title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 18. května 2006. # Magpar VI BV proti Staatssecretaris van Financiën. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemsko. # Nepřímé daně z kapitálových vkladů - Směrnice 69/335/EHS - Článek 7 odst. 1 písm. b) a bb) - Daň z kapitálu - Osvobození - Podmínky - Ponechání si nabytých podílů na společnosti po dobu pěti let. # Věc C-509/04.

text:
      Věc C-509/04
      Magpar VI BV
      v.
      Staatssecretaris van Financiën
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Hoge Raad der Nederlanden)
      „Nepřímé daně z kapitálových vkladů – Směrnice 69/335/EHS – Článek 7 odst. 1 písm. b) a bb) – Daň z kapitálu – Osvobození – Podmínky – Ponechání si nabytých podílů na společnosti po dobu pěti let“
      Stanovisko generálního advokáta A. Tizzana přednesené dne 17. ledna 2006
      Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 18. května 2006
      Shrnutí rozsudku
      Daňové předpisy – Harmonizace právních předpisů – Nepřímé daně z kapitálových vkladů – Daň z kapitálu vybíraná od kapitálových
            společností
      [Směrnice Rady 69/335, čl. 7 odst. 1 písm. b) a bb)]
      Článek 7 odst. 1 písm. b) a bb) směrnice 69/335 o nepřímých daních z kapitálových vkladů, ve znění směrnic 73/79 a 85/303,
         musí být vykládán v tom smyslu, že pokud první kapitálová společnost během pěti let po nabytí podílů na druhé kapitálové společnosti
         v rámci fúze výměnou cenných papírů osvobozené od daně z kapitálu již tyto podíly nevlastní, jelikož druhá společnost byla
         sama předmětem fúze se třetí kapitálovou společností, a v důsledku toho přestala existovat, přičemž první společnost nabyla
         protihodnotou podíly na třetí společnosti, podmínka ponechání si původně nabytých podílů po dobu pěti let, která je stanovena
         v bodě bb) předmětného ustanovení, se nepřenáší na podíly na třetí společnosti vlastněné první společností. Vzhledem k tomu,
         že druhá operace, která je v tomto případě určující, totiž představuje operaci restrukturalizace podniků, na kterou se vztahuje
         čl. 7 odst. 1 písm. b) směrnice 69/335, uvedená podmínka ponechání si podílů po dobu pěti let se neuplatní. Toto platí pouze
         pro operace, na které se vztahuje čl. 7 odst. 1 písm. bb) směrnice, a sice operace nabytí podílů představujících nejméně 75
         % kapitálu kapitálové společnosti oproti předání podílů nástupnické společnosti.

      V tomto ohledu není relevantní skutečnost, že čl. 7 odst. 1 písm. bb) druhý pododstavec druhá věta směrnice 69/335 odkazuje
         na „převod“ podílů vlastněných po operaci osvobozené od daně z kapitálu, zatímco v případě fúze zanikající společnost přestává
         existovat, takže nelze doslovně hovořit o převodu podílů. Výrazy v uvedeném ustanovení zahrnují operaci fúze sloučením, jejímž
         důsledkem je, že podíly na zanikající společnosti se stanou neplatnými a že jejich vlastníci obdrží protihodnotou podíly na
         nástupnické společnosti.

      (viz body 30, 36, 40–41, 45, 47, výrok 1–2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      18. května 2006 (*)

      „Nepřímé daně z kapitálových vkladů – Směrnice 69/335/EHS – Článek 7 odst. 1 písm. b) a bb) – Daň z kapitálu – Osvobození – Podmínky – Ponechání si nabytých podílů na společnosti po dobu pěti let“
      Ve věci C‑509/04,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Hoge Raad der Nederlanden
         (Nizozemsko) ze dne 10. prosince 2004, došlým Soudnímu dvoru téhož dne, v řízení

      Magpar VI BV
      proti
      Staatssecretaris van Financiën,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, E. Juhász (zpravodaj) a M. Ilešič, soudci,
      generální advokát: A. Tizzano,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Sztranc, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za nizozemskou vládu H. G. Sevenster a M. De Gravem, jako zmocněnci,
      –       za Komisi Evropských společenství M. Afonso a A. Weimarem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 17. ledna 2006,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 7 odst. 1 písm. b) a bb) směrnice Rady 69/335/EHS ze dne 17. července
         1969 o nepřímých daních z kapitálových vkladů (Úř. věst. L 249, s. 25; Zvl. vyd. 09/01, s. 11), ve znění směrnic Rady 73/79/EHS
         ze dne 9. dubna 1973 (Úř. věst. L 103, s. 13) a 85/303/EHS ze dne 10. června 1985 (Úř. věst. L 156, s. 23; Zvl. vyd. 09/01,
         s. 122, dále jen „směrnice 69/335“).

      2       Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Magpar VI BV (dále jen „Magpar“) a nizozemskými daňovými orgány
         ohledně toho, že jí tyto orgány odmítly přiznat nárok na osvobození od daně z kapitálových vkladů v souladu s čl. 7 odst. 1
         směrnice 69/335.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3       V souladu s jejím prvním bodem odůvodnění je cílem směrnice 69/335 podpora volného pohybu kapitálu za účelem vytvoření hospodářské
         unie, jejíž vlastnosti jsou obdobné vlastnostem vnitřního trhu. Za tímto účelem, jak vyplývá z jejího šestého, sedmého a osmého
         bodu odůvodnění, tato směrnice směřuje k harmonizaci daně, které podléhají vklady do společností v Evropském společenství,
         zavedením jediné daně z vkladů, která má být v rámci společného trhu uložena pouze jednou, a ke zrušení všech ostatních nepřímých
         daní s vlastnostmi stejnými jako tato jediná daň.

      4       Podle článku 1 směrnice 69/335 „[č]lenské státy ukládají na kapitálové vklady do kapitálových společností harmonizovanou daň“.
      5       Článek 7 odst. 1 směrnice 69/335 stanoví:
      „Do vstupu v platnost předpisů, které přijme Rada na základě odstavce 2:
      a)      nesmí sazba daně z kapitálu přesáhnout 2 % nebo být nižší než 1 %,
      b)      bude tato sazba snížena o nejméně 50 %, jestliže jedna nebo více kapitálových společností vloží všechen svůj obchodní majetek
         nebo jednu nebo více oblastí své činnosti do jedné nebo více kapitálových společností, které jsou zakládány nebo již existují.

      Toto snížení se provede jen tehdy, jestliže:
      –       je protihodnotou vkladu výlučně předání podílů na společnosti, přičemž členské státy mohou snížení rozšířit též na případy,
         kdy je protihodnotou vkladu předání podílů na společnosti spolu s výplatou v hotovosti o výši nejvýše 10 % jejich jmenovité
         hodnoty,

      –       společnosti, jež se účastní operace, mají svá sídla skutečného vedení nebo svá statutární sídla na území některého členského
         státu;

      […]“
      6       Směrnice 73/79 doplnila do výše uvedeného ustanovení směrnice 69/335 bod bb) tohoto znění:
      „[S]azba daně z kapitálu může být snížena o nejméně 50 %, pokud kapitálová společnost, která je zakládána nebo již existuje,
         nabývá podíly představující nejméně 75 % upsaného základního kapitálu jiné kapitálové společnosti. Je‑li uvedený podíl dosažen
         následkem několika operací, uplatňuje se snížená sazba pouze na operaci, jíž bylo tohoto podílu dosaženo, a na následující
         operace zvyšující tento podíl.

      Daň, která není na základě tohoto ustanovení vybrána, se stává splatnou, jakmile si nástupnická společnost neponechá po dobu
         pěti let ode dne uskutečnění operace, na niž se vztahovala snížená sazba, všechny podíly na jiné společnosti – a to ve výši
         nejméně 75 % základního kapitálu této společnosti – které vlastní následkem této operace, včetně podílů, které byly nabyty
         dříve a byly vlastněny v okamžiku uskutečnění uvedené operace. Snížená sazba se nicméně uplatní, jsou‑li během tohoto období
         zmíněné podíly převedeny v rámci operace, na kterou se vztahuje snížená sazba podle prvního pododstavce nebo písmena b) nebo
         v rámci likvidace nástupnické společnosti.

      Toto snížení se provede jen tehdy, jestliže:
      –       je protihodnotou vkladu výlučně předání podílů na společnosti, přičemž členské státy mohou snížení rozšířit též na případy,
         kdy je protihodnotou vkladu předání podílů na společnosti spolu s výplatou v hotovosti o výši nejvýše 10 % jejich jmenovité
         hodnoty,

      –       společnost, jež obdržela vklad, a společnost, podíly na níž jsou vkládány, mají svá sídla skutečného vedení nebo svá statutární
         sídla na území některého členského státu.“ (neoficiální překlad)
      7       Důvod této možnosti snížené sazby daně z kapitálu je vysvětlen ve dvou bodech odůvodnění směrnice 73/79:
      „vzhledem k tomu, že čl. 7 odst. 1 písm. b) směrnice [69/335] stanoví uplatnění snížené sazby daně z kapitálu pro určité operace
         restrukturalizace společností vkladem aktiv;

      vzhledem k tomu, že by mělo být umožněno rozšířit působnost této snížené sazby na operace, při nichž společnost, která je
         zakládána nebo již existuje, nabude, výměnou za podíly na společnosti, které vydává, část podílů na jiné společnosti tak,
         že obecně získá úplnou rozhodovací pravomoc v této společnosti; že na tuto operaci by se totiž mělo z hospodářského hlediska
         nahlížet stejně jako na operace restrukturalizace uvedené v čl. 7 odst. 1 písm. b).“

      (neoficiální překlad)
      8       Směrnice Rady 73/80/EHS ze dne 9. dubna 1973, kterou se stanoví společné sazby daně z kapitálu (Úř. věst. L 103, s. 15), stanovila
         dodatečné snížení sazeb daně z kapitálu. Podle jejího článku 1:

      „Sazba daně z kapitálu stanovená v článku 7 směrnice [69/335] se určuje na 1 % ode dne 1. ledna 1976.“ (neoficiální překlad)
      9       Článek 2 směrnice 73/80 stanoví:
      „Snížené sazby uvedené v čl. 7 odst. 1 písm. b) a bb) […] směrnice [69/335] se určují na 0 % až 0,50 % ode dne 1. ledna 1976.“
      (neoficiální překlad)
      10     Ve druhém bodě odůvodnění směrnice 85/303 se uvádí, že „hospodářské účinky daně z kapitálu jsou škodlivé pro přeskupování
         a vývoj podniků“. Nicméně po přihlédnutí ke skutečnosti, že ztráty z příjmu, které by plynuly ze zrušení daně z kapitálu,
         by byly pro některé členské státy nepřijatelné, ve třetím bodě odůvodnění této směrnice se uvádí, že musí být „členským státům
         umožněno osvobodit od daně nebo podrobit dani z kapitálu všechny nebo některé operace spadající do oblasti působnosti této
         daně“.

      11     Krom toho poté, co bylo ve čtvrtém bodě odůvodnění směrnice 85/303 uvedeno, „že by měly být povinně osvobozeny od daně operace,
         které jsou nyní předmětem snížené sazby daně z kapitálu“, čl. 1 bod 2 této směrnice nahradil článek 7 směrnice 69/335 následujícím
         textem:

      „Členské státy osvobodí od daně z kapitálu operace, které […] byly k 1. červenci 1984 od daně osvobozeny nebo zdaňovány sazbou
         nejvýše 0,50 %.

      Na osvobození se vztahují podmínky, které k tomuto dni platily pro osvobození od daně nebo pro zdanění sazbou nejvýše 0,50 %.
      […]“
      12     Pokud tedy jde o podmínky osvobození od daně z kapitálu, směrnice 85/303 odkazuje na čl. 7 odst. 1 písm. b) a bb) směrnice
         69/335.

