title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 10. července 2008. # Emirates Airlines - Direktion für Deutschland proti Diether Schenkel. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Oberlandesgericht Frankfurt am Main - Německo. # Letecká doprava - Nařízení (ES) č. 261/2004 - Náhrady cestujícím v případě zrušení letu - Oblast působnosti - Článek 3 odst. 1 písm. a ) - Pojem ‚let‘. # Věc C-173/07.

text:
      Věc C-173/07
      Emirates Airlines – Direktion für Deutschland
      v.
      Diether Schenkel
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Oberlandesgericht Frankfurt am Main)
      „Letecká doprava – Nařízení (ES) č. 261/2004 – Náhrady cestujícím v případě zrušení letu – Oblast působnosti – Článek 3 odst. 1 písm. a ) – Pojem ‚let‘ “
      Shrnutí rozsudku
      Doprava – Letecká doprava – Nařízení č. 261/2004 – Společná pravidla náhrad a pomoci cestujícím v letecké dopravě v případě
            odepření nástupu na palubu, zrušení nebo významného zpoždění letů – Oblast působnosti
      [Nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 261/2004, čl. 3 odst. 1 písm. a)]
      Pojem „let“ ve smyslu nařízení č. 261/2004, kterým se stanoví společná pravidla náhrad a pomoci cestujícím v letecké dopravě
         v případě odepření nástupu na palubu, zrušení nebo významného zpoždění letů, je třeba vykládat tak, že se v zásadě skládá
         z jedné operace letecké dopravy, a tak určitým způsobem představuje „jednotku“ této dopravy provedenou leteckým dopravcem,
         který určuje její trasu. Z toho vyplývá, že zpáteční cesta nemůže být považována za jeden a tentýž let. Článek 3 odst. 1 písm.
         a) uvedeného nařízení, podle kterého se toto nařízení uplatní na cestující odlétající z letiště umístěného na území členského
         státu, na které se vztahuje Smlouva, musí tedy být vykládán v tom smyslu, že se nepoužije na případ zpáteční cesty, kdy cestující,
         kteří původně odletěli z letiště umístěného na území členského státu, na které se vztahují ustanovení Smlouvy, se vrátí na
         toto letiště letadlem, které odletělo z letiště umístěného ve třetí zemi. Okolnost, že let tam i let zpáteční jsou rezervovány
         současně, nemá vliv na výklad tohoto ustanovení.

      (viz body 40, 47, 53 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      10. července 2008 (*)

      „Letecká doprava – Nařízení (ES) č. 261/2004 – Náhrady cestujícím v případě zrušení letu – Oblast působnosti – Článek 3 odst. 1 písm. a ) – Pojem ‚let‘ “
      Ve věci C‑173/07,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Oberlandesgericht
         Frankfurt am Main (Německo) ze dne 7. března 2007, došlým Soudnímu dvoru dne 2. dubna 2007, v řízení

      Emirates Airlines – Direktion für Deutschland
      proti
      Diether Schenkel,
      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení K. Lenaerts, předseda senátu, G. Arestis, R. Silva de Lapuerta, J. Malenovský (zpravodaj) a T. von Danwitz, soudci,
      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Emirates Airlines – Direktion für Deutschland C. Leffers, Rechtsanwältin,
      –        za D. Schenkel M. Scheffelsem, Rechtsanwalt,
      –        za řeckou vládu M. Apessosem, jakož i O. Patsopoulou a V. Karra, jako zmocněnci,
      –        za francouzskou vládu G. de Berguesem a A. Hare, jako zmocněnci,
      –        za polskou vládu E. Ośnieckou-Tameckou, jako zmocněnkyní,
      –        za švédskou vládu A. Falk, jako zmocněnkyní,
      –        za Komisi Evropských společenství R. Vidal Puigem a G. Braunem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 6. března 2008,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 3 odst. 1 písm. a) nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 261/2004
         ze dne 11. února 2004, kterým se stanoví společná pravidla náhrad a pomoci cestujícím v letecké dopravě v případě odepření
         nástupu na palubu, zrušení nebo významného zpoždění letů a kterým se zrušuje nařízení (EHS) č. 295/91 (Úř. věst. L 46, s. 1;
         Zvl. vyd. 07/08, s. 10).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi leteckou společností Emirates Airlines – Direktion für Deutschland (dále jen
         „Emirates“) a D. Schenkelem ohledně toho, že Emirates odmítla D. Schenkelovi poskytnout náhradu za zrušení letu z Manily (Filipíny).

       Právní rámec
       Mezinárodní právní předpisy
      3        Úmluva o sjednocení některých pravidel pro mezinárodní leteckou dopravu (Montrealská úmluva), uzavřená Evropským společenstvím,
         byla schválena rozhodnutím Rady 2001/539/ES ze dne 5. dubna 2001 (Úř. věst. L 194, s. 38; Zvl. vyd. 07/05, s. 491, dále jen
         „Montrealská úmluva“).

      4        Účelem této úmluvy je zejména zajistit ochranu zájmů spotřebitelů v mezinárodní letecké dopravě a poskytnutí spravedlivých
         náhrad na základě principu odškodnění.

      5        Článek 1 odst. 2 a 3 této úmluvy týkající se její oblasti působnosti stanoví:

      „2.      Pro účely této úmluvy se výrazem ‚mezinárodní doprava‘ rozumí jakákoliv doprava, jejíž místo odeslání a místo určení podle
         smlouvy uzavřené mezi dvěma stranami – bez ohledu na to, zda dojde k přerušení dopravy nebo k překládce – leží buď na území
         smluvních států této úmluvy, anebo na území jednoho ze smluvních států této úmluvy, pokud při přepravě dojde dle dohody k zastávce
         na území jiného státu, a to i tehdy, není-li tento stát smluvním státem této úmluvy. Doprava mezi dvěma body na území jednoho
         smluvního státu této úmluvy bez dohodnuté zastávky v určitém místě na území jiného státu se pro účely této úmluvy nepovažuje
         za mezinárodní dopravu.

      3.      Doprava, kterou uskutečňuje několik po sobě následujících dopravců, je pro účely této úmluvy považována za jednu nerozdělenou
         dopravu, pokud ji obě strany považují za jednu operaci, bez ohledu na to, byla-li sjednána na základě jedné smlouvy nebo řady
         smluv, a neztrácí mezinárodní povahu pouze tím, že doprava na základě jedné smlouvy nebo řady smluv se uskutečnila výhradně
         na území jednoho státu.“

       Právní úprava Společenství
      6        Nařízení č. 261/2004 stanoví v článku 2, nazvaném „Definice“:

      „Pro účely tohoto nařízení se:
      […]
      g)      ,rezervací‘ rozumí skutečnost, že cestující má letenku nebo jiný důkaz, který udává, že rezervace byla leteckým dopravcem
         nebo provozovatelem souborných služeb pro cesty, pobyty a zájezdy přijata a evidována;

      h)      ,cílovým místem určení‘ rozumí místo určení na letence předložené na přepážce pro registraci k přepravě nebo místo určení
         posledního letu v případě přímo navazujících letů; jiné dostupné navazující lety nejsou brány v úvahu, jestliže je dodržen
         původní plánovaný čas příletu;

      [...]“
      7        Uvedené nařízení dále stanoví v článku 3, nazvaném „Oblast působnosti“:

       „1.      Toto nařízení se vztahuje:
      a)      na cestující odlétající z letiště umístěného na území členského státu, na které se vztahuje Smlouva [o ES];
      b)      na cestující odlétající z letiště umístěného na území třetí země na letiště umístněné na území členského státu, na které se
         vztahuje Smlouva, pokud neobdrželi náhradu nebo odškodnění a nebyla jim poskytnuta pomoc v této třetí zemi a pokud je provozující
         letecký dopravce dopravcem Společenství.

      [...]“
      8        Podle svého článku 4, nazvaného „Odepření nástupu na palubu“, nařízení č. 261/2004 stanoví:

      „1.      Jestliže provozující letecký dopravce důvodně očekává, že dojde k odepření nástupu na palubu, vyzve nejprve dobrovolníky k odstoupení
         od jejich rezervací za náhradu podle podmínek dohodnutých mezi dotčenými cestujícími a provozujícím leteckým dopravcem. Dobrovolníkům
         je kromě náhrad podle tohoto odstavce poskytnuta pomoc v souladu s článkem 8.

      [...]“
      9        V článku 5 nařízení č. 261/2004, nazvaném „Zrušení“, se uvádí:

      „1.      V případě zrušení letu:
      […]
      c)      mají dotčení cestující v souladu s článkem 7 právo na náhradu škody od provozujícího leteckého dopravce […]
      [...]“
      10      Článek 7 nařízení č. 261/2004, nazvaný „Právo na náhradu škody“, stanoví:

      „1.      Odkazuje-li se na tento článek, obdrží cestující náhradu ve výši:
      a)      250 EUR u všech letů o délce nejvýše 1 500 kilometrů;
      b)      400 EUR u všech letů ve Společenství delších než 1 500 kilometrů a u všech ostatních letů o délce od 1 500 kilometrů do 3 500
         kilometrů;

      c)      600 EUR u všech letů nespadajících pod písmeno a) nebo b).
      Při určování vzdálenosti se vychází z posledního místa určení, kam cestující v důsledku odepření nástupu na palubu nebo zrušení
         přiletí později než v plánovaném čase.

      […]“
      11      Článek 8 nařízení č. 261/2004, nazvaný „Právo na proplacení výdajů nebo na přesměrování“, stanoví:

      „1.      Odkazuje-li se na tento článek, je cestujícím nabídnuta možnost volby mezi:
      a)      –        náhradou pořizovací ceny letenky do sedmi dní způsobem stanoveným v čl. 7 odst. 3, a to za část nebo části neuskutečněné cesty
         a za část nebo části již uskutečněné cesty, jestliže let nadále neslouží účelu vztahujícímu se k původnímu cestovnímu plánu
         cestujícího, spolu s případným

      –      zpátečním letem do původního místa odletu, a to při nejbližší příležitosti;
      b)      přesměrováním za srovnatelných dopravních podmínek a při nejbližší příležitosti na jejich cílové místo určení; nebo
      c)      přesměrováním za srovnatelných dopravních podmínek na jejich cílové místo určení v pozdější době podle přání cestujícího s výhradou
         dostupnosti míst.

      2.       Ustanovení odst. 1 písm. a) se rovněž použije na cestující, jejichž lety jsou součástí souboru služeb, s výjimkou práva na
         náhradu škody, pokud toto právo vzniká podle směrnice [Rady] 90/314/EHS [ze dne 13. června 1990 o souborných službách pro
         cesty, pobyty a zájezdy (Úř. věst. L 158, s. 59; Zvl. vyd. 13/10, s. 132)].

