title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 29. března 2012.#Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung v. Pfeifer & Langen Kommanditgesellschaft.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesverwaltungsgericht.#Nařízení (ES, Euratom) č. 2988/95 – Ochrana finančních zájmů Evropské unie – Články 3 a 4 – Správní opatření – Navrácení neoprávněně získaných výhod – Kompenzační úroky a úroky z prodlení dlužné podle vnitrostátního práva – Použití pravidel o promlčení stanovených nařízením č. 2988/95 na vymáhání těchto úroků z prodlení – Dies a quo promlčecí doby – Pojem ‚zastavení běhu‘ – Pojem ‚přerušení‘.#Věc C-564/10.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      29. března 2012 (
            *1
         )
      „Nařízení (ES, Euratom) č. 2988/95 — Ochrana finančních zájmů Evropské unie — Články 3 a 4 — Správní opatření — Navrácení neoprávněně získaných výhod — Kompenzační úroky a úroky z prodlení dlužné podle vnitrostátního práva — Použití pravidel o promlčení stanovených nařízením č. 2988/95 na vymáhání těchto úroků z prodlení — Dies a quo promlčecí doby — Pojem ‚zastavení běhu‘ — Pojem ‚přerušení‘“
      Ve věci C-564/10,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Bundesverwaltungsgericht (Německo) ze dne 21. října 2010, došlým Soudnímu dvoru dne 2. prosince 2010, v řízení

         Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung

      proti

         Pfeifer & Langen KG,

      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení J.-C. Bonichot, předseda senátu, K. Schiemann, L. Bay Larsen, C. Toader (zpravodajka) a E. Jarašiūnas, soudci,
      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Impellizzeri, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 17. listopadu 2011,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung W. Wolskim jakož i B. Messerschmidt a J. Jakubiec, jako zmocněnci,

               —

               za Pfeifer & Langen KG D. Ehlem a C. Hagemannem, Rechtsanwälte,

               —

               za Evropskou komisi G. von Rintelenem a P. Rossim, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 26. ledna 2012,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 3 nařízení Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 ze dne 18. prosince 1995 o ochraně finančních zájmů Evropských společenství (Úř. věst. L 312, s. 1; Zvl. vyd. 01/01, s. 340).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Pfeifer & Langen KG (dále jen „Pfeifer & Langen“) a Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung (Spolkový úřad pro zemědělství a výživu, dále jen „Bundesanstalt“) ve věci vymáhání nároků na úroky, které souvisejí s neoprávněným proplacením nákladů na skladování, k němuž došlo k újmě finančních zájmů Evropské unie.

         Právní rámec

         Unijní právo

      Nařízení č. 2988/95

               3

               Podle třetího bodu odůvodnění nařízení č. 2988/95 „je […] důležité bojovat ve všech oblastech proti jednáním, která poškozují finanční zájmy Společenství“.

               4

               Podle pátého bodu odůvodnění uvedeného nařízení jsou „jednání představující nesrovnalosti a s nimi související správní opatření a sankce […] stanoveny v souladu s tímto nařízením v odvětvových předpisech“.

               5

               Článek 1 téhož nařízení stanoví:
               „1.   Pro účely ochrany finančních zájmů Evropských společenství se přijímají obecná pravidla týkající se stejnorodých kontrol a správních opatření a sankcí postihujících nesrovnalosti s ohledem na právo Společenství.
               2.   ‚Nesrovnalostí‘ se rozumí jakékoli porušení právního předpisu Společenství vyplývající z jednání nebo opomenutí hospodářského subjektu, v důsledku kterého je nebo by mohl být poškozen souhrnný rozpočet Společenství nebo rozpočty Společenstvím spravované, a to buď snížením nebo ztrátou příjmů z vlastních zdrojů vybíraných přímo ve prospěch Společenství, nebo formou neoprávněného výdaje.“