       Vnitrostátní právní úprava
      13     Výše uvedené ustanovení směrnice 69/335 bylo provedeno do nizozemského práva článkem 37 zákona o zdaňování právních transakcí
         (Wet op belastingen van rechtsverkeer, Stb. 1970, č. 611), ve znění zákona ze dne 13. prosince 1996 (Stb. 1996, č. 652, dále
         jen „WBR“). Tento článek stanoví:

      „1.      Za podmínek, které budou určeny obecným právním předpisem, jsou kapitálové vklady osvobozeny od daně v následujících případech:
      a.      v případě fúze, rozdělení a vnitřní reorganizace;
      […]
      2.      Osvobození uvedené v odst. 1 písm. a) se použije pouze v následujících případech:
      a.      právní entita, jejíž kapitál je rozdělen do akcií, nabývá proti poskytnutí svých akcií výlučně akcie jiné obdobné právní entity,
         a tímto nabývá nejméně 75 % akcií této právní entity nebo zvyšuje poměrnou část vlastněných akcií na nejméně 75 %;

      b.      právní entita, jejíž kapitál je rozdělen do akcií, nabývá proti poskytnutí svých akcií výlučně celý obchodní majetek nebo
         celý podnik nebo samostatnou část podniku jiné obdobné právní entity;

      […]“
      14     Článek 14 prováděcí vyhlášky k výše uvedenému zákonu ze dne 22. června 1971 (Stb. 1971, č. 393), ve znění vyhlášky ze dne
         27. února 1996 (Stb. 1996, č. 144), uvádí způsoby osvobození od daně z kapitálu. Tento článek stanoví:

      „1.      Daň, která se podle čl. 37 odst. 1 písm. a) zákona v případě fúze nevybírá ve smyslu čl. 37 odst. 2 písm. a) zákona, je však
         nadále dlužná, jestliže právní entita v průběhu pěti let po dni vkladu již nevlastní všechny akcie druhé entity, které nabyla
         k uvedenému dni nebo které již vlastnila, a přinejmenším 75 % akcií druhé právní entity.

      2.      Odstavec 1 se nepoužije v případě zcizení akcií v rámci fúze nebo vnitřní reorganizace ve smyslu čl. 37 odst. 2 zákona, stejně
         jako v případě zrušení nebo likvidace právní entity, která nabyla akcie.“

      15     V souladu s článkem 309 knihy 2 nizozemského občanského zákoníku (Burgerlijk Wetboek, Boek 2) je právní fúze právním aktem
         uskutečněným dvěma nebo více právnickými osobami, kterým buď jedna z nich nabývá celý obchodní majetek druhé osoby, nebo nová
         právnická osoba vytvořená společně původními právnickými osobami na základě tohoto právního aktu nabývá celý jejich obchodní
         majetek. Na základě čl. 311 odst. 1 uvedené knihy 2 kromě nástupnické právnické osoby zanikají fúzující právnické osoby v okamžiku,
         kdy fúze vstupuje v platnost.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      16     Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že v průběhu roku 1998 se pět soukromých společností sloučilo do veřejné obchodní společnosti
         Magnus Management Consultants. Podíly na těchto pěti společnostech (dále jen „staré společnosti“) byly vlastněny pěti různými
         fyzickými osobami, z nichž každá vlastnila podíly na jedné společnosti jako jediný společník.

      17     Dne 17. srpna 1998 byly založeny společnosti Magpar, Magpar VIII BV a Magpar XI BV a dne 31. srpna 1998 společnosti Magpar II BV
         a Magpar V BV (dále jen „nové společnosti“). K neupřesněnému datu, ale někdy kolem 31. srpna 1998, nabyly nové společnosti
         veškeré podíly na starých společnostech výlučně výměnou podílů. Společnost Magpar tak nabyla všechny podíly na jedné ze starých
         společností M. J. Hoffmann Beheer BV (dále jen „Hoffmann“).

      18     Vklad podílů na společnosti Hoffmann do společnosti Magpar byl osvobozen od daně z kapitálu na základě ustanovení čl. 37 odst. 1
         písm. a) a odst. 2 písm. a) WBR.

      19     Dne 31. srpna 1998 byla v rámci právní fúze ve smyslu článku 309 knihy 2 nizozemského občanského zákoníku založena společnost
         Magnus Holding NV (dále jen „Holding“). Při této fúzi společnost Holding nabyla celý obchodní majetek starých společností,
         včetně obchodního majetku společnosti Hoffmann. Nové společnosti na základě této fúze nabyly poměrně ke svému vkladu část
         podílů na společnosti Holding. Společnost Magpar tak nabyla část podílů na společnosti Holding poměrnou nabytí obchodního
         majetku společnosti Hoffmann společností Holding.

      20     Dne 31. srpna 1998 bylo rovněž založeno družstvo Coöperatie Pym UA (dále jen „družstvo“) ve smyslu článku 53 knihy 2 nizozemského
         občanského zákoníku, ke kterému se jako členové přidružily některé společnosti, mezi nimi společnost Magpar. Společnost Magpar
         na toto družstvo k témuž dni převedla podíly na společnosti Holding, které vlastnila, výměnou za získání členských práv v tomto
         družstvu.

      21     Dne 27. listopadu 1998 byly akcie společnosti Holding kótovány na Burze v Amsterdamu.
      22     Dne 5. února 1999 společnost Magpar obdržela dodatečný daňový výměr ohledně daně z kapitálu ve výši 87 782 NLG, výměr, který
         byl po stížnosti potvrzen nizozemskými daňovými orgány. Jelikož Gerechtshof te Arnhem (odvolací soud v Arnhemu) prohlásil
         žalobu podanou společností Magpar za neopodstatněnou, společnost Magpar podala kasační opravný prostředek k Hoge Raad.

      23     Hoge Raad konstatuje, že právní fúze, jak ji upravuje nizozemské právo, představuje operaci, na kterou se vztahuje osvobození
         od daně z kapitálu. V důsledku toho bylo od daně z kapitálu osvobozeno to, že společnost Holding nabyla celý obchodní majetek
         starých společností. V souladu s čl. 7 odst. 1 písm. bb) druhým pododstavcem druhou větou směrnice 69/335 by tedy lhůtu k povinnosti
         ponechat si podíly po dobu pěti let stanovenou v první větě tohoto ustanovení nebylo možno uplatňovat na společnost Magpar,
         pokud jde o převod podílů na společnosti Hoffmann na společnost Holding. Nicméně zejména po přihlédnutí ke své dřívější judikatuře
         se Hoge Raad táže, zda povinnost ponechat si podíly nebyla přenesena na podíly na společnosti Holding, které společnost Magpar
         vlastnila po nabytí podílů na společnosti Hoffmann společností Holding, a zda v důsledku toho na základě převodu podílů na
         společnosti Holding, které vlastnila, na družstvo se společnost Magpar nestala dlužníkem daně z kapitálu.

      24     Generální prokurátor Hoge Raad, jehož stanovisko je připojeno k předkládacímu rozhodnutí, je toho názoru, že takový přenos
         zákazu převodu by zavedl dodatečnou podmínku k osvobození takové operace, jakou je fúze výměnou podílu, přestože text směrnice
         69/335 to neumožňuje, tím spíše, že by byl dlužníkovi na škodu. Z tohoto důvodu generální prokurátor dospěl k závěru, že by
         věc měla být předložena Soudnímu dvoru, aby vydal rozhodnutí o předběžné otázce.

      25     Hoge Raad se v tomto kontextu rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
      „1)      Je třeba vykládat čl. 7 odst. 1 písm. bb) směrnice [69/335], ve znění směrnice [73/79], v tom smyslu, že pokud společnost
         během pěti let po nabytí podílů v rámci fúze výměnou cenných papírů osvobozené od daně z kapitálu již tyto podíly nevlastní,
         jelikož společnost, ve které byly podíly vlastněny, byla sama předmětem fúze, je třeba podmínky uvedené v tomto ustanovení
         směrnice uplatnit na podíly vlastněné v nástupnické společnosti?

      2)      Je pro odpověď na otázku položenou výše relevantní skutečnost, že společnost, ve které byly podíly vlastněny, v důsledku vstupu
         v platnost právní fúze s jinou společností již neexistuje (článek 311 odst. 1 knihy 2 občanského zákoníku), takže doslovně
         nelze hovořit o převodu podílů?“

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      26     Nizozemská vláda uvádí, že k odpovědi na tuto otázku je třeba odkázat na cíl vyjádřený ve druhém bodě odůvodnění směrnice
         73/79, který spočívá v tom, že podporuje operace, na které lze nahlížet stejně jako na operace restrukturalizace uvedené v čl. 7
         odst. 1 písm. b) směrnice 69/335, a sice operace, kterými společnost získá část podílů na jiné společnosti tak, že obecně
         získá úplnou rozhodovací pravomoc v této společnosti. Požadavek na ponechání si nabytých podílů na společnosti po dobu pěti
         let, který je podmínkou pro osvobození od daně z kapitálu, tedy podle jejího názoru směřuje k zaručení trvalosti vlivu nástupnické
         společnosti. Zachování tohoto vlivu by mělo být zaručeno v případě pozdějšího převodu podílů na společnosti původně nabytých
         v rámci operace rovněž osvobozené od daně z kapitálu, neboť touto operací převádějící právní entita obdrží podíly na společnosti
         protihodnotou za převáděné podíly.

      27     Podle názoru nizozemské vlády povinnost ponechat si podíly po dobu pěti let je tedy přenesena na podíly na společnosti nabyté
         v rámci druhé operace osvobozené od daně z kapitálu, které nahradily původně nabyté podíly, neboť v opačném případě by bylo
         druhé operaci přiznáno nepřiměřené daňové zvýhodnění. Tedy konkrétně povinnost společnosti Magpar ponechat si po dobu pěti
         let podíly na společnosti Hoffmann byla pro část lhůty pěti let, která zbývá od okamžiku druhé operace, přenesena na podíly
         na společnosti Holding nabyté při této operaci náhradou za podíly na společnosti Hoffmann.

      28     Opírajíc se o názor vyjádřený ve stanovisku generálního prokurátora Hoge Raad, Komise Evropských společenství odkazuje na
         znění čl. 7 odst. 1 písm. bb) směrnice 69/335, které nestanoví, že se na podíly obdržené protihodnotou za podíly původně nabyté
         v rámci takových operací, o jaké se jedná ve věci v původním řízení, uplatňuje nový zákaz převodu. V důsledku toho se podle
         jejího názoru původní zákaz převodu nepřenáší na podíly nabyté později protihodnotou za vklad do dotyčné společnosti.

      29     Podle názoru Komise, jestliže tedy ve lhůtě pěti let dotyčná společnost ztratí vlastnictví podílů původně nabytých v rámci
         operace osvobozené od daně z kapitálu následkem operace rovněž osvobozené od daně z kapitálu, osvobození přetrvává bez další
         podmínky. Konkrétně povinnost společnosti Magpar ponechat si po dobu pěti let podíly na společnosti Hoffmann tedy nebyla přenesena
         na podíly na společnosti Holding nabyté společností Magpar náhradou za podíly na společnosti Hoffmann.

      30     Pro účely poskytnutí užitečné odpovědi na první otázku, která se týká zásadní problematiky, před kterou stojí předkládající
         soud, je třeba úvodem upřesnit, že povinnost ponechat si po dobu pěti let podíly na kapitálové společnosti nabyté jinou kapitálovou
         společností platí jedině pro operace, na které se vztahuje čl. 7 odst. 1 písm. bb) směrnice 69/335, a sice operace nabytí
         podílů představujících nejméně 75 % kapitálu kapitálové společnosti oproti předání podílů nástupnické společnosti.

      31     Taková povinnost naproti tomu není uložena, pokud jde o operace restrukturalizace, na které se vztahuje čl. 7 odst. 1 písm. b)
         uvedené směrnice, a sice nabytí buď celého obchodního majetku kapitálové společnosti, nebo jedné nebo více oblastí její činnosti
         jinou kapitálovou společností oproti předání podílů na této jiné společnosti.

      32     Tento závěr jednoznačně vyplývá ze znění čl. 7 odst. 1 směrnice 69/335, ve znění doplněném směrnicí 73/79. Směrnice 73/79
         totiž nezměnila písm. b) dotčeného ustanovení, ale doplnila bod bb), který stanoví pro operace, na které se tento bod vztahuje,
         povinnost ponechat si nabyté podíly na společnosti po dobu pěti let.

      33     Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že na první operaci, o kterou se jedná v původním řízení, a sice nabytí společnosti Hoffmann
         společností Magpar, se vztahuje čl. 7 odst. 1 písm. bb) směrnice 69/335. Společnost Magpar totiž nabyla protihodnotou za vlastní
         podíly veškeré podíly na společnosti Hoffmann, která nadále existovala jako společnost. Pro zachování nároku na osvobození
         stanoveného v dotyčném ustanovení společnost Magpar měla tedy v souladu s tímto ustanovením povinnost ponechat si podíly na
         společnosti Hoffmann po dobu pěti let ode dne, kdy byla operace uskutečněna, s výjimkou případu převodu těchto podílů v rámci
         operace, která je sama o sobě osvobozena na základě čl. 7 odst. 1 písm. b) nebo bb) směrnice 69/335.