      [...]“
      12      Podle článku 17 nařízení č. 261/2004, nazvaného „Zpráva“:

      „Do 1. ledna 2007 Komise předloží Evropskému parlamentu a Radě zprávu o uplatňování a výsledcích tohoto nařízení, zejména
         pokud jde o:

      –      […]
      –      možné rozšíření rozsahu působnosti tohoto nařízení na cestující, kteří mají smlouvu s dopravcem Společenství nebo mají letovou
         rezervaci tvořící součást ,souborných služeb pro cesty, pobyty a zájezdy‘, pro které je použitelná směrnice 90/314/EHS, přičemž
         jde o cestující, kteří nastupují na lety z letiště v třetí zemi na letiště v členském státě, a tyto lety nejsou provozovány
         leteckými dopravci Společenství,

      […]“
       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      13      Diether Schenkel si v Německu zarezervoval u společnosti Emirates cestu z Düsseldorfu (Německo) přes Dubaj (Spojené arabské
         emiráty) do Manily a zpět.

      14      Zpáteční let D. Schenkela z Manily byl rezervován na 12. března 2006. Tento let byl zrušen z důvodu technických problémů.
         Diether Schenkel nakonec odletěl z Manily dne 14. března 2006 a téhož dne přiletěl do Düsseldorfu.

      15      Diether Schenkel podal proti Emirates žalobu u Amtsgericht Frankfurt am Main, kterou se na základě čl. 5 odst. 1 písm. c)
         a čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 261/2004 domáhal náhrady škody ve výši 600 EUR.

      16      Poukazoval na to, že v projednávané věci se v případě zrušení letu použijí zmíněná ustanovení, podle nichž mu má být přiznána
         náhrada škody. Tvrdil totiž, že let tam i let zpáteční jsou vzájemně závislými součástmi téhož letu. Jelikož výchozím místem
         tohoto jediného letu byl Düsseldorf, byl „cestující[m] odlétající[m] z letiště umístěného na území členského státu“ Evropského
         společenství ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. a) uvedeného nařízení č. 261/2004.

      17      Emirates tvrdila, že let tam a let zpáteční musí být považovány za dva odlišné lety. Emirates mimoto není držitelem licence
         udělené členským státem podle čl. 2 písm. c) nařízení Rady (EHS) č. 2407/92 ze dne 23. července 1992 o vydávání licencí leteckým
         dopravcům (Úř. věst. L 240, s. 1; Zvl. vyd. 06/02, s. 3).

      18      S odvoláním na skutečnost, že není „dopravce[m] Společenství“ podle čl. 3 odst. 1 písm. b) nařízení č. 261/2004, dospěla tato
         společnost k závěru, že není povinna nahradit D. Schenkelovi škodu vzniklou z důvodu zrušeného letu.

      19      Amtsgericht Frankfurt am Main vyhověl žalobě D. Schenkela. Emirates se odvolala k Oberlandesgericht Frankfurt am Main.

      20      Třebaže se Oberlandesgericht Frankfurt am Main přiklání k závěru, že let tam a let zpáteční let představují pro účely nařízení
         č. 261/2004 jeden a týž let, klade si otázku ohledně opodstatněnosti tohoto výkladu pojmu „let“.

      21      Za těchto podmínek se Oberlandesgericht Frankfurt am Main rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou
         otázku:

      „Musí být ustanovení čl. 3 odst. 1 písm. a) nařízení […] č. 261/2004 […] vykládáno v tom smyslu, že ‚let‘ zahrnuje v každém
         případě cestu letadlem z původního místa odletu do místa určení a zpět tehdy, jsou-li let tam a zpáteční let rezervovány současně?“

       K předběžné otázce
      22      Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda má být čl. 3 odst. 1 písm. a) nařízení č. 261/2004 vykládán tak, že se použije
         na případ zpáteční cesty, kdy cestující, kteří původně odletěli z letiště umístěného na území členského státu, na které se
         vztahuje Smlouva, se vrátí na toto letiště letadlem, které odletělo z letiště umístěného ve třetí zemi. Předkládající soud
         se rovněž táže, zda okolnost, že let tam i let zpáteční jsou rezervovány současně, má vliv na výklad tohoto ustanovení.

      23      Ve své otázce odkazuje předkládající soud na pojmy „let“ a „cesta“ použité v nařízení č. 261/2004 a požaduje odpověď, zda
         pojem „let“ zahrnuje zpáteční cestu letadlem.

      24      Pojem „let“ je pro zodpovězení položené otázky určující navzdory skutečnosti, že ačkoli je ho použito v německém znění čl. 3
         odst. 1 písm. a) nařízení č. 261/2004, výrazná většina ostatních jazykových verzí téhož ustanovení jej buďto nezmiňuje, anebo
         užívá termínu odvozeného od slova „let“.

      25      Jak totiž uvedla generální advokátka v bodě 8 svého stanoviska, cestující odlétající z letiště umístěného na území členského
         státu nebo třetí země jsou nutně cestujícími nastupujícími let na takovémto letišti. Tyto rozdíly mezi různými jazykovými
         zněními jsou tudíž bezvýznamné pro skutečný smysl, jenž musí být přikládán daným ustanovením, která určují oblast působnosti
         uvedeného nařízení.

      26      Úvodem je tudíž třeba podat výklad pojmu „let“.

      27      V tomto ohledu je nutno konstatovat, že vymezení tohoto pojmu není podáno v článku 2 nařízení č. 261/2004, nazvaném „Definice“.
         Není definován ani v ostatních článcích tohoto nařízení.

      28      Za těchto okolností je důležité vyložit pojem „let“ ve světle všech ustanovení nařízení č. 261/2004, jakož i účelu sledovaného
         uvedeným nařízením.

      29      Před přistoupením k této analýze je však třeba uvést, že čl. 3 odst. 1 bod a) nařízení č. 261/2004, na který odkazuje předkládající
         soud, je nutno chápat ve spojení s bodem b) téhož čl. 3 odst. 1.

      30      Z celkového znění tohoto odstavce vyplývá, že zmiňované nařízení se uplatní v situacích, kdy cestující nastoupí let buďto
         na letišti umístěném na území členského státu [bod a)], anebo na letišti umístěném na území třetí země a směřují na letiště
         umístěné na území členského státu, za podmínky, že letecký dopravce provozující tento let je dopravcem Společenství [bod b)].

      31      Z toho plyne, že situace, kdy cestující odlétají z letiště umístěného v třetí zemi, nemůže být považována za situaci spadající
         pod čl. 3 odst. 1 bodu a) nařízení č. 261/2004, a že tudíž do oblasti působnosti zmiňovaného nařízení spadá pouze při splnění
         podmínky stanovené v samotném čl. 3 odst. 1 bodě b), to znamená tehdy, je-li provozující letecký dopravce dopravcem Společenství.

      32      Co se týče dále výkladu relevantních ustanovení uvedeného nařízení, je nejprve zapotřebí uvést, že čl. 8 odst. 2 nařízení
         č. 261/2004 odkazuje na let, který je součástí souborné cesty, což implikuje, že let není totožný s cestou a že se cesta může
         skládat z několika letů. V tomto ohledu odstavec 1 uvedeného článku výslovně zmiňuje pojem „zpáteční let“, čímž naznačuje
         existenci letu tam uskutečněného v průběhu téže cesty.

      33      Platnost tohoto tvrzení je podpořena čl. 2 písm. h) nařízení č. 261/2004 podávajícím definici pojmu „cílové místo určení“,
         jímž se rozumí místo určení na letence předložené na přepážce pro registraci k přepravě nebo místo určení posledního letu
         v případě přímo navazujících letů.

      34      Dále čl. 8 odst. 1 nařízení č. 261/2004 rozlišuje mezi původním místem odletu a cílovým místem určení cestujících, a zmiňuje
         tak dvě různá místa. Přitom předpoklad, že „letem“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. a) uvedeného nařízení se rozumí zpáteční
         cesta, by se rovnal úvaze, že cílové místo určení je totožné s původním místem odletu. V takovém případě by uvedené ustanovení
         pozbylo smyslu.

      35      Konečně považovat „let“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. a) nařízení č. 261/2004 za zpáteční cestu by ve skutečnosti mělo za
         následek snížení ochrany, jež má být poskytována cestujícím na základě tohoto nařízení, což by odporovalo jeho cíli, který
         spočívá v zajištění vysoké úrovně ochrany cestujících (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. ledna 2006, IATA a ELFAA, C‑344/04,
         Sb. rozh. s. I‑403, bod 69).

      36      Krom toho čl. 4 odst. 1, čl. 5 odst. 1 a čl. 8 odst. 1 nařízení č. 261/2004 vyžadují náhradu různých škod, k nimž může dojít
         u příležitosti letu, ale nepředpokládají, že by k některé z těchto škod mohlo dojít několikrát během téhož letu. Za těchto
         podmínek by cestující, kteří původně odletěli z letiště umístěného v členském státě, mohli tuto ochranu v případě, že by stejnou
         škodu utrpěli na cestě tam i na cestě zpět, nárokovat pouze jednou.

      37      Nadto výklad čl. 3 odst. 1 písm. a) nařízení č. 261/2004 v tom smyslu, že let zahrnuje zpáteční cestu, by vedl rovněž k tomu,
         že by cestující pozbyli odpovídajících práv v situaci, kdy let z letiště umístěného na území členského státu není zajišťován
         dopravcem Společenství.

      38      V tomto ohledu by cestující takového letu, kteří původně odletěli z letiště umístěného v třetí zemi, nemohli požívat ochrany
         zajišťované nařízením č. 261/2004. Naopak cestující, kteří by svou cestu zahájili týmž letem, by této ochrany požívat mohli,
         jelikož by byli považováni za cestující, kteří odletěli z letiště umístěného na území členského státu. Cestující téhož letu,
         jejichž ochrana ohledně důsledků škodných událostí vyplývajících z tohoto letu musí být stejná, by tudíž byli vystaveni různému
         zacházení.

      39      Podle ustálené judikatury však zásada rovného zacházení nebo zákazu diskriminace vyžaduje, aby se srovnatelnými situacemi
         nebylo zacházeno odlišně a s odlišnými situacemi stejně, není-li takové zacházení objektivně odůvodněné (viz výše uvedený
         rozsudek IATA a ELFAA, bod 95; viz též rozsudky ze dne 12. září 2006, Eman a Sevinger, C‑300/04, Sb. rozh. s. I‑8055, bod
         57, a ze dne 11. září 2007, Lindorfer v. Rada, C‑227/04 P, Sb. rozh. s. I‑6767, bod 63).