               6

               Článek 3 nařízení č. 2988/95 stanoví:
               „1.   Promlčecí doba pro zahájení stíhání činí čtyři roky od okamžiku, kdy došlo k nesrovnalosti uvedené v čl. 1 odst. 1. Odvětvové předpisy mohou stanovit i kratší lhůtu, která však nesmí být kratší než tři roky.
               V případě pokračujících nebo opakovaných nesrovnalostí běží promlčecí doba ode dne, ke kterému nesrovnalost skončila. V případě víceletých programů běží promlčecí doba v každém případě až do definitivního ukončení programu.
               Promlčecí doba pro stíhání se přerušuje každým úkonem příslušného orgánu oznámeným dané osobě, který se týká vyšetřování nebo řízení o nesrovnalosti. Promlčecí doba začíná znovu běžet od provedení každého úkonu způsobujícího přerušení.
               [...]
               2.   Lhůta pro výkon rozhodnutí, na základě kterého byla uložena správní sankce, činí tři roky. Tato lhůta běží ode dne, kdy rozhodnutí nabude právní moci.
               Přerušení a pozastavení se řídí odpovídajícími pravidly vnitrostátního práva.
               3.   Členské státy si ponechávají možnost uplatňovat delší lhůtu, než která je uvedena v odstavci 1 […].“

               7

               Článek 4 odst. 1 a 2 uvedeného nařízení stanoví:
               „1.   Každá nesrovnalost vede zpravidla k odnětí neoprávněně získané výhody

                        —

                        formou povinnosti zaplatit nebo nahradit dlužné nebo neoprávněně získané částky,

                  [...]
               2.   Použití opatření uvedených v odstavci 1 se omezuje na odnětí získané výhody s připočtením (je-li to stanoveno) úroků, které mohou být určeny paušálně.“

         Nařízení (ES) č. 1258/1999

               8

               Článek 8 nařízení Rady (ES) č. 1258/1999 ze dne 17. května 1999 o financování společné zemědělské politiky (Úř. věst. L 160, s. 103; Zvl. vyd. 03/25, s. 414) zní takto:
               „1.   Členské státy přijmou v souladu se svými právními a správními předpisy opatření nezbytná k

                        a)

                        zajištění toho, že operace financované [Evropským zemědělským orientačním a záručním fondem (dále je ‚EZOZF‘)] jsou prováděny skutečně a řádně;

                        b)

                        předcházení nesrovnalostem a jejich stíhání;

                        c)

                        zpětnému získání částek ztracených v důsledku nesrovnalostí nebo nedbalosti.

                  Členské státy uvědomí Komisi o opatřeních přijatých k těmto účelům, a zejména o stavu správních a soudních řízení.
               2.   Nepodaří-li se částky získat zpět v plné výši, nese finanční důsledky nesrovnalostí nebo nedbalosti Společenství, s výjimkou důsledků nesrovnalostí nebo nedbalosti, které lze přičíst správním orgánům nebo jiným subjektům členských států.
               Zpět získané částky budou převedeny na schválené platební agentury, které je odečtou z výdajů financovaných [EZOZF]. Úroky ze zpětně získaných nebo pozdě zaplacených částek připadají [EZOZF].
               3.   Rada na návrh Komise kvalifikovanou většinou stanoví obecná prováděcí pravidla k tomuto článku.“

         Nařízení (ES) č. 1290/2005

               9

               Článek 32 nařízení Rady (ES) č. 1290/2005 ze dne 21. června 2005 o financování společné zemědělské politiky (Úř. věst. L 209, s. 1) stanoví:
               „1.   Částky získané zpět v důsledku nesrovnalostí nebo nedbalostí a související úroky se převádějí na akreditované platební agentury, jež je zaúčtují jako účelově vázaný příjem [Evropského zemědělského záručního fondu, dále jen ‚EZZF‘)] v měsíci, kdy byly skutečně inkasovány.
               2.   Při převádění do rozpočtu Společenství si může členský stát ponechat 20 % odpovídajících částek jako paušální úhradu nákladů na zpětné získávání, s výjimkou částek vztahujících se k nesrovnalostem nebo nedbalostem, které lze přičíst správním orgánům nebo jiným subjektům dotyčného členského státu.
               3.   Při předložení roční účetní závěrky podle čl. 8 odst. 1 písm. c) bodu iii) sdělí členské státy Komisi souhrnný seznam řízení o zpětném získání částek zahájených v důsledku nesrovnalostí a zároveň poskytnou rozpis částek, které ještě nebyly získány zpět, sestavený podle správního nebo soudního řízení a podle roku prvotního zjištění nesrovnalosti správním orgánem nebo soudem.
               Členské státy vedou pro potřeby Komise podrobný seznam jednotlivých řízení o zpětném získání částek a podrobný seznam jednotlivých částek, které nebyly ještě získány zpět.
               [...]“

               10

               V souladu s článkem 49 nařízení č. 1290/2005 je článek 32 tohoto nařízení použitelný na případy oznámené v rámci článku 3 nařízení Rady (EHS) č. 595/91 ze dne 4. března 1991 o nesrovnalostech a zpětném získávání částek neoprávněně vyplacených v rámci financování společné zemědělské politiky, o organizaci informačního systému v této oblasti a o zrušení nařízení (EHS) č. 283/72 (Úř. věst. L 67, s. 11; Zvl. vyd. 03/11, s. 171), u kterých do 16. října 2006 nedošlo k úplnému navrácení.