      34     Z předkládacího rozhodnutí, a konkrétněji ze stanoviska generálního prokurátora Hoge Raad připojeného k tomuto rozhodnutí,
         rovněž vyplývá, že na druhou operaci, která musí být zohledněna ve věci v původním řízení, a sice nabytí společnosti Hoffmann
         společností Holding, se vztahuje čl. 7 odst. 1 písm. b) směrnice 69/335, a je z tohoto důvodu rovněž osvobozena od daně z kapitálu.
         Společnost Holding totiž právní fúzí nabyla celý obchodní majetek společnosti Hoffmann vlastněný společností Magpar jako protihodnotu
         za předání vlastních podílů této společnosti.

      35     V tomto případě předkládající soud klade otázku, zda povinnost společnosti Magpar ponechat si podíly na společnosti Hoffmann
         po dobu pěti let byla pro zbývající část lhůty pěti let přenesena na podíly na společnosti Holding nabyté společností Magpar
         v rámci druhé operace fúze, a v případě kladné odpovědi na tuto otázku, zda společnost Magpar ztratila nárok na osvobození
         z toho důvodu, že již nevlastnila tyto podíly na společnosti Holding následkem třetí operace uskutečněné v uvedené lhůtě protihodnotou
         za nabytí členských práv v družstvu.

      36     Odpověď na tuto otázku je spojena s úvahou, že na druhou operaci, která je v tomto případě určující, a sice nabytí celého
         obchodního majetku společnosti Hoffmann společností Holding, se vztahuje čl. 7 odst. 1 písm. b) směrnice 69/335. Jak bylo
         přitom vysvětleno v bodech 30 a 31 tohoto rozsudku, ponechání si nabytých podílů na kapitálové společnosti po dobu pěti let
         se nevyžaduje pro operace restrukturalizace podniků, na které se vztahuje toto ustanovení, s přihlédnutím k tomu, že v tomto
         případě ztráta těchto podílů vedla k nabytí celého obchodního majetku společnosti Hoffmann společností Holding a že společnost
         Hoffmann sama o sobě přestala existovat.

      37     Tento výklad odpovídá nejen znění dotyčného ustanovení, ale rovněž vývoji výše uvedených směrnic Společenství o nepřímých
         daních z kapitálových vkladů, jak je popsán v bodech 5 až 12 tohoto rozsudku. Směrnice 73/79 tak rozšířila působnost snížených
         sazeb daně z kapitálu, směrnice 73/80 stanovila snížení jak sazby daně z kapitálu, tak snížených sazeb této daně, zatímco
         směrnice 85/303 umožnila členským státům osvobodit od daně z kapitálu všechny nebo některé operace spadající do oblasti působnosti
         této směrnice a uložila osvobození operací, na které se až do té doby vztahovaly snížené sazby.

      38     Krom toho je tento výklad v souladu s duchem a cílem výše uvedené právní úpravy, která směřuje k tomu, aby se čím dál více
         usnadnil pohyb kapitálu spojeného s operacemi spojování podniků a k poskytnutí možnosti, aby podniky bez zbytečných překážek
         přijímaly struktury a formy společnosti, které nejvíce odpovídají požadavkům neustále se vyvíjející hospodářské reality.

      39     Konečně, jak uvádí generální prokurátor Hoge Raad ve svém stanovisku, jakož i Komise a generální advokát v bodech 31 až 37
         svého stanoviska, je namístě konstatovat, že opačné řešení by podřídilo zachování nároku na osvobození od daně z kapitálu
         dodatečné podmínce, která by tvořila z hlediska výše uvedené právní úpravy požadavek, který by byl neužitečný a škodil by
         operacím restrukturalizace podniků. V takovém kontextu je nutno usoudit, že kdyby zákonodárce Společenství hodlal zavést tento
         požadavek, stanovil by jej výslovně.

      40     Z předcházejícího vyplývá, že čl. 7 odst. 1 písm. b) a bb) směrnice 69/335 musí být vykládán v tom smyslu, že pokud první
         kapitálová společnost během pěti let po nabytí podílů na druhé kapitálové společnosti v rámci fúze výměnou cenných papírů
         osvobozené od daně z kapitálu již tyto podíly nevlastní, jelikož druhá společnost byla sama předmětem fúze se třetí kapitálovou
         společností, a v důsledku toho přestala existovat, přičemž první společnost nabyla protihodnotou podíly na třetí společnosti,
         podmínka ponechání si původně nabytých podílů po dobu pěti let, která je stanovena v bodě bb) předmětného ustanovení, se nepřenáší
         na podíly na třetí společnosti vlastněné první společností.

       Ke druhé otázce
      41     Podstatou druhé otázky je, zda je pro účely odpovědi na první otázku relevantní, že čl. 7 odst. 1 písm. bb) druhý pododstavec
         druhá věta směrnice 69/335 odkazuje na „převod“ („[…] jestliže jsou tyto podíly převedeny […]“), zatímco v případě fúze zanikající
         společnost přestává existovat, stejně jako ve věci v původním řízení, takže nelze doslovně hovořit o převodu podílů.

      42     Jak vyplývá z bodu 4.3.9 stanoviska generálního prokurátora Hoge Raad, důvod existence této otázky spočívá v nizozemském právu,
         podle kterého v případě právní fúze se akcie zanikající společnosti vlastněné akcionářem stanou neplatnými a akcionář protihodnotou
         obdrží akcie nástupnické společnosti.

      43     V tomto ohledu je třeba uvést, že operace fúze je ve svých různých formách obecně popsána ve třetí směrnici Rady 78/855/EHS
         ze dne 9. října 1978, založené na čl. 54 odst. 3 písm. g) Smlouvy, o fúzích akciových společností (Úř. věst. L 295, s. 36;
         Zvl. vyd. 17/01, s. 42), ze které lze obdobně odvodit určité užitečné poznatky pro odpověď na zkoumanou otázku. V čl. 3 odst. 1
         této směrnice je fúze sloučením definována jako „operace, kterou jedna nebo více společností převádí v důsledku zrušení bez
         likvidace celé své obchodní jmění na jinou společnost výměnou za přidělení akcií nástupnické společnosti akcionářům jedné
         nebo více zanikajících společností“. Tytéž výrazy jsou použity mutatis mutandis v čl. 4 odst. 1 uvedené směrnice o fúzi splynutím a v jejím článku 24 o sloučení jedné společnosti s jinou společností, která
         vlastní veškeré akcie první společnosti.

      44     Směrnice 69/335 pojem „převod“ nedefinuje a přitom ani za tímto účelem neodkazuje na právo členských států. Tento pojem tedy
         musí být předmětem autonomního a jednotného výkladu v celém Společenství, přičemž tento výklad je třeba hledat s přihlédnutím
         k celkovým souvislostem ustanovení a cíli sledovanému dotčenou právní úpravou (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 12. října
         2004, Komise v. Portugalsko, C‑55/02, Sb. rozh. s. I‑9387, body 44 a 45, a uvedená judikatura).

      45     Tudíž po přihlédnutí zejména ke skutečnosti, že čl. 7 odst. 1 písm. bb) druhý pododstavec druhá věta směrnice 69/335 směřuje
         k zachování daňového osvobození zamýšleného právní úpravou Společenství, jak bylo vysvětleno výše, je namístě usoudit, že
         výrazy „jestliže jsou tyto podíly převedeny […]“ mají význam na úrovni Společenství a nesmějí být vykládány restriktivním
         způsobem. Tyto výrazy zahrnují operaci fúze sloučením, jejímž důsledkem je, že podíly na zanikající společnosti se stanou
         neplatnými a že jejich vlastníci obdrží protihodnotou podíly na nástupnické společnosti.

      46     I pokud v souladu s právem členského státu neplatnost podílů na zanikající společnosti a předání podílů na nástupnické společnosti
         představují rozdílné právní situace, jsou nicméně hospodářsky neoddělitelné, jelikož podíly na nástupnické společnosti jsou
         předány protihodnotou za podíly na zanikající společnosti a poměrně k hodnotě těchto podílů. V tomto ohledu právní technika,
         kterou se fúze provádí ve vnitrostátním právu, nemůže ovlivnit existenci úzké a skutečné hospodářské vazby. Pojem „převod“
         tedy musí být v tomto kontextu chápán jako obecný pojem, který zahrnuje takovéto operace.

      47     Na druhou otázku je třeba odpovědět tak, že skutečnost, že čl. 7 odst. 1 písm. bb) druhý pododstavec druhá věta směrnice 69/335
         odkazuje na „převod“ podílů vlastněných po operaci osvobozené od daně z kapitálu, není pro účely odpovědi na první otázku
         relevantní.

       K nákladům řízení
      48     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      Článek 7 odst. 1 písm. b) a bb) směrnice Rady 69/335/EHS ze dne 17. července 1969 o nepřímých daních z kapitálových vkladů,
            ve znění směrnic Rady 73/79/EHS ze dne 9. dubna 1973 a 85/303/EHS ze dne 10. června 1985, musí být vykládán v tom smyslu,
            že pokud první kapitálová společnost během pěti let po nabytí podílů na druhé kapitálové společnosti v rámci fúze výměnou
            cenných papírů osvobozené od daně z kapitálu již tyto podíly nevlastní, jelikož druhá společnost byla sama předmětem fúze
            se třetí kapitálovou společností, a v důsledku toho přestala existovat, přičemž první společnost nabyla protihodnotou podíly
            na třetí společnosti, podmínka ponechání si původně nabytých podílů po dobu pěti let, která je stanovena v bodě bb) předmětného
            ustanovení, se nepřenáší na podíly na třetí společnosti vlastněné první společností.
      2)      Skutečnost, že čl. 7 odst. 1 písm. bb) druhý pododstavec druhá věta směrnice 69/335, ve znění směrnic 73/79 a 85/303, odkazuje
            na „převod“ podílů vlastněných po operaci osvobozené od daně z kapitálu, není pro účely odpovědi na první otázku relevantní.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: nizozemština.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 9. ledna 2003. # Italská republika proti Komisi Evropských společenství. # EZOZF - Kontrola účtů - Vývozní náhrady. # Věc C-177/00.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 16. prosince 1981. # Pasquale Foglia proti Marielle Novello. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Pretura di Bra - Itálie. # Věc 244/80.


Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 18. září 2003. # Giorgio Lebedef a další proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci - Odměna. # Věc T-221/02.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 21. září 1989. # Komise Evropských společenství proti Řecké republice. # Nesplnění povinnosti. # Věc 68/88.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 19. dubna 2012.#Tomra Systems ASA a další v. Evropská komise.#Kasační opravný prostředek – Hospodářská soutěž – Dominantní postavení – Zneužití – Trh zařízení na výkup použitých nápojových obalů – Rozhodnutí konstatující porušení článku 82 ES a článku 54 Dohody o EHP – Výhradní dohody, množstevní závazky a věrnostní slevy.#Věc C‑549/10 P.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      19. dubna 2012 (
            *1
         )
      „Kasační opravný prostředek — Hospodářská soutěž — Dominantní postavení — Zneužití — Trh zařízení na výkup použitých nápojových obalů — Rozhodnutí konstatující porušení článku 82 ES a článku 54 Dohody o EHP — Výhradní dohody, množstevní závazky a věrnostní slevy“
      Ve věci C-549/10 P,
      jejímž předmětem je kasační opravný prostředek na základě článku 56 statutu Soudního dvora Evropské unie, podaný dne 18. listopadu 2010,

         Tomra Systems ASA, se sídlem v Askeru (Norsko),

         Tomra Europe AS, se sídlem v Askeru,

         Tomra Systems GmbH, se sídlem v Hildenu (Německo),

         Tomra Systems BV, se sídlem v Apeldoornu (Nizozemsko),

         Tomra Leergutsysteme GmbH, se sídlem ve Vídni (Rakousko),

         Tomra Systems AB, se sídlem v Sollentuně (Švédsko),

         Tomra Butikksystemer AS, se sídlem v Askeru,
      zastoupené O. W. Brouwer, advocaat, J. Midthjell, advokat a A. J. Ryanem, solicitor,
      účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek (navrhovatelky),
      přičemž další účastnicí řízení je:

         Evropská komise, zastoupená E. Gippini Fournierem a N. Khanem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
      žalovaná v prvním stupni,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát)
      ve složení K. Lenaerts, předseda senátu, R. Silva de Lapuerta (zpravodajka), E. Juhász, G. Arestis a T. von Danwitz, soudci,
      generální advokát: J. Mazák,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 9. listopadu 2011,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 2. února 2012,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Svým kasačním opravným prostředkem se navrhovatelky (dále jen „Tomra a další“) domáhají zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 9. září 2010, Tomra Systems a další v. Komise (T-155/06, Sb. rozh. s. II-4361, dále jen „napadený rozsudek“, kterým Tribunál zamítl jejich žalobu směřující ke zrušení rozhodnutí Komise COM(2006) 734 final ze dne 29. března 2006 v řízení podle článku 82 [ES] (nyní článku 102 SFEU) a článku 54 Dohody o EHP (věc COMP/E.-1/38-113/Prokent–Tomra, dále jen „sporné rozhodnutí“).