      40      Ve světle všech těchto prvků je třeba pojem „let“ ve smyslu nařízení č. 261/2004 vykládat tak, že se v zásadě skládá z jedné
         operace letecké dopravy, a tak určitým způsobem představuje „jednotku“ této dopravy provedenou leteckým dopravcem, který určuje
         svůj letový řád.

      41      Naopak pojem „cesta“ se váže k osobě cestujícího, který si zvolí místo určení a přepraví se tam s použitím leteckých spojů
         zajišťovaných leteckými dopravci. Cesta, která obvykle zahrnuje části „cesta tam“ a „zpáteční cesta“, je určována především
         osobním a individuálním cílem přemístění se. Pojem „cesta“, jenž se neobjevuje ve znění čl. 3 odst. 1 písm. a) nařízení č. 261/2004,
         je pro výklad tohoto ustanovení v zásadě nepodstatný.

      42      Za těchto podmínek je třeba posoudit, mohou-li mít jiné právní nástroje, jež jsou relevantní v dané záležitosti, význam pro
         výklad pojmu „let“. V této souvislosti je třeba zkoumat, zda – jak se zdá konstatoval předkládající soud – je rozhodující
         Montrealská úmluva. Tato úmluva vymezuje povinnosti leteckých dopravců vůči cestujícím, s nimiž uzavřeli smlouvu o přepravě,
         a zejména stanovuje podmínky, za nichž může být cestujícím přiznána individualizovaná náprava ve formě náhrady škody, jestliže
         utrpěné škody byly důsledkem zpoždění.

      43      Skutečností je, že Montrealská úmluva představuje nedílnou součást právního řádu Společenství (v tomto smyslu viz výše uvedený
         rozsudek IATA a ELFAA body 35 a 36). Krom toho z čl. 300 odst. 7 ES vyplývá, že orgány Společenství jsou vázány dohodami,
         které Společenství uzavřelo, a že v důsledku toho mají tyto dohody přednost před akty sekundárního práva Společenství (viz
         v tomto smyslu rozsudek ze dne 10. září 1996, Komise v. Německo, C‑61/94, Recueil, s. I‑3989, bod 52).

      44      Montrealská úmluva však žádným způsobem neurčuje rozsah zmíněných povinností jakoukoli zmínkou o pojmu „let“, který se ostatně
         v textu této úmluvy nevyskytuje.

      45      Krom toho jsou, jak správně uvádí předkládající soud, následné přepravy považovány podle Montrealské úmluvy za „jedinou přepravu“,
         zejména byly-li sjednány formou jediné smlouvy. Jelikož se však tento pojem „jediná přeprava“ odvolává na posloupnou řadu
         několika spojů zvolených cestujícím, blíží se spíše pojmu „cesta“, jak je vymezen v bodě 41 tohoto rozsudku.

      46      Montrealská úmluva tudíž není určující pro výklad pojmu „let“ ve smyslu nařízení č. 261/2004.

      47      Z bodů 32 až 41 tohoto rozsudku vyplývá, že zpáteční cesta nemůže být považována za jeden a tentýž let. Článek 3 odst. 1 písm. a)
         nařízení č. 261/2004 nelze tudíž použít na případ zpáteční cesty odpovídající cestě ve věci projednávané v původním řízení,
         kdy cestující, kteří původně odletěli z letiště umístěného na území členského státu, se vrátí na toto letiště letadlem, které
         odletělo z letiště umístěného ve třetí zemi.

      48      Takovýto výklad potvrzuje rovněž čl. 17 druhá odrážka nařízení č. 261/2004 vysvětlená ve dvacátém třetím bodě odůvodnění tohoto
         nařízení, podle nějž zákonodárce Společenství v budoucnu zamýšlí případné rozšíření oblasti působnosti zmíněného nařízení
         na cestující, kteří nastupují lety z letiště v třetí zemi s místem určení v členském státě, jež nejsou provozovány dopravci
         Společenství.

      49      Jestliže by se čl. 3 odst. 1 písm. a) nařízení č. 261/2004 týkal též případů zpáteční cesty, kdy cestující, kteří původně
         odletěli z letiště umístěného na území členského státu nastoupí let z letiště v třetí zemi, spadali by cestující podle čl. 17
         druhé odrážky uvedeného nařízení již do jeho oblasti působnosti. Toto ustanovení by tudíž pozbylo smyslu.

      50      Otázka týkající se okolnosti, že let tam a let zpáteční jsou předmětem jedné jediné rezervace, není relevantní pro závěr uvedený
         v bodě 47 tohoto rozsudku.

      51      Definice pojmu „rezervace“ podaná v čl. 2 písm. g) nařízení č. 261/2004 totiž neobsahuje žádný prvek, jenž by umožnil upřesnit
         rozsah oblasti působnosti čl. 3 odst. 1 písm. a) nařízení č. 261/2004. Skutečnost, že cestující provedou jedinou rezervaci,
         nemá vliv na samostatnost obou letů.

      52      Způsob rezervace tudíž nelze považovat za prvek relevantní pro určení dosahu čl. 3 odst. 1 písm. a) nařízení č. 261/2004.

      53      Vzhledem k výše uvedeným úvahám je na položenou otázku třeba odpovědět tak, že čl. 3 odst. 1 písm. a) nařízení č. 261/2004
         musí být vykládán v tom smyslu, že se nepoužije na případ zpáteční cesty, kdy cestující, kteří původně odletěli z letiště
         umístěného na území členského státu, na které se vztahují ustanovení Smlouvy, se vrátí na toto letiště letadlem, které odletělo
         z letiště umístěného ve třetí zemi. Okolnost, že let tam i let zpáteční jsou rezervovány současně, nemá vliv na výklad tohoto
         ustanovení.

       K nákladům řízení
      54      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
      Článek 3 odst. 1 písm. a) nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 261/2004 ze dne 11. února 2004, kterým se stanoví
            společná pravidla náhrad a pomoci cestujícím v letecké dopravě v případě odepření nástupu na palubu, zrušení nebo významného
            zpoždění letů a kterým se zrušuje nařízení (EHS) č. 295/91, musí být vykládán v tom smyslu, že se nepoužije na případ zpáteční
            cesty, kdy cestující, kteří původně odletěli z letiště umístěného na území členského státu, na které se vztahují ustanovení
            Smlouvy, se vrátí na toto letiště letadlem, které odletělo z letiště umístěného ve třetí zemi. Okolnost, že let tam i let
            zpáteční jsou rezervovány současně, nemá vliv na výklad tohoto ustanovení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 15. prosince 1966. # Jean Moreau proti Komisi CEEA. # Spojené věci 15-64 a 60-65.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 22. června 2016.#Evropská komise v. Portugalská republika.#Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 91/271/EHS – Čištění městských odpadních vod – Rozsudek Soudního dvora, kterým se určuje nesplnění povinnosti – Nesplnění povinností vyplývajících z rozsudku – Článek 260 odst. 2 SFEU – Peněžité sankce – Paušální částka a penále.#Věc C-557/14.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      22. června 2016 (
            *1
         )
      „Nesplnění povinnosti státem — Směrnice 91/271/EHS — Čištění městských odpadních vod — Rozsudek Soudního dvora, kterým se určuje nesplnění povinnosti — Nesplnění povinností vyplývajících z rozsudku — Článek 260 odst. 2 SFEU — Peněžité sankce — Paušální částka a penále“
      Ve věci C‑557/14,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě čl. 260 odst. 2 SFEU, podaná dne 4. prosince 2014,

         Evropská komise, zastoupená G. Braga da Cruzem a E. Manhaevem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
      žalobkyně,
      proti

         Portugalské republice, zastoupené L. Inez Fernandesem, J. Reis Silvou a J. Brito e Silvou, jako zmocněnci,
      žalované,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení L. Bay Larsen (zpravodaj), předseda senátu, A. Tizzano, místopředseda Soudního dvora vykonávající funkci soudce třetího senátu, D. Šváby, J. Malenovský a M. Vilaras, soudci,
      generální advokátka: J. Kokott,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 21. ledna 2016,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 25. února 2016,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Evropská komise se svou žalobou domáhá, aby Soudní dvůr:

                        —

                        určil, že Portugalská republika tím, že nepřijala všechna opatření, která vyplývají z rozsudku ze dne 7. května 2009, Komise v. Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292), nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 260 odst. 1 SFEU;

                        —

                        uložil Portugalské republice povinnost zaplatit Komisi penále ve výši 20196 eur za každý den prodlení s plněním povinností vyplývajících z rozsudku ze dne 7. května 2009, Komise v. Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292), a to ode dne vyhlášení rozsudku v této věci do dne, kdy dojde ke splnění povinností vyplývajících z rozsudku ze dne 7. května 2009, Komise v. Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292);

                        —

                        uložil Portugalské republice povinnost zaplatit Komisi paušální částku ve výši 2244 eur za den ode dne vyhlášení rozsudku ze dne 7. května 2009, Komise v. Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292), do vyhlášení rozsudku v této věci anebo do úplného splnění povinností vyplývajících z rozsudku ze dne 7. května 2009 (C‑530/07, EU:C:2009:292), pokud bude uvedenému rozsudku vyhověno dříve, a

                        —

                        uložil Portugalské republice náhradu nákladů řízení.

         Právní rámec

               2

               Směrnice Rady 91/271/EHS ze dne 21. května 1991 o čištění městských odpadních vod (Úř. věst. 1991, L 135, s. 40; Zvl. vyd. 15/02, s. 26) se podle svého článku 1 týká odvádění, čištění a vypouštění městských odpadních vod a čištění a vypouštění odpadních vod z určitých průmyslových odvětví. Jejím cílem je ochrana životního prostředí před nepříznivými účinky vypouštění městských odpadních vod.

               3

               Článek 2 této směrnice definuje „městské odpadní vody“ jako „splašky nebo směs splašků, průmyslových odpadních vod nebo dešťových vod“. Tentýž článek definuje rovněž „aglomeraci“ jako „oblast, v níž jsou obyvatelé a popřípadě i hospodářské činnosti natolik soustředěny, že městské odpadní vody jsou shromažďovány a odváděny do městské čistírny odpadních vod nebo do společného místa vypouštění“ a „populační ekvivalent (PE)“ jako „zatížení vyjádřené jako produkce organického biologicky odbouratelného znečištění, která odpovídá pětidenní biochemické spotřebě kyslíku (BSK5) 60 g O2/den“.