         Vnitrostátní právo

               11

               Podle § 6 odst. 1 bodu 11 a § 14 odst. 1 věty první zákona přijatého k provádění společných organizací trhu (Gesetz zur Durchführung der Gemeinsamen Marktorganisationen), ve znění vyplývajícím ze zákona, kterým se mění předpisy správního práva procesního (Gesetz zur Änderung verwaltungsverfahrensrechtlicher Vorschriften) ze dne 2. května 1996 (BGBl. 1996 I, s. 656, dále jen „zákon o organizacích trhu“), nesou nároky na vrácení takových zvláštních dávek, jako jsou dávky přijaté v oblasti náhrad nákladů na skladování, od svého vzniku úroky se sazbou o 3 % vyšší, než je diskontní sazba Deutsche Bundesbank, nestanoví-li právní akt Rady Evropské unie nebo Komise jinak.

               12

               Podle údajů předkládajícího soudu činila promlčecí doba použitelná na nároky spočívající v nezaplacených úrocích, v souladu s § 197 a § 201 německého občanského zákoníku (Bürgerliches Gesetzbuch, dále jen „BGB“) ve znění platném do 31. prosince 2001, čtyři roky, počínaje 31. prosincem roku, ve kterém nárok na tyto úroky vznikl. Tato ustanovení se použila obdobně na veřejnoprávní nároky na úroky.

               13

               Od 1. ledna 2002, kdy nabyl účinnosti zákon o modernizaci závazkového práva (Gesetz zur Modernisierung des Schuldrechts) přijatý dne 26. listopadu 2001 (BGBl. 2001 I, s. 3138), ustanovení § 195 BGB ve znění platném od tohoto data stanoví, že obvyklá promlčecí doba nároků na nezaplacené úroky činí tři roky, zatímco čtyřletá promlčecí doba se nadále použije na uvedené nároky předcházející 1. lednu 2002.

               14

               Podle § 217 BGB ve znění platném až do 31. prosince 2001 platí, že „[p]okud došlo k přerušení promlčecí doby, doba, která uplynula do přerušení, se nezapočte; nová promlčecí doba může začít běžet teprve tehdy, když přerušení skončí“.

               15

               Podle § 53 odst. 1 zákona o správním řízení (Verwaltungsverfahrensgesetz) ve znění použitelném až do 31. prosince 2001 platí, že „[s]právní akt přijatý za účelem prosazení nároku veřejnoprávního subjektu přerušuje běh promlčecí doby tohoto nároku. Toto přerušení se prodlouží do doby, kdy se správní akt stane konečným nebo dokud není správní řízení, v jehož rámci byl přijat, ukončeno jiným způsobem. Ustanovení § 212 a § 217 [BGB ve znění platném do 31. prosince 2001] se použijí obdobně“.

               16

               Uvedený § 53 odst. 1 ve znění použitelném od 1. ledna 2002 stanoví, že „[s]právní akt přijatý za účelem stanovení nebo prosazení nároku veřejnoprávního subjektu přerušuje běh promlčecí doby tohoto nároku. Toto přerušení skončí, když se správní akt stane konečným nebo po uplynutí šesti měsíců od jeho vyřízení jiným způsobem“.

               17

               Ustanovení § 80 odst. 1 soudního řádu správního (Verwaltungsgerichtsordnung) stanoví, že „odvolání a žaloba na neplatnost mají odkladný účinek“.

         Spor v původním a řízení a předběžné otázky

               18

               V hospodářských letech cukrovarnického odvětví 1994/95, 1995/96 a 1996/97 byly společnost Pfeifer & Langen na základě její žádostí vypláceny náhrady nákladů na skladování cukru, které jsou stanoveny v čl. 8 odst. 2 nařízení Rady (EHS) č. 1785/81 ze dne 30. června 1981 o společné organizaci trhů v odvětví cukru (Úř. věst. L 177, s. 4) za uskladnění cukru v rámci společné organizace trhů.