         Skutečnosti předcházející sporu

               2

               V napadeném rozsudku shrnul Tribunál skutkový rámec sporu, který mu byl předložen, takto:

                        „1.

                        Tomra Systems ASA je mateřskou společností skupiny Tomra. Tomra Europe AS koordinuje činnosti evropských distribučních dceřiných společností v rámci skupiny. Distribučními dceřinými společnostmi dotčenými v projednávaném případě jsou Tomra Systems GmbH v Německu, Tomra System BV v Nizozemsku, Tomra Leergutsysteme GmbH v Rakousku, Tomra Systems AB ve Švédsku a Tomra Butikksystemer AS v Norsku (dále jen společně s Tomra Systems ASA a Tomra Europe AS ‚žalobkyně‘). Skupina Tomra vyrábí automatické přístroje pro výkup nápojových obalů (dále jen ‚RVM‘) – které jsou zařízeními pro výkup použitých nápojových obalů, jež identifikují přinesený obal podle určitých parametrů, jako je tvar nebo čárový kód, a vypočítávají částku zálohy, která má být vyplacena zákazníkovi. […]

                        2.

                        Dne 26. března 2001 obdržela Komise […] stížnost společnosti Prokent AG, německé společnosti působící rovněž v odvětví sběru nápojových obalů, jakož i souvisejících výrobků a služeb. Prokent Komisi žádala o prošetření, zda se žalobkyně dopustily zneužití dominantního postavení tím, že jí bránily vstoupit na trh.

                        3.

                        Dne 26. a 27. září 2001 provedla Komise šetření v prostorách společností Tomra Systems GmbH v Německu a Tomra Systems BV v Nizozemsku. Dozorčí orgán Evropského sdružení volného obchodu (dále jen „ESVO“) provedl na žádost Komise šetření prostor společnosti Tomra Systems ASA a jejích dceřiných společností v Norsku.

                        4.

                        Dne 23. prosince 2002 prohlásily žalobkyně v dopise zaslaném Komisi, že skončily s výhradními dohodami a že již nepoužívají věrnostní slevy.

                        5.

                        Dne 30. března 2004 předložily žalobkyně program slučitelnosti s pravidly hospodářské soutěže pro skupinu Tomra, platný od 1. dubna 2004.

                        6.

                        Dne 1. září 2004 zaslala Komise oznámení námitek společnostem Tomra Systems ASA, Tomra Europe AS a dceřiným společnostem skupiny Tomra v šesti státech, které se účastní Dohody o evropském hospodářském prostoru (EHP), na které žalobkyně odpověděly dne 22. listopadu 2004.

                  […]

                        7.

                        Dne 29. března 2006 přijala Komise [sporné] rozhodnutí. V tomto rozhodnutí konstatuje, že žalobkyně porušovaly článek 82 ES a článek 54 Dohody o EHP v průběhu období od roku 1998 do roku 2002 tím, že zavedla vylučovací strategii na německém, rakouském, nizozemském, norském a švédském trhu RVM, a to prostřednictvím výhradních dohod, individualizovaných množstevních závazků a režimů individualizovaných retroaktivních slev, čímž bránily hospodářské soutěži na těchto trzích.

                  I – Relevantní trh

                        8.

                        Co se týče relevantního výrobkového trhu, [sporné] rozhodnutí uvádí, že pro účely svého posouzení Komise vycházela ze zásady, že existuje zvláštní trh přístrojů na výkup nápojových obalů a jiných špičkových systémů, který obsahuje zejména veškeré RVM, které lze instalovat přes zeď a připojit k zařízení v zázemí, a rovněž celkový trh zahrnující špičkové přístroje i přístroje nižší kategorie. Komise se však rozhodla zachovat jako pracovní základ širší definici trhu, jelikož poskytoval příznivější údaje ve prospěch žalobkyň.

                        9.

                        Pokud jde o relevantní zeměpisný trh, Komise se v[e sporném] rozhodnutí domnívala, že podmínky hospodářské soutěže nejsou v EHP v průběhu posuzovaného období homogenní a že relevantní zeměpisné trhy jsou omezeny na území jednotlivých států.

                  II – Dominantní postavení

                        10.

                        V[e sporném] rozhodnutí Komise poté, co zejména měla za to, že tržní podíly žalobkyň v Evropě před rokem 1997 trvale přesahovaly 70 %, že od roku 1997 přesahovaly 95 % a že na všech relevantních trzích představuje část trhu ovládaná žalobkyněmi násobek tržních podílů jejích konkurentů, došla k závěru, že skupina Tomra je podnikem v dominantním postavení ve smyslu článku 82 ES a článku 54 Dohody o EHP.

                  III – Zneužívající jednání

                        11.

                        [Sporné rozhodnutí uvádí, že žalobkyně vyvinuly strategii mající protisoutěžní cíl nebo účinek jak ve svém jednání, tak v rámci interních diskusí skupiny. Komise v něm tvrdí, že žalobkyně zamýšlely udržet si své dominantní postavení a své tržní podíly zejména bráněním ve vstupu na trh novým hospodářským subjektům, udržováním malé velikosti konkurentů omezováním možností jejich růstu a nakonec oslabováním a odstraňováním konkurentů jejich koupí či jinak. Bylo uvedeno, že tato strategie byla zavedena podepsáním 49 dohod, v období od roku 1998 do roku 2002, mezi žalobkyněmi a určitým počtem řetězců supermarketů, ve formě výhradních dohod, dohod ukládajících individualizovaný množstevní cíl a dohod vytvářejících režimy věrnostních individualizovaných slev se zpětnou účinností.

                        12.

                        Ze [sporného] rozhodnutí rovněž vyplývá, že ačkoli dohody, klauzule a podmínky objevující se v projednávané věci obsahují různé prvky, jako jsou výslovné klauzule výhradnosti nebo klauzule výhradnosti de facto, závazky nebo sliby, ze strany zákazníků, kupovat množství odpovídající významné části jejich potřeb nebo režimy retroaktivní slevy spojené s potřebami uvedených zákazníků nebo kombinaci těchto prvků, zjevně jsou všechny, podle Komise, zamýšleny v kontextu obecné politiky žalobkyň směřující k bránění vstupu na trh, přístupu k odbytištím a možnostem růstu stávajících a potenciálních konkurentů, a v konečném důsledku k jejich vyloučení z trhu způsobem vytvářejícím situaci quasi monopolu.

                        13.

                        Nejprve podle [sporného] rozhodnutí mohou klauzule výhradnosti v rozsahu, ve kterém zákazníky zavazují zásobovat se u dominantního dodavatele pro pokrytí veškerých svých potřeb nebo jejich významné části, ze své povahy způsobit vyloučení z trhu. V projednávané věci Komise – jelikož žalobkyně mají dominantní postavení na trhu a jelikož tyto klauzule výhradnosti byly uplatněny na část celkové poptávky, o níž se domnívala, že ji může označit za podstatnou – z toho vyvodila, že tyto výhradní dohody uzavřené žalobkyněmi mohly mít a skutečně měly účinek vyloučení, který narušil trh. V[e sporném] rozhodnutí je však konstatováno, že v projednávané věci neexistují okolnosti, které mohou výjimečně odůvodnit výhradnost nebo podobné klauzule, a že žalobkyně ani nedokázaly odůvodnit svá jednání úsporou nákladů.

                        14.

                        Poté [sporné] rozhodnutí dodává, že slevy poskytnuté pro individualizovaná množství, která odpovídají veškeré nebo téměř veškeré poptávce mají tentýž účinek jako výslovné klauzule výhradnosti, v tom smyslu, že zákazníka vedou k tomu, aby se pokud jde o veškeré nebo téměř veškeré své potřeby zásoboval u podniku v dominantním postavení. Totéž platí pro věrnostní slevy, [jinými slovy] slevy, které podléhají podmínce, že se klient v rozsahu svých veškerých potřeb nebo jejich větší části zásobí u poskytovatele v dominantním postavení. Skutečnost, že je závazek týkající se objemu prodejů vyjádřen buď v absolutních číslech, nebo v procentech, není pro Komisi určující, pokud jde o povahu výhradnosti dotčených dohod nebo podmínek. Pokud jde o dohody uzavřené žalobkyněmi, [sporné] rozhodnutí uvádí, že dohodnuté množstevní cíle představovaly individualizované závazky, které se lišily zákazník od zákazníka, bez ohledu na jeho velikost a jeho objem nákupu, a které odpovídaly veškerým potřebám zákazníka nebo jejich větší části, či je dokonce přesahovaly. [Sporné] rozhodnutí dodává, že politika žalobkyň spočívající ve vázání svých zákazníků, a zejména svých klíčových zákazníků dohodami, které měly za cíl vyloučit konkurenty z trhu a znemožnit jim růst, jasně vyplývá z dokumentů týkajících se strategie žalobkyň, jejich jednání a nabídek, které učinily svým zákazníkům. Vzhledem k povaze trhu systémů přístrojů na výkup nápojových obalů a zvláštním vlastnostem samotného výrobku, zejména průhlednosti a dosti předvídatelné poptávce jednotlivých odběratelů po RVM v jednotlivých letech, Komise konstatovala, že žalobkyně měly potřebné znalosti trhu, aby mohly reálně odhadnout přibližnou poptávku jednotlivých zákazníků.

                        15.

                        Ke slevovým praktikám navíc Komise v[e sporném] rozhodnutí poznamenala, že režimy slev byly stanovovány individuálně pro každého odběratele a prahy souvisely s celkovými potřebami odběratele nebo jejich významnou částí. Byly stanovovány na základě odhadovaných potřeb odběratele nebo objemu nákupů dosažených v minulosti. Motivace k výhradnímu nebo téměř výhradnímu nákupu u žalobkyň však byla podle [sporného] rozhodnutí zvlášť silná, když byly takové prahy, jako jsou prahy použité žalobkyněmi, spojeny se systémem, kdy dosažení bonusu nebo prahu výhodnějšího bonusu zvýhodňovalo všechny nákupy zákazníka v posuzovaném období, a nikoliv výhradně objem nákupů, který překračuje příslušnou prahovou hodnotu. Pro zákazníka, který se začal zásobovat u žalobkyň, což je velmi pravděpodobný scénář vzhledem k jejich silnému postavení na trhu, tak vytvářel retroaktivní režim silnou pobídku, aby dosáhl prahové hodnoty s cílem snížit cenu všech svých nákupů u žalobkyň. Bylo uvedeno, že tato pobídka se zvyšovala, čím více se zákazník přibližoval k dotčenému prahu. Komise však konstatovala, že kombinace retroaktivních slev s prahem nebo prahy odpovídajícími celkovým potřebám nebo jejich velké části představovala významnou pobídku pro nákup veškerého či téměř veškerého potřebného zařízení u žalobkyň a uměle zvyšovala náklady přechodu k jinému dodavateli, a to i v případě malého počtu jednotek. Komise z toho došla k závěru, že v souladu s judikaturou je nutné dotčené režimy slev hodnotit jako systém založený na věrnosti, tudíž jako věrnostní slevy.

                        16.