               4

               Článek 4 uvedené směrnice stanoví:
               „1.   Členské státy zajistí, aby městské odpadní vody odváděné stokovými soustavami byly před vypuštěním podrobeny sekundárnímu čištění nebo jinému rovnocennému čištění, a to nejpozději do:

                        —

                        31. prosince 2000 u všech vypouštění z aglomerací s populačním ekvivalentem vyšším než 15000 PE,

                  [...]
               3.   Vypouštění z čistíren městských odpadních vod podle odstavců 1 a 2 musí vyhovovat požadavkům uvedeným v příloze I B. [...]
               4.   Zatížení vyjádřené v PE se vypočte z maximálního průměrného týdenního zatížení na vstupu do čistírny odpadních vod během roku s vyloučením neobvyklých situací, jako jsou například situace vyvolané silnými dešti.“

               5

               Článek 6 odst. 2 a 4 téže směrnice zní:
               „2.   Městské odpadní vody vypouštěné z aglomerací s populačním ekvivalentem v rozmezí 10000 až 150000 PE do pobřežních vod a z aglomerací s populačním ekvivalentem v rozmezí 2000 až 10000 PE do ústí řek, které se nacházejí v oblastech popsaných v odstavci 1, mohou být čištěny podle mírnějších požadavků, než jaké jsou předepsány v článku 4 za předpokladu, že:

                        —

                        vypouštění jsou podle čl. 2 odst. 7 v souladu s kontrolními postupy stanovenými v příloze I D podrobena přinejmenším primárnímu čištění,

                        —

                        zevrubné studie prokázaly, že tato vypouštění neovlivní nepříznivě životní prostředí.

                  Členské státy poskytnou Komisi veškeré podstatné informace o výše uvedených studiích.
               [...]
               4.   Členské státy zajistí, aby bylo vymezení méně citlivých oblastí prověřováno v intervalech ne delších než čtyři roky.“

               6

               Článek 8 odst. 5 směrnice 91/271 zní následovně:
               „Ve výjimečných případech, kdy lze prokázat, že vyšší stupeň čištění nebude pro životní prostředí přínosem, mohou být odpadní vody vypouštěné do méně citlivých oblastí z aglomerací s populačním ekvivalentem vyšším než 150000 PE čištěny podle článku 6 jako odpadní vody z aglomerací s populačním ekvivalentem v rozmezí 10000 až 150000 PE.
               V těchto případech předloží členské státy předem Komisi odpovídající dokumentaci. Komise případ přezkoumá a přijme příslušná opatření v souladu s postupem stanoveným v článku 18.“

               7

               Příloha I této směrnice, nadepsaná „Požadavky na městské odpadní vody“, zní:
               „[...]

                        B.

                        Vypouštění z čistíren městských odpadních vod do recipientů [...]

                                 1.

                                 Čistírny městských odpadních vod mají být projektovány nebo upraveny tak, aby před vypuštěním do recipientu bylo možno odebírat reprezentativní vzorky vstupujících odpadních vod a vod vyčištěných.

                                 2.

                                 Vypouštění z čistíren městských odpadních vod podrobené čištění podle článků 4 a 5 musí vyhovovat požadavkům uvedeným v tabulce 1.

                  [...]“

               8

               Bod D přílohy I směrnice 91/271, nadepsaný „Referenční metody monitorování a vyhodnocování výsledků“, zní:

                        „1.

                        Členské státy zajistí, aby použité metody monitorování odpovídaly přinejmenším úrovni dále uvedených požadavků.
                        Metody alternativní k metodám uvedeným v odstavcích 2, 3 a 4 mohou být použity za předpokladu, že lze prokázat, že poskytují rovnocenné výsledky.
                        [...]

                        2.

                        V přesně určeném bodě na odtoku z čistírny a je-li to třeba, také na vtoku do čistírny se budou odebírat vzorky vázané na průtok nebo 24hodinové slévané vzorky, aby bylo možné sledovat soulad s požadavky na vypouštěné odpadní vody stanovené touto směrnicí.
                        [...]

                        3.

                        Minimální roční počet vzorků bude stanoven v závislosti na velikosti čistírny a vzorky musí být odebírány v pravidelných intervalech během celého roku:

                                 —

                                 [...]

                                 —

                                 10000 až 49999 PE: 12 vzorků.

                                 —

                                 [...]

                        4.

                        Vyčištěné odpadní vody se považují za vyhovující příslušným ukazatelům, pokud jejich vzorky posuzované pro každý ukazatel zvlášť prokážou soulad s příslušnými hodnotami ukazatelů následujícím způsobem:

                                 a)

                                 u ukazatelů uvedených v tabulce 1 a čl. 2 odst. 7 je nejvyšší přípustný počet vzorků, které nemusí vyhovět ukazatelům uvedeným v tabulce 1 a čl. 2 odst. 7 a vyjádřeným buď koncentrací, nebo procenty úbytku, uveden v tabulce 3;

                  [...]“

         Rozsudek Komise v. Portugalsko

               9

               Dne 9. července 2004 zaslala Komise Portugalské republice výzvu dopisem, ve které konstatovala, že řada aglomerací na území tohoto členského státu s populačním ekvivalentem vyšším než 15000 PE není vybavena stokovými soustavami městských odpadních vod podle požadavků článku 3 směrnice 91/271 ani soustavou čistíren těchto vod, které by splňovaly požadavky článku 4 této směrnice.

               10

               Vzhledem k tomu, že vysvětlení poskytnutá tímto členským státem považovala Komise za nedostatečná v případě 17 aglomerací, zaslala mu dne 13. července 2005 odůvodněné stanovisko a vyzvala jej, aby mu ve lhůtě dvou měsíců od jeho doručení vyhověla.

               11

               Portugalská republika na toto stanovisko odpověděla dopisem ze dne 14. října 2005.

               12

               Komise, majíc v návaznosti na tuto odpověď za to, že některé aglomerace mají být z řízení o nesplnění povinnosti vyloučeny, zatímco u jiných aglomerací uvedených v příloze výzvy dopisem ze dne 9. července 2004, avšak nikoli v odůvodněném stanovisku ze dne 13. července 2005, přetrvávalo porušování článků 3 a 4 směrnice 91/271, vydala dne 4. července 2006 doplňující odůvodněné stanovisko týkající se nadále 32 aglomerací. Tímto stanoviskem vyzvala Portugalskou republiku k přijetí opatření nezbytných k tomu, aby uvedenému stanovisku vyhověla ve lhůtě dvou měsíců od jeho doručení.

               13

               Majíc za to, že navzdory vysvětlením poskytnutým tímto členským státem v dopise ze dne 14. září 2006 zůstává situace v případě některých aglomerací neuspokojivá z hlediska ustanovení této směrnice, rozhodla se Komise podat žalobu pro nesplnění povinnosti k Soudnímu dvoru, jež byla předmětem řízení ve věci C‑530/07.

               14

               V průběhu řízení před Soudním dvorem vzala Komise žalobu zpět v rozsahu, v němž se týkala nesplnění povinností vyplývajících z článku 3 směrnice 91/271 v případě pěti z těchto aglomerací a článku 4 této směrnice v případě jedenácti aglomerací, čímž byl předmět žaloby na určení nesplnění povinnosti omezen na zbývající aglomerace.

               15

               Ve svém rozsudku ze dne 7. května 2009, Komise v. Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292), Soudní dvůr rozhodl, že Portugalská republika tím, že v rozporu s článkem 3 směrnice 91/271 nevybavila stokovými soustavami aglomerace Bacia do Rio Uima (Fiães de S. Jorge), Costa de Aveiro, Covilhã, Espinho/Feira, Ponta Delgada, Póvoa de Varzim/Vila do Conde ani Santa Cita, a tím, že v rozporu s článkem 4 této směrnice nepodrobila sekundárnímu čištění nebo jinému rovnocennému čištění městské odpadní vody pocházející z aglomerací Alverca, Bacia do Rio Uima (Fiães S. Jorge), Carvoeiro, Costa de Aveiro, Costa Oeste, Covilhã, Lisabon, Matosinhos, Milfontes, Nazaré/Famalicão, Ponta Delgada, Póvoa de Varzim/Vila do Conde, Santa Cita, Vila Franca de Xira a Vila Real de Santo António, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článků 3 a 4 uvedené směrnice.

         Postup před zahájením soudního řízení

               16

               V rámci kontroly plnění povinností vyplývajících z rozsudku ze dne 7. května 2009, Komise v. Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292), požádala Komise dopisem ze dne 18. června 2009 Portugalskou republiku o informace ohledně opatření přijatých za účelem vyhovění tomuto rozsudku.

               17

               Dopisem ze dne 24. července 2009 informoval tento členský stát Komisi o opatřeních, která přijal.

               18

               Dne 11. prosince 2009 požádala Komise uvedený členský stát o vysvětlení, na které v několika dopisech a dodatečných informacích tento členský stát odpověděl tak, že co se týče aglomerace Vila Real de Santo António, je nová čistírna v provozu od roku 2009, avšak 30 % odváděných znečištěných odpadních vod stále není ve skutečnosti připojeno k čistírně, přičemž dokončení nezbytných prací je naplánováno na konec roku 2012. Pokud jde o aglomeraci Matosinhos, bylo dokončení stavebních prací na nové čistírně původně naplánováno na konec roku 2011, ale konec prací byl nakonec posunut na duben 2013.

               19

               Několika dopisy a na setkání s útvary Komise informovala Portugalská republika Komisi o vývoji situace těchto dvou aglomerací.

               20

               Z dopisu tohoto členského státu ze dne 26. listopadu 2013 týkajícího se aglomerace Vila Real de Santo António vyplývá, že dokončení nezbytných prací k zajištění připojení všech znečištěných odpadních vod aglomerace k nové čistírně bylo naplánováno na první čtvrtletí roku 2014. Pokud jde o aglomeraci Matosinhos, z tohoto dopisu vyplývá, že z důvodu nedostatečného financování ještě stavební práce na nové čistírně nezačaly, ale v průběhu roku 2014 má být předložena nová žádost o financování.

               21

               Komise, majíc za to, že v případě 2 z 22 aglomerací, které byly předmětem rozsudku ze dne 7. května 2009, Komise v. Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292), a to Vila Real de Santo António a Matosinhos, nebylo uvedenému rozsudku vyhověno, podala projednávanou žalobu.

         K nesplnění povinnosti

         Argumentace účastnic řízení

               22

               Pokud jde o aglomeraci Vila Real de Santo António, Komise uvádí, že navzdory úsilí, které Portugalská republika vynaložila od vyhlášení rozsudku ze dne 7. května 2009, Komise v. Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292), do data rozhodného pro posouzení existence nesplnění povinnosti v projednávaném případě, tedy do 21. dubna 2014, ke kterému uplynula lhůta stanovená ve výzvě dopisem zaslané Portugalské republice Komisí, nezajistil tento členský stát sekundární nebo jiné rovnocenné čištění městských odpadních vod této aglomerace v souladu s článkem 4 směrnice 91/271. Z dopisu Portugalské republiky ze dne 23. dubna 2014 totiž vyplývá, že k tomuto datu ještě probíhaly práce nezbytné k úplnému připojení této aglomerace k čistírně městských odpadních vod.

