Stärke,
         bod 54 a uvedená judikatura, jakož i Eichsfelder Schlachtbetrieb, bod 40).

      35      Nizozemská vláda v tomto ohledu tvrdí, že důkaz, ve smyslu výše uvedeného rozsudku Emsland-Stärke, o zneužití vývozcem musí
         být předložen pouze v případě, kdy jsou splněny všechny podmínky pro poskytnutí náhrad, což není případ věci v původním řízení,
         jelikož vzhledem k tomu, že zásilky sýra zpětně vyvezené do Kanady nebyly propuštěny ke spotřebě na trhu ve Spojených státech,
         nebyla splněna podmínka propuštění ke spotřebě ve třetí zemi ve smyslu čl. 17 odst. 3 nařízení č. 3665/87.

      36      Tento argument nelze přijmout. Jednak z bodu 28 tohoto rozsudku totiž vyplývá, že žalobkyně v původním řízení splnila z formálního
         hlediska všechny podmínky stanovené nařízením č. 3665/87 pro poskytnutí rozlišených náhrad, které jsou předmětem věci v původním
         řízení, včetně podmínek stanovených v čl. 17 odst. 3 uvedeného nařízení, takže tyto náhrady jí byly vyplaceny s konečnou platností,
         aniž příslušné orgány dotčeného členského státu považovaly za nezbytné předem vyžadovat, na základě čl. 5 odst. 1 písm. a)
         čtvrtého pododstavce tohoto nařízení, dodatečné důkazy o skutečném uvedení produktu v nezměněném stavu na trh v dovážející
         třetí zemi. Kromě toho, jak bylo upřesněno v bodu 32 tohoto rozsudku, členský stát dotčený v původním řízení není oprávněn
         vyžadovat vrácení náhrad vyplacených s konečnou platností, ledaže by bylo prokázáno zneužití vývozcem.

      37      Plně se shodujíc v tomto ohledu s nizozemskou vládou řecká vláda zdůrazňuje, že okolnost, že nebyla splněna podmínka propuštění
         ke spotřebě na trhu v dovážející třetí zemi v původním řízení, znamená, že vrácení neoprávněně vyplacených rozlišených náhrad
         lze požadovat na základě ustanovení nařízení č. 2988/95, aniž by bylo třeba prokázat zneužití vývozce. Tento argument nelze
         přijmout, jelikož, jak bylo uvedeno v bodu 32 tohoto rozsudku, vrácení neoprávněně vyplacených rozlišených náhrad ohledně
         operací dotčených v původním řízení uskutečněných v období od 1988 do 1994 vyžaduje důkaz o zneužití vývozcem. V důsledku
         toho nelze v tomto ohledu zohlednit pojem nesrovnalosti ve smyslu článku 1 nařízení č. 2988/95.

      38      S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na první položenou otázku odpovědět tak, že v rámci řízení o odejmutí a navrácení
         rozlišených náhrad, jež byly vyplaceny s konečnou platností na základě nařízení č. 3665/87, musí být zjištění neoprávněné
         povahy těchto náhrad podloženo důkazem o zneužití vývozcem, předloženým v souladu s pravidly vnitrostátního práva.

       Ke druhé otázce
      39      Vzhledem ke kladné odpovědi na první otázku není třeba odpovídat na druhou otázku.

       Ke třetí otázce
      40      Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je to, jaká kritéria umožňují posoudit, zda je třeba nesrovnalost považovat za
         pokračující nebo opakovanou ve smyslu čl. 3 odst. 1 druhého pododstavce nařízení č. 2988/95. Uvedený soud si klade zejména
         otázku týkající se situace, kdy se nesrovnalost vztahuje na poměrně malou část všech operací uskutečněných během určitého
         období, a týká se vždy různých zásilek.

      41      Jak zdůraznila generální advokátka v bodu 82 svého stanoviska, nesrovnalost je pokračující nebo opakovaná ve smyslu čl. 3
         odst. 1 druhého pododstavce nařízení č. 2988/95, pokud se jí dopustí subjekt Společenství, jenž těží hospodářské výhody ze
         souboru podobných operací, kterými se porušuje stejné ustanovení práva Společenství.

      42      V tomto ohledu nemá význam skutečnost, že, jako je tomu v projednávaném případě, nesrovnalost se vztahuje na poměrně malou
         část všech operací uskutečněných během určitého období, a operace, u kterých byla nesrovnalost zjištěna, se týkají vždy různých
         zásilek. Uvedené skutečnosti totiž nemohou být rozhodující pro zjištění existence pokračující nebo opakované nesrovnalosti,
         neboť jinak by podnítily subjekty k hledání možností vyhnout se použití čl. 3 odst. 1 druhého pododstavce nařízení č. 2988/95,
         a to přistoupením k umělému rozdělení jejich operací.