                        Konečně [sporné] rozhodnutí uvádí, že ačkoli […] ke zjištění zneužívání ve smyslu článku 82 ES postačuje prokázat, že zneužívající jednání podniku v dominantním postavení směřuje k omezení hospodářské soutěže, nebo vyjádřeno jinak, že takový účinek může mít“, Komise provedla svou analýzu na základě uvážení možných účinků praktik žalobkyň na trhu s RVM. Na tomto základě [sporné] rozhodnutí uvádí, že během celého zkoumaného období, tj. od roku 1998 do roku 2002, byl podíl žalobkyň na všech pěti vnitrostátních posuzovaných trzích poměrně stálý. Zároveň byl podíl jejích konkurentů poměrně slabý a nestálý. Jeden z nich, stěžovatel, který byl úspěšný, opustil trh v roce 2003 poté, co se mu v roce 2001 podařilo získat na německém trhu podíl ve výši 18 %. Ostatní konkurenční společnosti, které prokázaly svůj potenciál a schopnost získat větší podíly na trhu, byly odstraněny tak, že je žalobkyně koupily, jako společnosti Halton a Eleiko. Mimoto se podle Komise vylučovací strategie prováděná žalobkyněmi v období 1998–2002 promítla do změn v rozdělení podílů na vázaném trhu a prodejích účastníků trhu. Mimoto podle [sporného] rozhodnutí začali někteří odběratelé po skončení platnosti výhradních dohod s žalobkyněmi nakupovat více konkurenčních výrobků. Kromě neexistence nárůstu efektivnosti, která by odůvodňovala praktiky žalobkyň, neexistoval údajně v projednávané věci ani žádný prospěch pro zákazníky. [Sporné] rozhodnutí tak ukazuje, že cena RVM nabízených žalobkyněmi neklesla poté, co se objem prodeje zvýšil, a že naopak ceny během posuzovaného období stagnovaly, či se dokonce zvýšily.

                  V – Pokuta

                        17.

                        [Sporné] rozhodnutí uvádí, že posouzení závažnosti zneužití dominantního postavení žalobkyněmi musí zohlednit, že dobrovolně zavedly dotčené praktiky v rámci své vylučovací strategie, ale rovněž i zeměpisný rozsah tohoto zneužití, totiž skutečnost, že zahrnoval pět států, které jsou členy EHP: Německo, Nizozemsko, Rakousko, Švédsko a Norsko. Naproti tomu musí být podle Komise rovněž vzata v úvahu skutečnost, že protiprávní jednání nezahrnovalo na jednotlivých posuzovaných vnitrostátních trzích vždy celé zkoumané období a že na každém z těchto trhů se v průběhu doby mohla intenzita protiprávního jednání měnit.

                        18.

                        Konkrétně [sporné] rozhodnutí v bodě 394 odůvodnění uvádí, že se protiprávní jednání týká následujících území a období:

                                 —

                                 Německo: 1998–2002

                                 —

                                 Nizozemsko: 1998–2002

                                 —

                                 Rakousko: 1999–2001

                                 —

                                 Švédsko: 1999–2002

                                 —

                                 Norsko: 1998–2001

                        19.

                        Komise se domnívala, že se jednalo o závažné protiprávní jednání a stanovila základní částku pokuty na 16 milionů eur, přičemž vychází z pětiletého období od roku 1998 do roku 2002. Výchozí částka pokuty byla zvýšena o 10 % za každý celý rok protiprávního jednání. Konečně [sporné] rozhodnutí uvádí, že nejsou dány žádné přitěžující nebo polehčující okolnosti.

                  Výrok rozhodnutí zní takto:
               „Článek 1
               [Žalobkyně] v období 1998 až 2002 porušovaly článek 82 [ES] a článek 54 Dohody o EHP prováděním vylučovací strategie na vnitrostátních trzích s [RVM] [v Rakousku, Německu, Nizozemsku, Norsku a Švédsku], která zahrnovala výhradní dohody, individualizované množstevní závazky a režimy individualizovaných retroaktivních slev, čímž bránily hospodářské soutěži na těchto trzích.
               Článek 2
               Za výše uvedené protiprávní jednání se [žalobkyním] ukládá společně a nerozdílně pokuta ve výši 24 milionů eur.
               […]“

         Řízení před Tribunálem a napadený rozsudek

               3

               V rámci své žaloby na neplatnost podané proti spornému rozhodnutí k Tribunálu se navrhovatelky dovolávaly šesti žalobních důvodů.

               4

               Napadeným rozsudkem Tribunál všechny tyto žalobní důvody zamítl.

         Návrhová žádání účastníků řízení

               5

               Navrhovatelky navrhují, aby Soudní dvůr:

                        —

                        zrušil napadený rozsudek;

                        —

                        rozhodl spor a zrušil napadené rozhodnutí nebo v každém případě snížil částku uložené pokuty, anebo podpůrně, pokud se Soudní dvůr rozhodne nerozhodnout spor, vrátil věc Tribunálu k rozhodnutí sporu v souladu s rozsudkem Soudního dvora, a

                        —

                        uložil Komisi náhradu nákladů řízení před Tribunálem a před Soudním dvorem.

               6

               Komise navrhuje, aby byl kasační opravný prostředek zamítnut a navrhovatelkám byla uložena náhrada nákladů řízení.

         Ke kasačnímu opravnému prostředku

               7

               Na podporu svého kasačního opravného prostředku se navrhovatelky dovolávají pěti důvodů vycházejících zaprvé z nesprávného právního posouzení při přezkumu prováděném Tribunálem ohledně protisoutěžního záměru uzavřít trh před konkurencí konstatovaného Komisí; zadruhé z nesprávného právního posouzení a nedostatku odůvodnění ve vztahu k části celkové poptávky, kterou musí pokrývat dohody, aby zakládaly zneužívající praktiku; zatřetí z procesní vady a z nesprávného právního posouzení při vyhodnocování retroaktivních slev; začtvrté z nesprávného právního posouzení a nedostatku odůvodnění při analýze problému, zda dohody, v nichž se navrhovatelky označily za „přednostního, hlavního nebo prvního poskytovatele“, mohly být označeny za „výhradní“; zapáté z nesprávného právního posouzení při vyhodnocování pokuty vzhledem k zásadě rovného zacházení.

         K prvnímu důvodu, vycházejícímu z nesprávného právního posouzení při přezkumu prováděném Tribunálem ohledně protisoutěžního záměru uzavřít trh před konkurencí konstatovaného Komisí (body 33 až 41 napadeného rozsudku)

      Argumentace účastnic řízení

               8

               Tomra a další mají za to, že při posuzování otázky, zda Komise prokázala protisoutěžní záměr, se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když odmítl zohlednit důkazy prokazující vůli navrhovatelek účastnit se hospodářské soutěže na základě výkonnosti. Takovéto opomenutí odporuje povinnosti Tribunálu provádět zevrubný soudní přezkum ohledně podmínek článku 102 SFEU.

               9

               Tomra a další tvrdí, že Komise nesprávně vycházela z interních komunikací navrhovatelek ke zjištění protisoutěžního záměru v jejich činnostech, a odmítla důkazy, jež byly s to prokázat, že navrhovatelky se chtěly účastnit hospodářské soutěže na základě výkonnosti.

               10

               Tomra a další tvrdí, že z devadesátého sedmého až sto pátého bodu odůvodnění sporného rozhodnutí vyplývá, že protisoutěžní záměr představoval významnou součást závěru týkajícího se protisoutěžní strategie a že tato úvaha hrála rozhodující úlohu při konstatování protiprávního jednání.

               11

               Komise tvrdí, že tento důvod je nepodložený. Pojem „zneužití“ ve smyslu článku 102 SFEU má totiž objektivní povahu, takže se nevyžaduje případný protisoutěžní záměr.

               12

               Podle názoru Komise však takovýto záměr není irelevantní pro obecné posouzení chování podniku v dominantním postavení. Důkaz takovéhoto jednání by totiž mohl být popřípadě relevantní pro účely výpočtu pokuty, zejména v případě otázky, zda k protiprávnímu jednání došlo úmyslně nebo z nedbalosti.

               13

               Komise ostatně zpochybňuje tvrzení navrhovatelek, podle něhož mělo posouzení důkazů subjektivní povahy významný vliv na zjišťování existence porušení článku 102 SFEU.

               14

               Komise v tomto ohledu zdůrazňuje, že kasační opravný prostředek neoznačuje případné důkazy týkající se úmyslu skupiny Tomra účastnit se hospodářské soutěže na základě výkonnosti, které by nebyly vzaty na zřetel Tribunálem, ani nevysvětluje, čím by takovéto důkazy mohly zpochybnit analýzu uplatňovaných vylučovacích praktik.

               15

               Komise dodává, že navrhovatelky neprokázaly, že jejich praktiky byly odůvodněné z obchodního hlediska. Tribunál tudíž dospěl ke správnému závěru o protisoutěžní strategii skupiny Tomra.

         Závěry Soudního dvora

               16

               Svým prvním důvodem kasačního opravného prostředku se navrhovatelky v podstatě snaží dokázat, že Tribunál nesprávně potvrdil údajné konstatování Komise týkající se protisoutěžního záměru v jednání skupiny Tomra, zejména tím, že nezohlednil interní dokumenty svědčící o vůli této skupiny účastnit se hospodářské soutěže na základě výkonnosti.

               17

               K posouzení opodstatněnosti tohoto důvodu je třeba připomenout, že zneužití dominantního postavení zakázané článkem 102 SFEU je pojmem objektivním, který se vztahuje na jednání podniku v dominantním postavení, která mají na trhu, na němž je stupeň hospodářské soutěže již oslabený právě v důsledku přítomnosti takového podniku, za následek bránění, za použití prostředků odlišných od těch, které jsou používány při běžné soutěži výrobků nebo služeb na základě plnění hospodářských subjektů, zachování stupně hospodářské soutěže, který ještě na trhu existuje, nebo rozvoji této hospodářské soutěže (viz rozsudek ze dne 17. února 2011, TeliaSonera, C-52/09, Sb. rozh. s. I-527, bod 27 a citovaná judikatura).

               18

               Nehledě k tomu je Komise v rámci svého přezkumu chování podniku v dominantním postavení a pro účely případného zjišťování takovéhoto postavení povinna zohlednit veškeré relevantní skutkové okolnosti provázející zmíněné chování (viz v tomto smyslu rozsudek viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek British Airways v. Komise, bod 67).

               19

               V tomto ohledu je třeba uvést, že když Komise posuzuje chování podniku v dominantním postavení, jelikož je to nezbytné pro závěr ohledně zneužití takovéhoto postavení, musí nutně posoudit obchodní strategii zmíněného podniku. V tomto rámci se jeví jako správné, že Komise uvádí informace subjektivní povahy, tzn. pohnutky, jež vedou k dotyčné obchodní strategii.

               20

               Případný protisoutěžní záměr je tudíž provázen četnými skutkovými okolnostmi, jež mohou být vzaty na zřetel pro účely zjištění zneužití dominantního postavení.

               21

               Komise však není nikterak povinna prokázat existenci takovéhoto úmyslu v jednání podniku v dominantním postavení pro účely uplatnění článku 102 SFEU.

               22

               V tomto ohledu Tribunál v bodě 36 napadeného rozsudku správně zdůraznil, že je zcela běžné, že se sporné rozhodnutí zaměřuje především na protisoutěžní jednání navrhovatelek, jelikož přesně toto jednání je Komise povinna prokázat. Existence úmyslu provádět hospodářskou soutěž na základě výkonnosti, za předpokladu, že je zjištěna, totiž nemůže prokázat neexistenci zneužití.

               23

               Za těchto okolností Tribunál v bodě 38 téhož rozsudku dále připomněl, aniž se dopustil nesprávného právního posouzení, jak to vyplývá z bodu 20 tohoto rozsudku, že pojem zneužití je pojmem objektivním.

               24

               Tribunál tudíž v bodě 39 napadeného rozsudku dospěl k závěru, že Komise v bodě 97 a následujících odůvodnění sporného rozhodnutí prokázala, že praktiky navrhovatelek zkoumané v jejich souvislostech a kombinované s řadou dalších skutečností, včetně interních dokumentů navrhovatelek, byly s to vyloučit hospodářskou soutěž. Tribunál v témže bodě napadeného rozsudku rovněž správně upřesnil, že Komise nevycházela výhradně z úmyslu nebo strategie navrhovatelek k odůvodnění svého závěru, že došlo k porušení práva hospodářské soutěže. Z bodu 284 odůvodnění, který souvisí s částí zmíněného rozhodnutí věnovaného posouzení Komise, jakož i z konkrétního přezkumu dotčených praktik prováděného od bodu 286 odůvodnění totiž vyplývá, že Komise zdůraznila objektivní povahu jednání porušujícího článek 102 SFEU, k jehož existenci dospěla.

               25

               K tvrzení, podle něhož Tribunál nesprávně posoudil určitý počet dopisů vyměňovaných ve skupině Tomra ohledně úvah týkajících se obchodní strategie navrhovatelek, je třeba mimo jiné uvést, že podle ustálené judikatury z článku 256 SFEU a prvního pododstavce článku 58 statutu Soudního dvora vyplývá, že jedině Tribunál je příslušný zjistit skutkový stav, kromě případu, kdy věcná nesprávnost jeho zjištění vyplývá z písemností ve spise, které mu byly předloženy, a dále tento skutkový stav posoudit. Pokud Tribunál zjistil nebo posoudil skutkový stav, je Soudní dvůr na základě článku 256 SFEU příslušný k výkonu přezkumu právní kvalifikace těchto skutkových okolností a právních důsledků, které z nich Tribunál vyvodil (viz rozsudek ze dne 3. září 2009, Moser Baer India v. Rada, C-535/06 P, Sb. rozh. s. I-7051, bod 31 a citovaná judikatura).