               23

               Pokud jde o aglomeraci Matosinhos, Komise uvádí, že současná čistírna umožňuje pouze primární čištění odpadních vod následně vypouštěných do moře podvodním potrubím. V tomto ohledu poukazuje na to, že jak vyplývá z dopisu Portugalské republiky ze dne 23. dubna 2014, stavební práce na čistírně sekundárního čištění ještě nezačaly z důvodu údajných finančních problémů, přičemž dokončení uvedených prací bylo posunuto na rok 2017.

               24

               Komise kromě toho tvrdí, že argumenty, které Portugalská republika uvedla ve své žalobní odpovědi ohledně neexistence vlivu primárního čištění městských odpadních vod na jakost recipientů a dostatečnosti takového čištění k zajištění jakosti vod a zabránění nebezpečí pro životní prostředí, jakož i pro lidské zdraví, nejsou odůvodněné, jelikož ve skutečnosti zpochybňují závěry rozsudku Soudního dvora ze dne 7. května 2009, Komise. v Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292).

               25

               Portugalská republika obecně uvádí, že uvedenému rozsudku bylo z větší části vyhověno.

               26

               Pokud jde o aglomeraci Vila Real de Santo António, Portugalská republika upřesňuje, že se jedná o tři projekty připojení kanalizačních sítí. První zahrnuje kanalizaci na západě města Vila Nova de Cacela a dopravní síť k čistírně odpadních vod, jejíž připojení bylo dokončeno v listopadu 2014. Druhý projekt se týká připojení kanalizace na okrajích této aglomerace a sběrného a dopravního systému odpadních vod k čistírně odpadních vod, jež byla dokončena v únoru 2015. Třetí projekt se týká připojení kanalizace centrální části města uvedené aglomerace ke sběrnému a dopravnímu systému odpadních vod k čistírně odpadních vod.

               27

               Ve své žalobní odpovědi Portugalská republika tvrdila, že tento třetí projekt se nachází ve velmi pokročilé fázi. Tento členský stát v duplice uvedl, že připojení odpadních vod k čistírně odpadních vod, která je v provozu od roku 2009, bylo dokončeno 11. dubna 2015, o čemž byly útvary Komise informovány.

               28

               Pokud jde o aglomeraci Matosinhos, Portugalská republika tvrdí, že stávající primární čištění postačuje k zajištění jakosti vod a zabránění nebezpečí pro životní prostředí, jakož i pro lidské zdraví, takže neexistence sekundárního čištění nemá vliv na jakost vod recipientů. Odpadní vody čištěné v této aglomeraci totiž nejsou vypouštěny do jezerních nebo říčních vod, nýbrž do neklidných mořských vod se silnými mořskými proudy a s vysokým obsahem soli.

               29

               V této souvislosti tento členský stát uvádí, že situace aglomerace Matosinhos spadá pod čl. 8 odst. 5 směrnice 91/271. Podle tohoto článku přitom ve výjimečných případech a u pobřežních aglomerací považovaných za méně citlivé mohou být odpadní vody čištěny podle mírnějších požadavků.

               30

               Portugalská republika uvádí, že stávajícím primárním čištěním odpadních vod bylo dosaženo snížení chemické a biochemické potřeby kyslíku v průměru o 42 % až 43 %, což odpovídá více než dvojnásobku hodnoty, jaká je požadována podle této směrnice, tj. 20 %.

               31

               Uvedený členský stát za tímto účelem uvádí, že stávající čistírna odpadních vod je napojena na podvodní potrubí, které odvádí vody podrobené primárnímu čištění do Atlantického oceánu přibližně 2 km od pobřeží, takže není ovlivněna jakost těchto vod ke koupání. K zajištění stálé jakosti těchto vod zbývá provést pouze několik úprav, které se týkají toliko stavby infrastruktury.

               32

               Portugalská republika rovněž odkazuje na pravidelně prováděné analýzy vod ke koupání na území této aglomerace, které podle ní potvrzují jejich „vynikající“ kvalitu. Za těchto okolností podle Portugalské republiky neexistuje žádný důvod se domnívat, že vyvstalo nebezpečí pro zdraví obyvatel nebo pro odvětví cestovního ruchu.

               33

               Tento členský stát uvádí, že i když byla přijata opatření za účelem dosažení souladu s ustanoveními článku 4 směrnice 91/271, zabránily stavbě čistírny finanční obtíže. Kromě toho byla v průběhu let 2008 a 2011 vypsána nabídková řízení, ale okolnosti vyšší moci zabránily pokračování stavebního projektu této čistírny.

               34

               Portugalská republika dodává, že v každém případě jsou podmínky týkající se stavby čistírny odpadních vod umožňující jejich sekundární čištění mezitím naplněny a finance nezbytné k tomuto účelu byly uvolněny, o čemž byla Komise informována. V tomto ohledu předložila Portugalská republika tomuto orgánu časový harmonogram průběhu stavebních prací, které by měly být započaty v první polovině roku 2016 s tím, že úplné zprovoznění zařízení je plánováno na druhou polovinu roku 2019.

         Závěry Soudního dvora

               35

               K určení, zda Portugalská republika přijala všechna opatření nezbytná ke splnění povinností vyplývajících z rozsudku ze dne 7. května 2009, Komise. v. Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292), je třeba ověřit, zda dodržela článek 4 směrnice 91/271 v plném rozsahu, a to konkrétně vybavením dotčených aglomerací soustavou čistíren městských odpadních vod splňující požadavky tohoto článku.

               36

               Pokud jde o řízení o nesplnění povinnosti podle čl. 260 odst. 2 SFEU, je třeba za datum rozhodné pro posouzení existence takového nesplnění povinnosti považovat uplynutí lhůty stanovené ve výzvě dopisem vydané na základě tohoto ustanovení (rozsudek ze dne 15. října 2015, Komise v. Řecko, C‑167/14, EU:C:2015:684, bod 29 a citovaná judikatura).

               37

               Vzhledem k tomu, že Komise v projednávaném případě, jak bylo připomenuto v bodě 22 tohoto rozsudku, zaslala Portugalské republice výzvu dopisem postupem podle čl. 260 odst. 2 SFEU, je rozhodným datem uvedeným v předchozím bodě rozsudku v projednávané věci datum uplynutí lhůty stanovené v tomto dopise, tedy 21. dubna 2014.

               38

               Je přitom nesporné, že k tomuto datu ještě nebyly aglomerace Vila Real de Santo António a Matosinhos vybaveny soustavou čistíren městských odpadních vod podle článku 4 této směrnice.

               39

               Pokud jde o aglomeraci Vila Real de Santo António, z prohlášení Portugalské republiky totiž vyplývá, že k datu 21. dubna 2014 nebyla ještě soustava čistíren městských odpadních vod zprovozněna. Pokud jde o aglomeraci Matosinhos, informovala Portugalská republika Komisi dopisem ze dne 23. dubna 2014, že stavební práce na čistírně odpadních vod umožňující jejich sekundární čištění ještě nezačaly.

               40

               Argumenty Portugalské republiky týkající se této aglomerace ohledně neexistence vlivu toliko primárního čištění městských odpadních vod na jakost recipientů a dostatečnosti takového čištění k zajištění jakosti těchto vod a zabránění nebezpečí pro životní prostředí, jakož i pro lidské zdraví ve skutečnosti směřují ke zpochybnění závěrů rozsudku Soudního dvora ze dne 7. května 2009, Komise. v. Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292), a nelze je proto přijmout.

               41

               Pokud jde o argumentaci Portugalské republiky vycházející z obtíží, kterým musel tento členský stát čelit, aby vyhověl rozsudku ze dne 7. května 2009, Komise v. Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292), je třeba připomenout, že se členský stát nemůže dovolávat ustanovení, zvyklostí nebo okolností vnitrostátního právního řádu, aby tím odůvodnil nesplnění povinností vyplývajících z unijního práva, a taková argumentace tedy nemůže obstát (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. října 2015, Komise v. Řecko, C‑167/14, EU:C:2015:684, bod 35 a citovaná judikatura).

               42

               Za těchto podmínek je třeba určit, že Portugalská republika tím, že nepřijala všechna nezbytná opatření, která vyplývají z rozsudku ze dne 7. května 2009, Komise v. Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292), nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 260 odst. 1 SFEU.

         K peněžitým sankcím

         K penále

      Argumentace účastnic řízení

               43

               Pokud jde o aglomeraci Vila Real de Santo António, Komise při jednání před Soudním dvorem uvedla, že oproti tvrzením Portugalské republiky, že přijala všechna nezbytná opatření, která vyplývají z rozsudku ze dne 7. května 2009, Komise v. Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292), lze zaručit soulad provozu čistírny v této aglomeraci s článkem 4 směrnice 91/271 pouze tehdy, pokud jsou odpovídající analýzy odpadních vod uskutečněné na základě vzorků odebraných před jejich vypouštěním prováděny po dobu jednoho roku a po této době ukážou, že sekundární čištění těchto vod splňuje požadavky uvedené směrnice. Podle Komise musí toto vypouštění odpovídat požadavkům v bodě B přílohy I uvedené směrnice. Kromě toho Komise tvrdí, že musí být dodrženy referenční metody k zajištění kontroly a hodnocení výsledků tak, jak jsou stanoveny v bodě D téže přílohy, který upravuje minimální množství ročních odběrů, které musí být provedeny, aby je bylo možné považovat za reprezentativní v závislosti na velikosti čistírny.

               44

               V projednávané věci však tato opatření nebyla přijata.

               45

               Komise navrhuje Soudnímu dvoru, aby v souladu s čl. 260 odst. 2 SFEU a na základě jejího sdělení ze dne 13. prosince 2005, nadepsaného „Použití článku [260 SFEU]“ [SEC(2005) 1658], ve znění sdělení ze dne 17. září 2014, nadepsaného „Aktualizace údajů pro výpočet paušálních částek a penále, které Komise navrhuje Soudnímu dvoru v rámci řízení o nesplnění povinnosti“ [C(2014) 6767 final] (dále jen „sdělení z roku 2005“), sankcionoval dotčené nesplnění povinností zejména zaplacením penále.

               46

               Na základě bodu 6 sdělení Komise z roku 2005 se tento orgán pro určení výše penále opírá o 3 kritéria, a to o závažnost porušení práva, dobu jeho trvání a nutnost zajištění odstrašujícího účinku samotné sankce.