      43      Předkládajícímu soudu přísluší, aby v souladu s důkazními pravidly vnitrostátního práva ověřil, není-li tím narušena účinnost
         práva Společenství, zda jsou ve sporu v původním řízení naplněny základní prvky pokračující nebo opakované nesrovnalosti.

      44      S ohledem na výše uvedené je třeba odpovědět na třetí položenou otázku tak, že nesrovnalost je pokračující nebo opakovaná
         ve smyslu čl. 3 odst. 1 druhého pododstavce nařízení č. 2988/95, pokud se jí dopustí subjekt Společenství, jenž těží hospodářské
         výhody ze souboru podobných operací, kterými se porušuje stejné ustanovení práva Společenství. Skutečnost, že nesrovnalost
         se vztahuje na poměrně malou část všech operací uskutečněných během určitého období, a operace, u kterých byla nesrovnalost
         zjištěna, se týkají vždy různých zásilek, není v tomto ohledu relevantní.

       K nákladům řízení
      45      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      V rámci řízení o odejmutí a navrácení rozlišených vývozních náhrad, jež byly vyplaceny s konečnou platností na základě nařízení
            Komise (EHS) č. 3665/87 ze dne 27. listopadu 1987, kterým se stanoví společná prováděcí pravidla k režimu vývozních náhrad
            pro zemědělské produkty, musí být zjištění neoprávněné povahy těchto náhrad podloženo důkazem o zneužití vývozcem, předloženým
            v souladu s pravidly vnitrostátního práva.
      2)      Nesrovnalost je pokračující nebo opakovaná ve smyslu čl. 3 odst. 1 druhého pododstavce nařízení Rady (ES, Euratom) č. 2988/95
            ze dne 18. prosince 1995 o ochraně finančních zájmů Evropských společenství, pokud se jí dopustí subjekt Společenství, jenž
            těží hospodářské výhody ze souboru podobných operací, kterými se porušuje stejné ustanovení práva Společenství. Skutečnost,
            že nesrovnalost se vztahuje na poměrně malou část všech operací uskutečněných během určitého období, a operace, u kterých
            byla nesrovnalost zjištěna, se týkají vždy různých zásilek, není v tomto ohledu relevantní.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: nizozemština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 2. dubna 1998. # Komise Evropských společenství proti Chambre syndicale nationale des entreprises de transport de fonds et valeurs (Sytraval) a Brink's France SARL. # Opravný prostředek - Státní podpory. # Věc C-367/95 P.


Rozsudek Tribunálu (pátého senátu) ze dne 2. února 2017.#International Management Group v. Evropská komise.#Rozvojová spolupráce – Roční akční program pro Myanmar (Barmu) financovaný ze souhrnného rozpočtu Evropské unie – Rozhodnutí o plnění rozpočtu – Změna – Žaloba na neplatnost – Napadnutelný akt – Přípustnost – Povinnost uvést odůvodnění – Zásada řádného finančního řízení – Zásada řádné správy – Transparentnost – Opravný prostředek – Legitimní očekávání.#Věc T-29/15.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 17. října 1996. # Konservenfabrik Lubella Friedrich Büker GmbH & Co. KG proti Hauptzollamt Cottbus. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Finanzgericht des Landes Brandenburg - Německo. # Ochranná opatření. # Věc C-64/95.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 21. června 1979. # Atalanta Amsterdam BV proti Produktschap voor Vee en Vlees. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Nizozemsko. # Věc 240/78.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 16. července 1998. # Fédération belge des chambres syndicales de médecins ASBL proti Gouvernement flamand, Gouvernement de la Communauté française a Conseil des ministres. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Cour d'arbitrage - Belgie. # Článek 31. # Věc C-93/97.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 27. října 1982. # Elestina Esselina Christina Morson proti Staat der Nederlanden a Hoofd van de Plaatselijke Politie in de zin van de Vreemdelingenwet; Sewradjie Jhanjan proti Staat der Nederlanden. # Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce Hoge Raad - Nizozemsko. # Volný pohyb pracovníků. # Spojené věci 35 a 36/82.


Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého rozšířeného senátu) ze dne 10. července 1997. # AssiDomän Kraft Products AB, AB Iggesunds Bruk, Korsnäs AB, MoDo Paper AB, Södra Cell AB, Stora Kopparbergs Bergslags AB a Svenska Cellulosa AB proti Komisi Evropských společenství. # Hospodářská soutěž. # Věc T-227/95.