               26

               Soudní dvůr tedy není příslušný ke zjišťování skutkového stavu ani v zásadě k přezkoumávání důkazů, které Tribunál přijal na podporu tohoto skutkového stavu. Pokud totiž tyto důkazy byly řádně získány a byly dodrženy obecné právní zásady a procesní pravidla použitelná v oblasti důkazního břemene a provádění důkazů, přísluší samotnému Tribunálu posoudit hodnotu, kterou je třeba přidělit důkazům, které mu byly předloženy. Takové posouzení tudíž nepředstavuje, s výhradou případu zkreslování těchto důkazů, právní otázku, která by jako taková podléhala přezkumu Soudního dvora (viz výše uvedený rozsudek Moser Baer India v. Rada, bod 32 a citovaná judikatura).

               27

               Zkreslení musí mimoto zjevně vyplývat z písemností ve spise, aniž je nutné provést nové posouzení skutkového stavu a důkazů (viz výše uvedený rozsudek Moser Baer India v. Rada, bod 33 a citovaná judikatura).

               28

               Takovéto zkreslení důkazů však navrhovatelky před Soudním dvorem netvrdily.

               29

               První důvod kasačního opravného prostředku tudíž musí být zamítnut.

         Ke druhému důvodu kasačního opravného prostředku, vycházejícímu z nesprávného právního posouzení a nedostatku odůvodnění s ohledem na část celkové poptávky, již musí dohody pokrývat, aby představovaly zneužívající praktiku (body 238 až 246 napadeného rozsudku)

      Argumentace účastnic řízení

               30

               Tomra a další uvádějí, že Tribunál se dopustil nesprávného právního posouzení a že dostatečně neodůvodnil zamítnutí tohoto důvodu, jelikož měl za to, že se dohody týkaly dostatečné části celkové poptávky, a tudíž byly s to omezit hospodářskou soutěž.

               31

               Tomra a další mají za to, že úvahy přijaté Tribunálem v tomto ohledu se zakládaly na výrazech, jako je „podstatná“ část, [část, která] „nebyla zdaleka malá“, anebo „vysoký“ podíl. Tribunál v důsledku užití těchto nejednoznačných termínů nepodal vhodné odůvodnění na podporu svého rozsudku.

               32

               Tomra a další zdůrazňují, že Tribunál nepředkládá vhodné kritérium pro určení, zda se dotčené praktiky uplatňují na dostatečné části trhu k tomu, aby jej účinně uzavřely před konkurencí. Jediné kritérium týkající se schopnosti vyloučit jakoukoli konkurenci, na něž odkázal napadený rozsudek, vycházelo z poznámky Tribunálu, podle které museli mít konkurenti navrhovatelek možnost soutěžit na celém trhu. Úvaha Tribunálu, podle níž je každá výhradní dohoda automaticky s to uzavřít trh před konkurencí, představuje nesprávné právní posouzení.

               33

               Tomra a další uvádějí, že Komise měla uplatnit kritérium „minimální životaschopnosti“ nebo jakoukoli jinou vhodnou metodu umožňující zjistit, zda sporné dohody byly s to uzavřít dotyčný trh před konkurencí.

               34

               Komise uvádí, že není pochyb o tom, že se praktiky navrhovatelek týkaly velmi podstatné části relevantního trhu. Navrhovatelky totiž samy uznaly, že v průměru a za posledních pět let, při zohlednění všech pěti trhů, vázaly dotyčné praktiky přibližně 39 % poptávky.

               35

               Komise uvádí, že účinky sporných dohod se nejčastěji odrážely ve významných motivačních účincích na zákazníky skupiny Tomra ohledně volby jejich zdrojů dodávek.

               36

               Komise konečně tvrdí, že používání výrazů jako je výraz „významný“ bylo plně odůvodněno relevantními skutečnostmi. Odůvodnění, jež musí být podáno Tribunálem, by totiž mělo být uvedeno do souvislosti s dotčeným aktem, což bylo v projednávané věci splněno.

         Závěry Soudního dvora

               37

               Druhý důvod kasačního opravného prostředku se v podstatě týká odůvodněnosti posouzení Tribunálu ohledně příslušné části relevantního trhu, která musí být dotčena spornými dohodami, aby bylo možno určit, zda tyto dohody byly s to uzavřít trh před konkurencí.

               38

               V otázce úrovně dominantního postavení dotčeného podniku na určitém trhu k prokázání existence zneužívání, z bodu 79 výše uvedeného rozsudku vyplývá, že dominantní postavení uvedené v článku 102 SFEU se týká situace, v níž má podnik hospodářskou sílu, která mu umožňuje bránit zachování účinné hospodářské soutěže na relevantním trhu tím, že mu poskytuje možnost jednat do značné míry nezávisle na jeho konkurentech a zákaznících.

               39

               Z bodů 80 a 81 zmíněného rozsudku ostatně vyplývá, že toto ustanovení nezavádí žádné rozlišení ani žádné úrovně v pojmu dominantního postavení. Pokud má podnik takovou hospodářskou sílu, jakou vyžaduje článek 102 SFEU k prokázání toho, že má dominantní postavení na určitém trhu, jeho jednání musí být posouzeno s ohledem na toto ustanovení. Stupeň tržní síly má nicméně v zásadě důsledky pro určení dosahu účinků jednání dotčeného podniku, a nikoli zneužití jako takového.

               40

               Jak zajisté vyplývá z bodu 239 napadeného rozsudku, Komise nestanovila přesnou prahovou hodnotu, nad níž by praktiky skupiny Tomra mohly vyloučit konkurenty z dotyčného trhu.

               41

               Tribunál ovšem v bodě 240 napadeného rozsudku správně potvrdil úvahu Komise, podle níž skupina Tomra uzavřením významné části trhu omezila vstup jednomu nebo více konkurentům, a tím i intenzitu hospodářské soutěže na celém trhu.

               42

               Jak uvádí Tribunál v bodě 241 napadeného rozsudku, uzavření podstatné části trhu dominantním podnikem totiž nemůže být odůvodněno tím, že získatelná část trhu ještě poskytuje dostatečný prostor pro omezený počet soutěžitelů. Jednak by totiž zákazníci, kteří se nacházejí v uzavřené části trhu, měli mít možnost mít v nejvyšší možné míře prospěch z hospodářské soutěže, která je na trhu možná, a soutěžitelé by měli mít možnost soutěžit na základě výkonnosti na celém trhu, a nikoli pouze na jeho části. Zároveň není úkolem dominantního podniku určovat, kolik životaschopných soutěžitelů mu může konkurovat v případě ještě získatelné části poptávky.

               43

               Tribunál mimoto v bodě 242 napadeného rozsudku upřesnil, že pouze analýza okolností projednávané věci, taková, jakou je analýza provedená Komisí ve sporném rozhodnutí, může umožnit určení, zda praktiky podniku v dominantním postavení mohou vyloučit hospodářskou soutěž. Bylo by však nepřirozené a priori stanovit, jaký by byl získatelný podíl trhu, nad jehož rámec by praktiky podniku v dominantním postavení mohly mít účinek vyloučení konkurentů.

               44

               Tribunál tudíž po této analýze okolností projednávané věci v bodě 243 napadeného rozsudku určil, že v průběhu posuzované doby a v posuzovaných zemích nepodléhala hospodářské soutěži významná část (dvě pětiny) celkové poptávky.

               45

               Je třeba mít za to, že závěr Tribunálu není stižen nesprávným právním posouzením.

               46

               K argumentaci navrhovatelek, podle níž měla Komise uplatnit kritérium „minimální životaschopnosti“, postačí uvést, že Tribunál měl správně za to, že určení přesné prahové hodnoty uzavření trhu, nad níž by dotčené praktiky musely být považovány za zneužívající, nebylo nezbytné pro účely uplatnění článku 102 SFEU, a vzhledem ke konstatováním uvedeným v bodě 243 napadeného rozsudku bylo v projednávané věci v každém případě právně dostatečným způsobem prokázáno, že pro ostatní soutěžitele byl trh dotčenými praktikami uzavřen.

               47

               Konečně je k argumentaci navrhovatelek vycházející z nedostatečného odůvodnění Tribunálu ohledně celkové poptávky, kterou by musely sporné dohody pokrývat, aby mohly být považovány za zneužívající, potřeba připomenout, že povinnost odůvodnění nezavazuje Tribunál k tomu, aby podával vysvětlení, ve kterém by se vyčerpávajícím způsobem postupně zabýval každou z úvah uvedených účastníky sporu, a že odůvodnění tedy může být implicitní za podmínky, že zúčastněným osobám umožní seznámit se s důvody, proč Tribunál nevyhověl jejich argumentům, a Soudnímu dvoru disponovat poznatky dostatečnými k tomu, aby mohl vykonat svůj přezkum (viz zejména rozsudek ze dne 16. července 2009, Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland v. Komise, C-385/07 P, Sb. rozh. s. I-6155, bod 114 a citovaná judikatura).

               48

               Ze všech výše uvedených poznatků, zejména pak ze skutečnosti uvedené v bodě 42 tohoto rozsudku, však vyplývá, že určení přesné prahové hodnoty uzavření trhu nebylo nezbytné, a že Tribunál při svém odmítnutí výše zmiňované argumentace navrhovatelek neporušil svou povinnost odůvodnění.

               49

               Za těchto podmínek musí tedy být druhý důvod kasačního opravného prostředku v plném rozsahu zamítnut.

         K třetímu důvodu kasačního opravného prostředku, vycházejícímu z procesní vady a nesprávného právního posouzení při vyhodnocení retroaktivních slev (body 258 až 272 napadeného rozsudku)

      Argumentace účastnic řízení

               50

               Tomra a další tvrdí, že se Tribunál dopustil procesní vady tím, že zkreslil dovolávané argumenty týkající se retroaktivních slev. Napadený rozsudek je navíc stižen nesprávným právním posouzením, jelikož Komise neprokázala, že retroaktivní slevy vedou k cenám nižším než náklady.

               51

               Tomra a další uvádějí, že Komise nepřezkoumala relevantní náklady za účelem zjištění úrovně, nad níž měly ceny uplatňované navrhovatelkami vylučovací účinky. Porovnání mezi cenami a náklady by však bývalo mělo zásadní význam pro posouzení schopnosti retroaktivních slev omezit hospodářskou soutěž.

               52

               Navrhovatelky se dovolávají rovněž dokumentu nazvaného Pokyny k prioritám Komise v oblasti prosazování práva při používání článku 82 [ES] na zneužívající chování dominantních podniků (Úř. věst. 2009, C 45, s. 7, dále jen „Pokyny“) a uvádějí, že tyto pokyny stanovily právě takovéto porovnání, má-li údajné zneužití vyplývat z cen uplatňovaných podnikem v dominantním postavení.

               53

               Tomra a další upřesňují, že Tribunál nezkoumal ani otázku, zda ceny uplatňované navrhovatelkami byly či nebyly nižší než výrobní ceny. Tribunál zejména pominul argument, podle něhož měla Komise za účelem zjištění, zda mohly mít slevy vylučovací účinek, prokázat, že ceny byly natolik nízké, že byly nižší než výrobní ceny.

               54

               Komise má za to, že třetí důvod kasačního prostředku je nepřípustný vzhledem k tomu, že nebyl řádně rozvinut před Tribunálem.

               55

               U merita věci má Komise za to, že tento důvod je neúčinný a v každém případě neopodstatněný.

               56

               Komise uvádí, že i za předpokladu, že by byly navrhovatelky důvodně tvrdily, že otázka „záporných cen“ nepředstavovala ústřední skutečnost jejich argumentace rozvinuté v prvním stupni – kterýžto případ nenastal – ve stádiu kasačního opravného prostředku nepopírají závěr Tribunálu, podle něhož otázka, zda byli konkurenti nuceni nabídnout „záporné“ ceny, není rozhodující pro závěr, že systém retroaktivních slev zavedený skupinou Tomra byl zneužívající.

               57

               Komise připomíná, že sporné slevy se obecně uplatňují na množství představující veškerou potřebu nebo velkou část potřeby každého zákazníka v průběhu daného referenčního období.