               47

               Pokud jde o závažnost zjištěného porušování práva, Komise zaprvé zdůrazňuje význam unijních právních předpisů, které byly předmětem porušení práva, a zadruhé následky tohoto jednání na obecné a specifické zájmy, jako je zejména ochrana lidského zdraví a životního prostředí, udržení a zlepšení jakosti vod v recipientech a navazujících vodních ekosystémech nebo volnočasové aktivity spojené s těmito ekosystémy. Zatřetí Komise vedle konstatování polehčujících okolností souvisejících s pokrokem tohoto členského státu uvádí i přitěžující okolnosti vyplývající z nedosažení souladu jak s článkem 4 směrnice 91/271 po uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku, tak s rozsudkem ze dne 7. května 2009, Komise v. Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292), z jednoznačnosti porušených ustanovení, z nedodržení časového harmonogramu předloženého portugalskými orgány v korespondenci zaslané Komisi a konečně z opakovaného porušování práva tímto členským státem stran dodržování unijního práva v odvětví, ve kterém jsou dopady na lidské zdraví a životní prostředí obzvláště významné.

               48

               Vzhledem ke všem těmto skutečnostem má Komise za to, že je třeba použít koeficient závažnosti 3 na stupnici od 1 do 20 uvedené ve sdělení z roku 2005.

               49

               Co se týče doby trvání porušení práva, Komise uvádí, že rozhodnutí zahájit toto řízení bylo přijato dne 16. října 2014, tedy 65 měsíců po vyhlášení rozsudku ze dne 7. května 2009, Komise v. Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292), a to 7. května 2009, což odůvodňuje použití maximálního koeficientu 3.

               50

               Pokud jde o koeficient týkající se platební schopnosti dotčeného členského státu nazývaný faktor „n“, tento orgán připomíná, že sdělení Komise z roku 2005 stanoví tento faktor pro Portugalskou republiku na 3,40.

               51

               Komise uvádí, že podle vzorce uvedeného v tomto sdělení se denní penále rovná součinu jednotné základní paušální sazby ve výši 660 eur, koeficientu závažnosti, koeficientu doby trvání a faktoru „n“. V projednávané věci tak navrhuje denní penále ve výši 20196 eur (660 eur x 3 x 3 x 3,40).

               52

               Tento orgán navrhuje použít klesající denní penále, jehož skutečná výše bude vypočítávána každých šest měsíců, přičemž se sníží celková výše za každé z těchto období o procentní podíl odpovídající podílu PE aglomerací, jež svá zařízení uvedla do souladu s požadavky článku 4 směrnice 91/271, vůči PE aglomerací, které takovou soustavou ke dni vyhlášení tohoto rozsudku nedisponují.

               53

               Podle údajů, které měla Komise k dispozici před podáním této žaloby, činil celkový PE aglomerací, jež nedisponovaly soustavou čistíren podle článku 4 této směrnice, 321950 PE. Tato celková výše je mezi dotčené aglomerace rozdělena v poměru 34950 PE pro Vila Real de Santo António a 287000 PE pro Matosinhos.

               54

               Portugalská republika tvrdí, že závažnost porušení práva, doba jeho trvání ani spolupráce a snaha, kterou prokázala v průběhu řízení, či pokrok v plnění povinností vyplývajících z rozsudku ze dne 7. května 2009, Komise v. Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292), neodůvodňují uložení penále takového rozsahu. Tento členský stát tak napadá metodu výpočtu navrhovaných částek. Portugalská republika má za to, že penále požadované Komisí je příliš vysoké a neúměrné závažnosti porušení práva, jehož dopady na životní prostředí jsou hypotetické. Tento členský stát popírá tvrzení Komise o závažnosti porušení práva. Jak totiž bylo uvedeno v bodě 27 tohoto rozsudku, pokud jde o aglomeraci Vila Real de Santo António, Portugalská republika uvádí, že připojení odpadních vod k čistírně odpadních vod, která je v provozu od roku 2009, bylo dokončeno dne 11. dubna 2015, o čemž byly útvary Komise informovány. Proto co se týče aglomerace Vila Real de Santo António již údajné nesplnění povinnosti neexistuje a rozsudek ze dne 7. května 2009, Komise v. Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292) byl v tomto směru v plném rozsahu splněn.

               55

               Pokud jde o aglomeraci Matosinhos, je podle tohoto členského státu třeba vzhledem k tomu, že údajné nesplnění povinnosti spočívá v provedení nezbytných prací ke zvětšení čistírny odpadních vod za účelem sekundárního čištění, zohlednit postup uvedených prací v průběhu posuzovaného období navýšeného o rok k ověření provozu tohoto zařízení z hlediska požadavků článku 4 směrnice 91/271. Proto je nezbytná doba k provedení prací čtyři roky, tedy tři roky navýšené o jeden rok spojený s případným výskytem nepředvídatelných událostí. Celkové období čtyř let lze rozdělit do osmi fází, z nichž každá bude podléhat kontrole k ověření postupu prací na tomto zařízení za účelem jejího uvedení do provozu.

               56

               Vzhledem k tomu, že zaprvé, pokud jde o aglomeraci Vila Real de Santo António, bylo nyní plně dosaženo cíle spočívajícího v připojení zařízení sekundárního čištění, zadruhé, pokud jde o aglomeraci Matosinhos, byla přijata nezbytná opatření k udržení vynikajícího stupně jakosti pobřežních vod, která jsou dále rozvíjena, a zatřetí vzhledem k tomu, že z 22 aglomerací, kterých se týkal rozsudek ze dne 7. května 2009, Komise v. Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292), splnilo povinnosti z něj vyplývající 21 aglomerací, nemůže být použitý koeficient vyšší než 1 na stupnici od 1 do 20 uvedené ve sdělení z roku 2005.

               57

               Portugalská republika mimo jiné upozorňuje na snahu vynaloženou k úplnému splnění povinností vyplývajících z rozsudku ze dne 7. května 2009, Komise v. Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292), a vyzdvihuje trvalou spolupráci, kterou portugalské orgány udržovaly s útvary Komise.

               58

               Podle tohoto členského státu je třeba také přihlédnout ke stavu provedení povinností vyplývajících z uvedeného rozsudku. I když se zohlední čas uplynulý od vyhlášení uvedeného rozsudku, není kritérium týkající se doby porušení práva relevantní pro 90 % aglomerací uvedených v rozsudku ze dne 7. května 2009, Komise v. Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292). Je tudíž legitimní, aby byla tato situace vzhledem k zůstatku zbývajících prací nutných ke splnění povinností vyplývajících z tohoto rozsudku zohledněna při zvažování Soudního dvora tak, aby nepřesahovalo 10 % koeficientu 3, jehož použití je žádáno Komisí, tak aby vážená hodnota tohoto kritéria nebyla vyšší než 1.

               59

               Kromě toho je podle Portugalské republiky vzhledem k okolnostem projednávané věci uvedené penále rovněž nepřiměřené z hlediska její platební schopnosti. Faktor „n“, jenž se jí týká, je mimoto diskutabilní vzhledem k přechodné hospodářské situaci tohoto členského státu vyplývající z finanční krize států eurozóny, neboť realizace veřejných zakázek vyžaduje významné veřejné investice. Portugalská republika tak nechává na úvaze Soudního dvora případné přehodnocení tohoto koeficientu s tím, že jelikož byl rozsudek ze dne 7. května 2009, Komise v. Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292), již z 90 % splněn, mělo by to uvedený koeficient přechodně snížit.

               60

               Pokud by tedy Soudní dvůr vyhověl žádosti tohoto členského státu o vyvážení koeficientů závažnosti a doby trvání, jakož i faktoru „n“ týkajícího se jeho platební schopnosti, mělo by být denní penále vypočítáno podle následujícího vzorce: 660 eur x 1 x 1 x 3,40 = 2244 děleno 287000 PE, což je 0,007 eura/den za jednotku PE.

         Závěry Soudního dvora

               61

               Podle ustálené judikatury Soudního dvora je uložení penále v zásadě odůvodněno pouze tehdy, když neplnění povinnosti spočívající v tom, že nebylo vyhověno předchozímu rozsudku, trvá až do posouzení skutkového stavu Soudním dvorem (rozsudek ze dne 15. října 2015, Komise v. Řecko, C‑167/14, EU:C:2015:684, bod 47 a citovaná judikatura).

               62

               Pokud jde o aglomeraci Vila Real de Santo António, je třeba uvést, že jak bylo připomenuto v bodech 27 a 54 tohoto rozsudku, Portugalská republika při jednání Soudního dvora uvedla, že nezbytné práce týkající se čistírny byly dokončeny dne 11. dubna 2015 a že několik vzorků, jež byly předány Komisi, ukázaly účinnost sekundárního čištění městských odpadních vod za období mezi dubnem a listopadem 2015 zahrnující turistickou sezonu charakteristickou silným znečištěním těchto vod. V tomto ohledu Komise nepopřela tvrzení uvedeného členského státu, zejména pokud jde o soulad takto předložených vzorků s požadavky vyplývajícími z článku 4 směrnice 91/271.

               63

               Za těchto podmínek má Soudní dvůr za to, že pokud jde o aglomeraci Vila Real de Santo António, Portugalská republika předložila důkaz o tom, že prováděla pravidelné odběry od dubna 2015 a tedy že vypouštění městských odpadních vod z čistíren odpovídá požadavkům čl. 4 odst. 3 této směrnice, takže ohledně uvedené aglomerace není třeba tomuto členskému státu ukládat povinnost zaplatit penále určené k zajištění splnění povinností vyplývajících z rozsudku ze dne 7. května 2009, Komise v. Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292).

               64

               Pokud jde o aglomeraci Matosinhos, z prohlášení Portugalské republiky vyplývá, že ke dni jednání před Soudním dvorem nebyly v plném rozsahu splněny povinnosti vyplývající z rozsudku ze dne 7. května 2009, Komise v. Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292).

               65

               Za těchto podmínek má Soudní dvůr za to, že uložení povinnosti Portugalské republice zaplatit penále je vhodným finančním prostředkem, který ji má přimět k přijetí opatření nezbytných k ukončení zjištěného nesplnění povinnosti a ke splnění veškerých povinností vyplývajících z rozsudku ze dne 7. května 2009, Komise v. Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292).

               66

               Nelze však a priori vyloučit, že povinnosti vyplývající z rozsudku ze dne 7. května 2009, Komise v. Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292), budou ke dni vyhlášení tohoto rozsudku v celém rozsahu splněny. Penále tak musí být uloženo pouze pro případ, že nesplnění povinnosti bude přetrvávat ke dni vyhlášení rozsudku v projednávané věci (obdobně viz rozsudek ze dne 15. října 2015, Komise v. Řecko, C‑167/14, EU:C:2015:684, bod 50 a citovaná judikatura).

               67

               Z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že penále musí být stanoveno na takové úrovni, která je nezbytná k tomu, aby členský stát, který nevyhověl rozsudku o nesplnění povinnosti, přesvědčila o nutnosti změnit jeho chování a ve vytýkaném neplnění povinností ustat (rozsudek ze dne 15. října 2015, Komise v. Řecko, C‑167/14, EU:C:2015:684, bod 51 a citovaná judikatura).

               68

               Soudní dvůr musí při výkonu své posuzovací pravomoci v dané oblasti stanovit penále v takové výši, která odpovídá okolnostem a která je přiměřená zjištěnému nesplnění povinnosti a platební schopnosti dotyčného členského státu (rozsudek ze dne 15. října 2015, Komise v. Řecko, C‑167/14, EU:C:2015:684, bod 52 a citovaná judikatura).

               69

               Soudní dvůr není vázán návrhy Komise ohledně penále, které jsou pouze užitečným referenčním základem. Ani takové pokyny, jako jsou pokyny obsažené ve sděleních Komise, nejsou pro Soudní dvůr závazné, přispívají však k zajištění transparentnosti, předvídatelnosti a právní jistoty ohledně úkonů samotné Komise, když tento orgán předkládá návrhy Soudnímu dvoru. V rámci řízení podle čl. 260 odst. 2 SFEU, které se týká nesplnění povinnosti členským státem, které přetrvává bez ohledu na skutečnost, že totéž nesplnění povinnosti již bylo určeno v prvním rozsudku vydaném podle článku 226 ES nebo článku 258 SFEU, musí mít Soudní dvůr možnost stanovit uložené penále ve výši a formě, které považuje za vhodné, aby přiměly tento členský stát k ukončení neplnění povinností vyplývajících z tohoto prvního rozsudku Soudního dvora (rozsudek ze dne 15. října 2015, Komise v. Řecko, C‑167/14, EU:C:2015:684, bod 53 a citovaná judikatura).

               70

               Pro účely stanovení výše penále jsou základními kritérii, která musí být zohledněna k zajištění jeho donucující povahy za účelem jednotného a účinného používání unijního práva, v zásadě závažnost porušení práva, doba jeho trvání a platební schopnost dotčeného členského státu. Při používání těchto kritérií je třeba přihlédnout zvláště k dopadům nevyhovění rozsudku na soukromé a veřejné zájmy, jakož i k naléhavosti, s níž je třeba přimět dotyčný členský stát k tomu, aby dostál svým povinnostem (viz rozsudek ze dne 15. října 2015, Komise v. Řecko, C‑167/14, EU:C:2015:684, bod 54 a citovaná judikatura).

               71

               Pokud jde zaprvé o závažnost porušení práva, je třeba připomenout, že směrnice 91/271 směřuje k ochraně životního prostředí. Zejména neexistence nebo nedostatek soustav čistíren městských odpadních vod mohou poškodit životní prostředí a musí být považovány za obzvláště závažné (rozsudek ze dne 15. října 2015, Komise v. Řecko, C‑167/14, EU:C:2015:684, bod 55 a citovaná judikatura).

               72

               Kromě toho, pokud jde o snížení chemické a biochemické potřeby kyslíku, na které poukazuje Portugalská republika, je třeba uvést, že jak poznamenala generální advokátka v bodě 63 svého stanoviska, ukazatele uváděné touto směrnicí stále nejsou tímto členským státem dosaženy, neboť uvedená směrnice stanoví pro sekundární čištění snížení chemické potřeby kyslíku alespoň o 75 % a snížení biochemické potřeby kyslíku o 70 % až 90 %, zatímco uvedený členský stát předkládá snížení chemické potřeby kyslíku jen o 20 %.

               73

               Kromě toho z údajů poskytnutých Portugalskou republikou sice vyplývá, že jakost vod ke koupání je ve většině plážových úseků aglomerace Matosinhos klasifikována jako „vynikající“, to však nemění nic na tom, že jakost těchto vod zejména v plážovém úseku „Azul-Conchina“, v níž jsou podle nezpochybněných údajů Komise vypouštěny městské odpadní vody podrobené primárnímu čištění, a dále v úseku „Matosinhos“, který se nachází nejblíže městské části této aglomerace, byla považována za „dostatečnou“, resp. „dobrou“. Jak uvedla generální advokátka v bodě 64 svého stanoviska, vyplývá z toho, že nedostatečné čištění městských odpadních vod má nepříznivý dopad na jakost těchto vod.

               74

               Je třeba mimoto shledat jako přitěžující okolnost skutečnost, že úplné vyhovění rozsudku ze dne 7. května 2009, Komise v. Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292), se podle údajů Portugalské republiky předpokládá až v průběhu roku 2019, což se rovná zpoždění téměř dvaceti let, vzhledem k tomu, že povinnost zajistit soulad sekundárního čištění městských odpadních vod aglomerace Matosinhos měla být splněna nejpozději k 31. prosinci 2000. Jelikož však Portugalská republika uvádí, že nebude schopna splnit všechny povinnosti vyplývající z této směrnice dříve než po téměř dvaceti letech od uvedeného data, musí Soudní dvůr konstatovat obzvláště dlouhodobou povahu porušení práva, které vzhledem k výše uvedenému cíli vykazuje kromě toho zjevnou závažnost (viz obdobně rozsudek ze dne 19. prosince 2012, Komise v. Irsko (C‑374/11, EU:C:2012:827, bod 38).

               75

               Nicméně je třeba rovněž připomenout, že jak rozhodl Soudní dvůr v bodě 57 rozsudku ze dne 15. října 2015, Komise v. Řecko (C‑167/14, EU:C:2015:684), závisí závažnost zásahu do životního prostředí z velké části na počtu aglomerací, na které se vztahuje vytýkané nesplnění povinností. Je třeba uvést, že v projednávaném případě je počet aglomerací, ke kterým Portugalská republika nepředložila ke dni jednání Soudního dvora důkaz o existenci soustav čistíren městských odpadních vod odpovídající uvedené směrnici, totiž jedna jediná, výrazně nižší než počet aglomerací nedisponující odpovídajícími zařízeními, které byly uvedeny v rozsudku ze dne 7. května 2009, Komise v. Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292), tedy patnáct. Proto je třeba konstatovat, že je tento dopad méně závažný než ten vyplývající z původního nesplnění povinnosti zjištěného v uvedeném rozsudku. Portugalská republika tak značně snížila další nepříznivé dopady na životní prostředí vyplývající z nesplnění povinnosti zjištěného v rozsudku ze dne 7. května 2009, Komise v. Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292).

               76

               Zadruhé, pokud jde o dobu trvání porušení práva, ta musí být hodnocena s ohledem na okamžik, ke kterému Soudní dvůr posuzuje skutkový stav, a nikoliv na okamžik, kdy mu Komise věc předloží. V projednávané věci je přitom doba porušení práva, totiž více než sedm let od data vyhlášení rozsudku dne 7. května 2009, Komise v. Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292), značná.

               77

               Ačkoli čl. 260 odst. 1 SFEU neupřesňuje lhůtu, v níž musí být rozsudku vyhověno, zájem na okamžitém a jednotném uplatňování unijního práva podle ustálené judikatury vyžaduje, aby toto plnění povinností vyplývajících z rozsudku bylo započato okamžitě a bylo završeno v co nejkratší možné lhůtě (viz rozsudek ze dne 17. září 2015, Komise v. Itálie, C‑367/14, EU:C:2015:611, bod 95 a citovaná judikatura).

               78

               Zatřetí, pokud jde o platební schopnost dotčeného členského státu, z judikatury Soudního dvora vyplývá, že je třeba zohlednit nedávný vývoj hrubého domácího produktu (HDP) v členském státě, a to ke dni posouzení skutkového stavu Soudním dvorem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. října 2015, Komise v. Řecko, C‑167/14, EU:C:2015:684, bod 60). V tomto ohledu je třeba zohlednit argumenty Portugalské republiky, podle nichž se HDP snížilo mezi léty 2009 a 2013 o 7,4 %.

               79

               Pokud jde o návrh Komise použít sestupné penále a o argumenty Portugalské republiky ohledně postupného snižování penále, je třeba připomenout, že postup v plnění povinností vyplývajících z rozsudku ze dne 7. května 2009, Komise v. Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292), a dodržování ustanovení článku 4 směrnice 91/271 může být ověřen až v okamžiku, kdy lze u dotčené aglomerace konstatovat zvýšení podílu jejího PE čištěného v souladu s ustanoveními této směrnice. Jak totiž uvedla generální advokátka v bodě 76 svého stanoviska, pouhé pokračování stavebních prací, ať už s nimi bylo pokročeno jakkoli daleko, ještě nevede ke snížení zátěže pro životní prostředí; to lze konstatovat, až jakmile bude zahájen provoz zařízení pro sekundární čištění, které jediné umožní dotčené aglomeraci čištění většího podílu svého PE než dříve v souladu se směrnicí 91/271.

               80

               Vzhledem k tomu, že Portugalská republika tvrdí, že není schopna, pokud jde o aglomeraci Matosinhos, zvýšit její podíl PE čištěného v souladu s uvedenou směrnicí, a snížit tak zátěž pro životní prostředí, je třeba uložit fixní penále.

               81

               Vzhledem k výše uvedenému považuje Soudní dvůr za přiměřené uložení penále ve výši 8000 eur za den.

               82

               Proto je třeba uložit Portugalské republice povinnost zaplatit Komisi na účet „Vlastní zdroje Evropské unie“ penále ve výši 8000 eur za každý den prodlení s přijetím opatření nezbytných ke splnění povinností vyplývajících z rozsudku ze dne 7. května 2009, Komise v. Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292), ode dne vyhlášení tohoto rozsudku až do úplného splnění povinností vyplývajících z rozsudku ze dne 7. května 2009, Komise v. Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292).

         K paušální částce

         Argumentace účastnic řízení

               83

               Komise se domáhá, aby Soudní dvůr uložil Portugalské republice povinnost zaplatit denní paušální částku 2244 eur, jejíž výše vychází ze součinu jednotné základní částky ve výši 220 eur se stejným koeficientem závažnosti 3, jako byl použit pro výpočet penále, a faktorem „n“ ve výši 3,40 ode dne vyhlášení rozsudku ze dne 7. května 2009, Komise v. Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292), až do vyhlášení tohoto rozsudku anebo splnění povinností vyplývajících z rozsudku ze dne 7. května 2009, Komise v. Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292), pokud bude uvedenému rozsudku vyhověno dříve.