               58

               Komise uvádí, že navrhovatelky si sporné rozhodnutí vykládají nesprávně, domnívají-li se, že prokázání „záporných cen“ bylo předpokladem konstatování zneužívající povahy věrnostních systémů.

         Závěry Soudního dvora

               59

               Především je třeba zdůraznit, že třetí důvod kasačního opravného prostředku se týká konkrétně údajného přezkumu argumentů v napadeném rozsudku vznesených navrhovatelkami v prvním stupni, které se týkají nutnosti porovnat ceny uplatňované navrhovatelkami s jejich náklady.

               60

               Tribunál se totiž v napadeném rozsudku soustředil na přezkum cen požadovaných skupinou Tomra provedený Komisí v rámci uplatněných slev, zejména pak na otázku, zda tyto slevy nutily konkurenty zmíněné skupiny, aby svým zákazníkům účtovali „záporné“ ceny.

               61

               Navrhovatelky tak Tribunálu vytýkají, že napadený rozsudek byl stižen procesními vadami, jelikož Tribunál nepřezkoumal jejich argumenty vycházející ze vztahu nákladů a cen skupiny Tomra, a dále skutečnost, že se dopustil nesprávného právního posouzení, a to tím, že co se týče meritu věci, nevyžadoval, aby Komise ohledně zneužívající povahy slev uplatňovaných navrhovatelkami přihlédla k otázce, zda uplatňované ceny byly či nebyly nižší než dlouhodobé průměrné marginální náklady navrhovatelek.

               62

               K přípustnosti třetího důvodu kasačního opravného prostředku je třeba především uvést, že se jedná o posouzení Tribunálu ohledně druhého žalobního důvodu (třetí části) a čtvrtého žalobního důvodu uplatněných v řízení v prvním stupni, jež byly Tribunálem spojeny do jediného žalobního důvodu (viz bod 198 napadeného rozsudku). Zmíněná část žalobního důvodu se týkala údajně nepřesných a zavádějících důkazů a hypotéz, z nichž Komise vycházela při posouzení případné schopnosti retroaktivních slev vyloučit konkurenty z trhu.

               63

               V tomto ohledu Tribunál v bodech 247 a 248 napadeného rozsudku zaznamenal argumentaci vznesenou před ním navrhovatelkami tak, jak vyplývala z bodů 102 až 131 žaloby v prvním stupni.

               64

               Ze shrnutí zmíněné argumentace vyplývá, že navrhovatelky zejména tvrdily, že teze Komise týkající se retroaktivních slev vyplývala z úvahy, že tyto slevy umožňovaly skupině Tomra uplatňovat „záporné“ nebo „velmi nízké“ ceny. Z bodu 105 žaloby podané v prvním stupni však vyplývá, že Tomra a další Komisi vytýkají, že nepřezkoumala jejich náklady. Uvedly totiž, že Komise se v bodě 165 sporného rozhodnutí odvolávala na slevy vedoucí k „velmi nízkým cenám“, případně i „záporným cenám“, ale nezkoumala náklady skupiny Tomra, aby zjistila úroveň, pod níž by tyto ceny byly vylučovací či predátorské.

               65

               Vzhledem k těmto skutečnostem je třeba konstatovat, že argumentace, která byla předmětem třetího důvodu, byla před Tribunálem řádně rozvinuta.

               66

               Z toho plyne, že zmíněný důvod kasačního opravného prostředku musí být prohlášen za přípustný.

               67

               K meritu věci je třeba uvést, že podle Komise nemá nepřezkoumání argumentace v napadeném rozsudku týkající se otázky, zda ceny uplatňované skupinou Tomra byly nižší než její dlouhodobé průměrné marginální náklady, žádný dopad na závěr, k němuž dospěl Tribunál ohledně odůvodněnosti analýzy Komise týkající se zneužívající povahy slev uplatňovaných navrhovatelkami.

               68

               Tribunál v bodě 289 napadeného rozsudku správně uvedl, že z hlediska podání důkazu zneužívání dominantního postavení ve smyslu článku 102 SFEU postačí prokázat, že zneužívající jednání podniku v dominantním postavení směřuje k omezení hospodářské soutěže, nebo, jinými slovy, že jednání má nebo může mít takový účinek.

               69

               V případě slev poskytovaných podnikem v dominantním postavení jeho zákazníkům Soudní dvůr zdůraznil, že mohou být v rozporu s článkem 102 SFEU, i když neodpovídají žádnému z příkladů uvedených v jeho odstavci 2 (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek British Airways, bod 58 a citovaná judikatura).

               70

               V případech, kdy podnik, jež zaujímá dominantní postavení, používá určitý systém slev, Soudní dvůr rozhodl, že zmíněný podnik toto postavení zneužívá, jestliže uplatňuje, aniž svým zákazníkům ukládá formální povinnost – ať již na základě dohod uzavřených s těmito zákazníky, anebo jednostranně – režim věrnostních slev, tzn. slev vázaných na podmínku, že zákazník, ostatně nezávisle na objemu nákupů, jenž může být značný nebo minimální, pokrývá své potřeby výlučně nebo z významné části u podniku v dominantním postavení (rozsudky ze dne 13. února 1979, Hoffmann-La Roche, 85/76, Recueil, s. 461, bod 89 a ze dne 9. listopadu 1983, Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin v. Komise, bod 71).

               71

               V tomto ohledu je třeba posoudit veškeré okolnosti, zejména kritéria a podmínky poskytování slev, a přezkoumat, zda slevy poskytováním výhody, která není založena na žádném hospodářském plnění, které by ji odůvodnilo, směřují k tomu, aby byla kupujícímu odebrána nebo omezena možnost vybrat si své zdroje zásobování, aby bylo zabráněno přístupu soutěžitelů na trh, nebo k tomu, aby bylo posíleno dominantní postavení narušenou hospodářskou soutěží (viz výše uvedený rozsudek Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin v. Komise, bod 73).

               72

               V projednávané věci z bodu 213 napadeného rozsudku vyplývá, že je třeba mít za to, že systém odporuje článku 102 SFEU, jestliže může bránit tomu, aby se zákazníci podniku v dominantním postavení zásobovali u konkurenčních výrobců.

               73

               Naproti tomu, co tvrdí navrhovatelky, účtování „záporných“ cen – tzn. cen nižších, než jsou ceny výrobní – zákazníkům nepředstavuje předpoklad konstatování zneužívající povahy systému retroaktivních slev nabízených podnikem v dominantním postavení.

               74

               Jak správně uvedl Tribunál v bodě 258 napadeného rozsudku, třetí část druhého a čtvrtého žalobního důvodu předneseného v řízení v prvním stupni byla založena na chybném předpokladu. Okolnost, že systémy retroaktivních slev nutí konkurenty fakturovat zákazníkům navrhovatelek využívajícím slev záporné ceny, totiž nemůže být považována za jeden z pilířů, na kterých spočívá napadené rozhodnutí, k prokázání toho, že systémy retroaktivních slev uplatňované navrhovatelkami mohou mít protisoutěžní účinky. Ostatně Tribunál v bodě 259 napadeného rozsudku správně uvedl, že napadené rozhodnutí je založeno na celé řadě jiných úvah, týkajících se retroaktivních slev používaných navrhovatelkami, které umožňují závěr, že tyto typy praktik mohly vyloučit konkurenty v rozporu s článkem 102 SFEU.

               75

               V tomto ohledu Tribunál konkrétněji uvedl, že podle sporného rozhodnutí zaprvé podnět zásobovat se výhradně nebo téměř výhradně u navrhovatelek je zvlášť silný, když jsou prahové hodnoty, tak, jak je používají navrhovatelky, spojeny se systémem, kdy dosažení bonusu nebo prahu výhodnějšího bonusu zvýhodňuje všechny nákupy zákazníka v dotyčném období, a nikoliv výhradně objem nákupů, který překračuje dotčenou prahovou hodnotu (bod 260 napadeného rozsudku). Zadruhé byly režimy slev individuální pro každého zákazníka a prahové hodnoty byly stanoveny na základě odhadovaných potřeb zákazníka nebo objemů nákupů uskutečněných v minulosti, a tudíž představovaly významný podnět zásobovat se nezbytným vybavením výhradně nebo téměř výhradně u navrhovatelek, a uměle zvyšoval náklady přechodu k jinému poskytovateli, a to i v případě malého počtu jednotek (body 261 a 262 napadeného rozsudku). Zatřetí se retroaktivní slevy často uplatňovaly na některé z největších zákazníků skupiny Tomra s cílem zajistit si jejich věrnost (bod 263 napadeného rozsudku). Konečně navrhovatelky neprokázaly, že jejich jednání bylo objektivně odůvodněno nebo že způsobilo podstatné nárůsty efektivnosti, které byly důležitější než protisoutěžní účinky dopadající na spotřebitele (bod 264 napadeného rozsudku).

               76

               Z veškerých výše připomínaných úvah obsažených v bodech 260 až 264 napadeného rozsudku tak vyplývá, že Tribunál dospěl k závěru, že třetí část druhého a čtvrtého žalobního důvodu, jež byly předloženy v řízení v prvním stupni, vycházela – co se týče protisoutěžní povahy dotčeného režimu – z chybného předpokladu průkazní síly příznačných rysů tohoto režimu, nezávisle na konkrétní úrovni uplatňovaných cen.

               77

               Tribunál totiž ve své úvaze pokračoval, když v bodě v bodě 266 napadeného rozsudku uvedl, že Komise ve sporném rozhodnutí vůbec netvrdí, že systém retroaktivních slev systematicky vedl k záporným cenám, a ani nikdy netvrdila, že takovéto prokázání je předpokladem pro zjištění, že systémy slev jsou zneužívající.

               78

               Tribunál v tomto ohledu v bodě 267 napadeného rozsudku upřesnil, že vylučující mechanismus, který představují retroaktivní slevy, nevyžaduje, aby dominantní podnik obětoval zisky, neboť náklady na slevy se rozkládají na velký počet jednotek. Retroaktivním poskytnutím slev může být průměrná cena získaná dominantním podnikem mnohem vyšší než náklady a může přinést v průměru vysoké ziskové rozpětí. Systém retroaktivních slev má však pro zákazníka za následek, že skutečná cena posledních jednotek je z důvodu odsávajícího účinku velmi nízká. Tribunál tedy zamítl jakožto irelevantní tvrzení o nesprávných skutkových posouzeních, jež navrhovatelky uváděly k analýze hladiny cen, kterou navrhovatelky udržovaly, provedené ve sporném rozhodnutí.

               79

               Tribunál tedy v bodech 269 až 271 napadeného rozsudku v podstatě správně rozhodl, že mechanismus věrnostních slev spočíval v této schopnosti, již má poskytovatel, vytěsnit své konkurenty a odsát ve svůj prospěch spornou část poptávky. Při existenci takovéhoto obchodního nástroje není tudíž třeba provádět analýzu konkrétních účinků slev na hospodářskou soutěž, vzhledem k tomu, že pro účely zjištění porušení článku 102 SFEU postačuje prokázat, že dotčené jednání může takovýto účinek mít, jak bylo připomenuto v bodě 68 tohoto rozsudku.

               80

               Jelikož je tomu tak, údajné nepřezkoumání argumentů, jež byly vzneseny navrhovatelkami v řízení v prvním stupni, v napadeném rozsudku – ohledně nutnosti porovnat ceny uplatňované navrhovatelkami s náklady navrhovatelek, což stejným způsobem vyjadřuje jak důvod vycházející z procesní vady, tak důvod vycházející z nesprávného právního posouzení – nemůže vést k nesprávnému právnímu posouzení, kterým by byl stižen napadený rozsudek. Komise totiž prokázala zneužití dominantního postavení, a vycházela z dalších úvah uvedených v bodech 260 až 264 napadeného rozsudku, a Tribunál správně konstatoval, že tato analýza byla adekvátní a dostatečná k prokázání takovéhoto zneužití. Komise ani Tribunál tak nebyly povinny zkoumat otázku, zda ceny uplatňované skupinou Tomra byly či nebyly nižší než její dlouhodobé průměrné marginální náklady, takže uvedený důvod v kontextu tohoto kasačního opravného prostředku nemůže uspět.

               81

               Argumenty navrhovatelek, podle nichž Pokyny Komise (viz bod 57 tohoto rozsudku) stanoví komparativní analýzu cen a nákladů, nemohou tuto analýzu vyvrátit. Jak totiž uvádí generální advokát v bodě 37 svého stanoviska, Pokyny zveřejněné v roce 2009 nejsou relevantní pro právní posouzení rozhodnutí, jako je sporné rozhodnutí, které bylo přijato v roce 2006.