               84

               Komise uvádí, že při výpočtu denní částky pro stanovení paušální částky, je třeba s přihlédnutím k minimální paušální částce zkoumat, jestli je třeba Soudnímu dvoru navrhnout denní částku nebo paušální částku. Za tím účelem je třeba porovnat celkovou souhrnnou denní částku pro určení paušální částky vypočítanou do okamžiku přijetí rozhodnutí Komise podat žalobu podle článku 260 SFEU s minimální paušální částkou stanovenou pro dotyčný členský stát.

               85

               V projednávaném případě je datum vyhlášení rozsudku podle článku 258 SFEU 7. květen 2009. Datum rozhodnutí Komise podat žalobu podle článku 260 SFEU je 16. říjen 2014. Mezi těmito dvěma daty uplynulo 1987 dní. Proto se k datu rozhodnutí Komise celková souhrnná denní částka pro stanovení paušální částky rovná denní částce pro stanovení paušální částky vynásobené počtem dní, tedy: 2244 eur x 1987 dní = 4458828 eur.

               86

               Podle sdělení z roku 2005 činí aktuálně výše minimální částky v případě Portugalské republiky 1875000 eur.

               87

               Proto, vzhledem k tomu, že celková souhrnná denní částka pro stanovení paušální částky do 16. října 2014 přesahuje minimální paušální částku stanovenou pro Portugalskou republiku, navrhuje Komise Soudnímu dvoru, aby Portugalské republice uložil zaplacení denní částky pro stanovení paušální částky, a to 2244 eur denně od data vyhlášení rozsudku ze dne 7. května 2009, Komise v. Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292), do vyhlášení tohoto rozsudku, anebo do úplného splnění povinností vyplývajících z rozsudku ze dne 7. května 2009, Komise v. Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292), tímto členským státem, pokud bude uvedenému rozsudku vyhověno dříve.

               88

               Portugalská republika s touto metodou výpočtu nesouhlasí. Uvádí, že kdyby Soudní dvůr vyhověl návrhu na vážení koeficientů použitých Komisí tak, jak tento členský stát navrhuje, bylo by třeba mu uložit zaplacení paušální denní částky nikoli 2244 eur, ale 748 eur. Tato posledně uvedená částka podle ní vychází ze součinu jednotné základní částky ve výši 220 eur koeficientem závažnosti 1 a faktorem „n“ ve výši 3,40.

               89

               Portugalská republika tvrdí, že lhůta dvou měsíců stanovená Komisí v její výzvě dopisem ze dne 21. února 2014 uplynula dne 21. dubna 2014. Mezi datem vyhlášení rozsudku ze dne 7. května 2009, Komise v. Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292), a uplynutím lhůty stanovené Komisí v její výzvě dopisem tudíž uběhlo 1810 dní.

               90

               Uvedený členský stát má za to, že pokud bude tento počet dní vynásoben 748 eury, bude výsledná částka činit 1339000 eur. Jelikož bylo rozsudku ze dne 7. května 2009, Komise v. Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292), již z 90 % vyhověno, je podle něj třeba tento procentní podíl promítnout do částky 1875000 eur, takže paušální částka, která mu má být uložena k zaplacení, nemůže být vyšší než 187500 eur.

         Závěry Soudního dvora

               91

               Úvodem je třeba připomenout, že Soudní dvůr je při výkonu posuzovací pravomoci, která je mu v dané oblasti svěřena, oprávněn uložit současně penále a paušální částku (rozsudek ze dne 15. října 2015, Komise v. Řecko, C‑167/14, EU:C:2015:684, bod 72).

               92

               Uložení povinnosti zaplatit paušální částku a stanovení případné výše této částky musí v každém jednotlivém případě záviset na všech relevantních skutečnostech souvisejících jak s charakteristikami zjištěného nesplnění povinnosti, tak s přístupem členského státu, jehož se řízení zahájené na základě článku 260 SFEU týká. V této souvislosti je Soudní dvůr na základě tohoto ustanovení nadán širokou posuzovací pravomocí při rozhodování o uložení či neuložení takové sankce a při případném určení její výše (rozsudek ze dne 15. října 2015, Komise v. Řecko, C‑167/14, EU:C:2015:684, bod 73).

               93

               Všechny právní a skutkové okolnosti, které vedly k zjištěnému nesplnění povinnosti, zejména okolnost, že již byly vydány další rozsudky, a to rozsudky ze dne 8. května 2008, Komise v. Portugalsko (C‑233/07, EU:C:2008:271), ze dne 8. září 2011, Komise v. Portugalsko (C‑220/10, EU:C:2011:558), a ze dne 28. ledna 2016, Komise v. Portugalsko (C‑398/14, EU:C:2016:61), kterými se určuje nesplnění povinností Portugalské republiky v oblasti čištění městských odpadních vod, nasvědčují v projednávaném sporu tomu, že účinná prevence obdobného porušování unijního práva v budoucnu vyžaduje přijetí takového odrazujícího opatření, jakým je uložení povinnosti zaplatit paušální částku (viz obdobně rozsudek ze dne 15. října 2015, Komise v. Řecko, C‑167/14, EU:C:2015:684, bod 74).

               94

               Za těchto okolností přísluší Soudnímu dvoru, aby při výkonu své posuzovací pravomoci stanovil výši této paušální částky tak, aby byla jednak přizpůsobena okolnostem a jednak přiměřená porušení práva (rozsudek ze dne 15. října 2015, Komise v. Řecko, C‑167/14, EU:C:2015:684, bod 75).

               95

               Mezi faktory, které jsou v tomto ohledu relevantní, patří zejména takové skutečnosti, jako je závažnost zjištěného porušení práva a doba, po kterou toto porušení trvalo, od vyhlášení rozsudku, kterým bylo toto porušení práva určeno (rozsudek ze dne 15. října 2015, Komise v. Řecko, C‑167/14, EU:C:2015:684, bod 76).

               96

               Okolnosti projednávané věci, které je třeba zohlednit, vyplývají zejména z úvah obsažených v bodech 71 až 78 tohoto rozsudku, jež se týkají závažnosti a doby trvání porušení práva, jakož i platební schopnosti dotčeného členského státu.

               97

               Pokud jde o závažnost dotčeného porušení práva, je však třeba uvést, že i když bylo ke dni jednání před Soudním dvorem konstatováno, že pouze jediná aglomerace, a to aglomerace Matosinhos, nedisponuje odpovídající soustavou čistíren městských odpadních vod, která je předmětem vytýkaného porušení práva, po převážnou část období mezi vyhlášením rozsudku ze dne 7. května 2009, Komise v. Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292), a vyhlášením tohoto rozsudku nedisponovaly takovou soustavou dvě aglomerace. Proto v souladu s úvahami uvedenými v bodě 75 tohoto rozsudku, podle nichž závisí závažnost zásahu do životního prostředí z velké části na počtu aglomerací, na které se vztahuje vytýkané porušení, je třeba toto porušení práva považovat za vážnější pro účely výpočtu paušální částky než pro účely výpočtu penále.

               98

               Mimoto je třeba pro účely výpočtu paušální částky zohlednit skutečnost, že i když Portugalská republika systematicky spolupracovala s útvary Komise, nedodržela svůj vlastní časový harmonogram týkající se čistírny městských odpadních vod aglomerace Matosinhos. Z dupliky tohoto členského státu totiž vyplývá, že co se týče této aglomerace, bude nezbytné zařízení v provozu až v roce 2019.

               99

               Konečně, jak uvedla Komise, je třeba přihlédnout k značnému počtu rozsudků zmíněných v bodě 93 tohoto rozsudku, jimiž bylo určeno nesplnění povinností Portugalské republiky v oblasti čištění městských odpadních vod. Přitom opakující se povaha porušení práva ze strany členského státu se jeví být tím spíše nepřijatelná, že se projevuje v oblasti, ve které jsou dopady na lidské zdraví a životní prostředí obzvláště významné. V tomto ohledu, jak uvádí generální advokátka v bodě 89 svého stanoviska, může časté neplnění povinností členského státu v určité oblasti nasvědčovat tomu, že účinná prevence obdobných porušování unijního práva v budoucnu vyžaduje přijetí takového odrazujícího opatření, jako je například uložení povinnosti zaplatit paušální částku (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. prosince 2012, Komise v. Irsko, C‑279/11, EU:C:2012:834, bod 70).

               100

               Vzhledem ke všem těmto skutečnostem má Soudní dvůr za to, že okolnosti projednávaného případu budou správně zohledněny stanovením paušální částky, kterou musí Portugalská republika uhradit, ve výši 3000000 eur.

               101

               V důsledku toho je třeba Portugalské republice uložit povinnost zaplatit Komisi na účet „Vlastní zdroje Evropské unie“ paušální částku ve výši 3000000 eur.

         K nákladům řízení

               102

               Podle čl. 138 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala po Portugalské republice náhradu nákladů řízení a bylo zjištěno nesplnění povinnosti, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Portugalská republika tím, že nepřijala všechna nezbytná opatření, která vyplývají z rozsudku ze dne 7. května 2009, Komise v. Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292), nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 260 odst. 1 SFEU.

                           2)

                           Pokud bude nesplnění povinnosti konstatované v bodě 1 přetrvávat i v okamžiku vyhlášení tohoto rozsudku, ukládá se Portugalské republice povinnost zaplatit Evropské komisi na účet „Vlastní zdroje Evropské unie“ penále ve výši 8000 eur za každý den prodlení s přijetím opatření nezbytných ke splnění povinností vyplývajících z rozsudku ze dne 7. května 2009, Komise v. Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292), ode dne vyhlášení tohoto rozsudku až do úplného splnění povinností vyplývajících z rozsudku ze dne 7. května 2009, Komise v. Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292).

                           3)

                           Portugalské republice se ukládá, aby Evropské komisi zaplatila na účet „Vlastní zdroje Evropské unie“ paušální částku ve výši 3000000 eur.

                           4)

                           Portugalské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: portugalština.


Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 23. října 2002. # Institut für Lernsysteme GmbH proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Odůvodnění. # Věc T-388/00.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 21. března 1991. # Komise Evropských společenství proti Italské republice. # Volný pohyb zboží - Poplatek s účinkem rovnocenným clu. # Věc C-209/89.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 14. února 1985. # D.A. Rompelman a E.A. Rompelman-Van Deelen proti Minister van Financiën. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hoge Raad - Nizozemsko. # Šestá směrnice. # Věc 268/83.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 12. března 1998. # Komise Evropských společenství proti Spolkové republice Německo. # Nesplnění povinnosti. # Věc C-344/96.


Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 15. října 2002. # Komise Evropských společenství proti Irsku. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-327/01.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 13. března 1990. # Komise Evropských společenství proti Francouzské republice. # Šestá směrnice o DPH. # Věc C-30/89.