               82

               Ze všech předcházejících úvah vyplývá, že třetí důvod kasačního opravného prostředku musí být zamítnut.

         Ke čtvrtému důvodu kasačního opravného prostředku, vycházejícímu z nesprávného právního posouzení a nedostatku odůvodnění při analýze otázky, zda dohody, v nichž jsou navrhovatelky označovány jako
         „přednostní, hlavní nebo první poskytovatel
         “ mohou být považovány za výhradní (body 55 až 67 napadeného rozsudku)

      Argumentace účastnic řízení

               83

               Tomra a další mají především za to, že Tribunál nepřezkoumal ani dostatečně neodůvodnil, zda všechny dohody, v nichž byly navrhovatelky smluvními stranami označeny za „přednostního, hlavního nebo prvního poskytovatele“, jež Komise považuje za dohody výhradní, ve skutečnosti směřovaly k tomu, zásobovat se výhradně u navrhovatelek.

               84

               Tomra a další dále uvádějí, že Tribunál opomenul přezkoumat otázku, zda v dohodách neobsahujících formální výhradní povinnost existovaly pro zákazníky navrhovatelek jiné podněty k výhradnímu nákupu u těchto navrhovatelek.

               85

               Komise uvádí, že čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku je nepřípustný, jelikož zpochybňuje posouzení skutkových okolností Tribunálem. Tento důvod kasačního opravného prostředku se totiž omezuje na zpochybnění zjištění Tribunálu, podle něhož smlouvy označující navrhovatelky jakožto „přednostního, hlavního nebo prvního poskytovatele“ implikují závazek výhradnosti. Otázka, zda byly tyto dohody zúčastněnými stranami chápány jako takovýto závazek, je otázkou skutkovou, která musí být zodpovězena na základě důkazů, jež jsou k dispozici, a nikoli na základě vnitrostátního práva, jímž se zmíněné smlouvy řídily.

               86

               Komise zdůrazňuje, že Tribunál zkoumal rovněž otázku, zda sporné dohody obsahovaly další mechanismy motivující k výhradnímu nákupu u skupiny Tomra. Jedná se ostatně o nový důvod, který je ve stádiu kasačního opravného prostředku nepřípustný.

               87

               Komise konečně uvádí, že čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku nesplňuje podmínky čl. 38 odst. 1 písm. c) jednacího řádu. Jedinou částí kasačního opravného prostředku, v níž navrhovatelky odkazují na dohody, v nichž se skupina Tomra a další označují jakožto „přednostní, hlavní nebo první poskytovatel“, je totiž poznámka pod čarou, která se omezila na uvedení omezeného počtu dohod bez jakékoli vysvětlivky. Takováto prezentace však nemůže představovat řádně odůvodněný důvod ve smyslu výše uvedeného ustanovení jednacího řádu.

         Závěry Soudního dvora

               88

               Čtvrtým důvodem kasačního opravného prostředku navrhovatelky zpochybňují posouzení Tribunálu týkající se skutečnosti, že sporné dohody označující navrhovatelky jakožto „přednostního, hlavního nebo první poskytovatele“ se ve skutečnosti týkaly výhradního zásobování, a rovněž skutečnosti, že Tribunál nepřezkoumal otázku, zda dohody neobsahující formální výhradní povinnost obsahovaly jiné typy mechanismů, jako jsou množstevní závazky nebo slevy, jež měly motivovat zákazníky skupiny Tomra, aby se zásobovali u uvedené skupiny.

               89

               V tomto ohledu je třeba uvést, že uvedený důvod se týká posouzení provedených Tribunálem ohledně zvláštních rysů smluvních vztahů mezi navrhovatelkami a jejich zákazníky. Komise ve sporném rozhodnutí tyto rysy vyhodnotila, a vzala přitom v úvahu velké množství skutkových okolností těchto vztahů.

               90

               Tribunál v bodě 57 napadeného rozsudku na základě důkazů, jež měl k dispozici, určil, že Komise ve sporném rozhodnutí označila za „výhradní“ nebo „přednostní“ různé smlouvy vytvořené navrhovatelkami, a že tyto smlouvy byly jako takové chápány bez ohledu na otázku jejich vymahatelné povahy ve vnitrostátním právu.

               91

               V tomto rámci Tribunál v bodech 58 až 66 napadeného rozsudku, jakož i v bodech 88 až 197 tohoto rozsudku, jako příklad provedl velký počet posouzení týkajících se obchodních vztahů mezi skupinou Tomra a jejími zákazníky. Tribunál při tom zevrubně zkoumal argumenty předkládané navrhovatelkami týkající se podmínek zmíněných vztahů, a tyto argumenty považoval za irelevantní pro kvalifikaci uvedených vztahů Komisí.

               92

               Všechna tato posouzení se tudíž, jak to zdůrazňuje i generální advokát v bodě 60 svého stanoviska, týkala účinků praktik skupiny Tomra a důkazů ohledně tohoto předmětu předložených před Tribunálem, zejména pro mechanismy směřující k pobídce různých klientů zásobovat se výhradně u navrhovatelek.

               93

               Z toho plyne, že argumentace navrhovatelek v tomto předmětu je vedena snahou zpochybnit skutková posouzení Tribunálu.

               94

               Jedině Tribunál je však příslušný zjistit skutkový stav, kromě případů, kdy věcná nesprávnost jeho zjištění vyplývá z písemností ve spise, které mu byly předloženy, a dále pak tento skutkový stav posoudit. Posouzení skutkového stavu, s výhradou případu zkreslení důkazů předložených Tribunálu, tedy nepředstavuje právní otázku, která by jako taková podléhala přezkumu Soudního dvora v rámci kasačního opravného prostředku (viz rozsudky ze dne 21. června 2001, Moccia Irme a další v. Komise, C-280/99 P až C-282/99 P, Recueil, s. I-4717, bod 78, a ze dne 7. ledna 2004, Aalborg Portland a další v. Komise, C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P a C-219/00 P, Recueil, s. I-123, body 48 a 49).

               95

               Je třeba dodat, že navrhovatelky u zmíněných posouzení Tribunálu netvrdily, že došlo ke zkreslení skutečností.

               96

               Z předchozího rovněž vyplývá, že na rozdíl od toho, co tvrdí navrhovatelky, Tribunál podrobně zkoumal, zda sporné dohody obsahovaly pobídky k výhradnímu nákupu u skupiny Tomra, takže napadený rozsudek není v tomto ohledu stižen nedostatkem odůvodnění.

               97

               Konečně je pak u argumentu, podle něhož měl Tribunál zohlednit další podněty zákazníků navrhovatelek, třeba poznamenat, jak to uvádí generální advokát v bodech 71 a 72 svého stanoviska, že Tribunál nebyl v rámci ústního jednání, které se před ním konalo, vyzván k přezkoumání tohoto argumentu.

               98

               Z toho plyne, že zmíněný argument musí být považován za nový právní důvod.

               99

               Kdyby však podle judikatury Soudního dvora bylo účastníku řízení umožněno, aby důvod kasačního opravného prostředku, který před Tribunálem neuplatňoval, vznesl poprvé až před Soudním dvorem, znamenalo by to umožnit mu, aby Soudnímu dvoru, jehož pravomoc je v rámci kasačního opravného prostředku omezena, předložil spor v širším rozsahu, než v jakém jej projednával Tribunál. V rámci kasačního opravného prostředku je totiž příslušnost Soudního dvora omezena na posouzení právního řešení žalobních důvodů, které byly před Tribunálem projednány (viz rozsudek ze dne 1. června 1994, Komise v. Brazzelli Lualdi a další, C-136/92 P, Recueil, s. I-1981, bod 59).

               100

               V důsledku toho musí být čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku odmítnut jako nepřípustný.

         K pátému důvodu kasačního opravného prostředku, vycházejícímu z nesprávného právního posouzení při stanovení pokuty vzhledem k zásadě rovného zacházení (body 310 až 321 napadeného rozhodnutí)

      Argumentace účastnic řízení

               101

               Tomra a další uvádějí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení tím, že navrhovatelkám uložil značně vyšší pokutu, než byla pokuta uložená jiným podnikům nacházejícím se ve srovnatelné situaci.

               102

               Komise má za to, že argumentace podaná navrhovatelkami postrádá právní základ. Předchozí rozhodovací praxe Komise nemůže sama o sobě sloužit za právní rámec pro pokuty ve věcech hospodářské soutěže.

               103

               Komise uvádí, že protiprávní jednání vytýkané navrhovatelkám bylo jednoznačné a navrhovatelky se jej dopustily úmyslně. Neexistovala tudíž žádná zvláštní okolnost, jež by svědčila ve prospěch snížení pokuty. Ostatně základ pokuty určený v projednávané věci částkou 16 milionů eur odpovídal dolní polovině sazby stanovené pro závažná protiprávní jednání.

         Závěry Soudního dvora

               104

               Je třeba připomenout, že Soudní dvůr opakovaně rozhodl, že předchozí rozhodovací praxe Komise neslouží jako právní rámec pro stanovení pokut v oblasti hospodářské soutěže a že rozhodnutí týkající se jiných věcí mají v případě diskriminačních zacházení pouze orientační povahu (viz rozsudky ze dne 21. září 2006, JCB Service v. Komise, C-167/04 P, Sb. rozh. s. I-8935, bod 205, jakož i ze dne 24. září 2009, Erste Group Bank a další v. Komise, C-125/07 P, C-133/07 P, C-135/07 P a C-137/07 P, Sb. rozh. s. I-8681, bod 233).

               105

               Skutečnost, že Komise v minulosti uložila pokuty určité úrovně za určité kategorie protiprávního jednání, ji tudíž nemůže zbavit možnosti tuto úroveň zvýšit, je-li to považováno za nezbytné k zajištění provádění unijní politiky hospodářské soutěže, která je i nadále výlučně vymezena nařízením Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích 81 [ES] a 82 [ES] (Úř. věst. 2003, L 1, s. 1; Zvl. vyd. 08/02, s. 205) (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 28. června 2005, Dansk Rørindustri a další v. Komise, C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P až C-208/02 P a C-213/02 P, Sb. rozh. s. I-5425, bod 227).

               106

               Soudní dvůr totiž zdůraznil, že provádění zmíněné politiky vyžaduje, aby Komise mohla přizpůsobit úroveň pokut potřebám této politiky v dané oblasti (viz rozsudek ze dne 7. června 1983, Musique Diffusion française a další v. Komise, 100/80 až 103/80, Recueil, s. 1825, bod 109).

               107

               Je třeba dodat, že závažnost protiprávního jednání musí být stanovena v závislosti na několika skutečnostech, jako jsou zvláštní okolnosti věci, její kontext a odrazující účinek pokut, aniž je sestaven závazný nebo taxativní výčet kritérií, k nimž musí být povinně přihlédnuto (viz rozsudek ze dne 17. července 1997, Ferriere Nord v. Komise, C-219/95 P, Recueil, s. I-4411, bod 33).

               108

               Tribunál tudíž v bodě 314 napadeného rozsudku správně zamítl argumentaci navrhovatelek vycházející ze srovnání mezi pokutou uloženou skupině Tomra a sankcemi uloženými Komisí v jiných rozhodnutích v oblasti hospodářské soutěže.

               109

               Za těchto podmínek Tribunál v rámci své úvahy týkající se částky uložené pokuty neporušil zásadu rovného zacházení.

               110

               Pátý důvod kasačního opravného prostředku uváděný navrhovatelkami na podporu jejich kasačního opravného prostředku tudíž nemůže obstát.

               111

               Ze všech předcházejících úvah vyplývá, že kasační opravný prostředek musí být zamítnut v plném rozsahu.

         K nákladům řízení

               112

               Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu, jenž se na řízení o kasačním opravném prostředku použije na základě článku 118 téhož jednacího řádu, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a navrhovatelky neměly ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedeným uložit náhradu nákladů řízení.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Kasační opravný prostředek se zamítá.

                           2)

                           Tomra Systems ASA, Tomra Europe AS, Tomra Systems GmbH, Tomra Systems BV, Tomra Leergutsysteme GmbH, Tomra Systems AB a Tomra Butikksystemer AS se ukládá náhrada nákladů řízení.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 13. července 2000. # Group Josi Reinsurance Company SA proti Universal General Insurance Company (UGIC). # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Cour d'appel de Versailles - Francie. # Bruselská úmluva. # Věc C-412/98.