               19

               Bundesanstalt třemi rozhodnutími ze dne 30. ledna 2003 rozhodl, že dotčené náhrady nákladů na skladování cukru bylo třeba navrátit z toho důvodu, že společnost Pfeifer & Langen ve svých žádostech uváděla nadhodnocená množství cukru. Tato rozhodnutí mimoto konstatovala, že z částek, jejichž vrácení bylo požadováno, plynou úroky a že pozdější akty stanoví přesnou výši dlužných úroků.

               20

               Společnost Pfeifer & Langen se proti těmto rozhodnutím odvolala. Bundesanstalt rozhodnutími ze dne 10. října 2006 snížil částky, které měly být vráceny, avšak ve zbývající části odvolání zamítl.

               21

               Společnost Pfeifer & Langen podala žaloby směřující k dílčímu zrušení rozhodnutí o odvolání, O těchto žalobách však dosud nebylo rozhodnuto.

               22

               Rozhodnutí o odvoláních podaných společností Pfeifer & Langen se stala konečnými v případě částky, ohledně níž nebyla napadena před soudem, tedy 469421,12 eur, kterou žalobkyně v původním řízení uhradila dne 15. listopadu 2006.

               23

               Bundesanstalt rozhodnutím ze dne 13. dubna 2007 konstatoval, že z této částky jsou dlužné úroky a vyzval společnost Pfeifer & Langen k úhradě úroků ve výši 298650,93 eur.

               24

               Společnost Pfeifer & Langen se proti tomuto rozhodnutí odvolala, a konkrétně tvrdila, že nároky na úroky byly zčásti promlčeny.

               25

               Bundesanstalt v rozhodnutí o uvedeném odvolání ze dne 22. října 2007 tomuto odvolání zčásti vyhověl v rozsahu, v němž směřovalo proti nárokům na úroky za roky 1997 a 1998. Tento spolkový úřad byl toho názoru, že na tyto nároky byla použitelná čtyřletá promlčecí doba stanovená vnitrostátním právem, takže ke dni přijetí rozhodnutí o navrácení proplacených nákladů na skladování, tedy k 30. lednu 2003, byly uvedené nároky promlčené. Ohledně nároků na úroky vzniklé po 31. prosinci 1998 ve výši 237644,17 eur byl však Bundesanstalt toho názoru, že tyto nároky na úroky vzniklé v pozdějších letech nebyly promlčené především proto, že uvedená rozhodnutí ze dne 30. ledna 2003 přerušila běh promlčecí doby. V důsledku toho bylo odvolání podané společností Pfeifer & Langen týkající se těchto posledně uvedených nároků na úroky zamítnuto.

               26

               Společnost Pfeifer & Langen podala dne 14. listopadu 2007 žalobu k Verwaltungsgericht Köln (správní soud Kolín nad Rýnem) znějící na dílčí zrušení rozhodnutí ze dne 22. října 2007, kterým bylo rozhodnuto o jejím odvolání v rozsahu, v němž se týkalo nároků na úroky za období od 1. ledna 1999 do 31. prosince 2002, jež dosahovaly výše 119984,27 eur. Nároky na úroky vzniklé v průběhu pozdějších let žalobkyně v původním řízení uhradila.

               27

               Verwaltungsgericht Köln rozsudkem vydaným dne 25. listopadu 2009 zrušil uvedené rozhodnutí ze dne 22. října 2007 do výše, která byla předmětem žaloby. Tento soud totiž zastával názor, že na základě § 14 zákona o organizacích trhu pohledávky související s vrácením zvláštních dávek nesou úroky ode dne svého vzniku. Podle uvedeného soudu však dotčený nárok na úroky z prodlení vznikl teprve oznámením rozhodnutí ze dne 30. ledna 2003, tedy 31. ledna 2003, takže povinnost uhradit úroky za období předcházející tomuto datu neexistovala.

               28

               Bundesanstalt tudíž podal k Bundesverwaltungsgericht opravný prostředek „Revision“ s cílem dosáhnout zamítnutí žaloby společnosti Pfeifer & Langen.

               29

               Bundesverwaltungsgericht sdílí názor Verwaltungsgericht Köln, podle něhož je povinnost ve věci v původním řízení vybrat úroky z prodlení z částky odpovídající výhodám, které byly neoprávněně získány z unijního rozpočtu, upravena vnitrostátním právem, v projednávané věci § 14 zákona o organizacích trhu, jelikož žádná unijní právní úprava použitelná na odvětví cukru takovou povinnost nestanoví.

               30

               Bundesverwaltungsgericht je však toho názoru, že Verwaltungsgericht Köln § 14 vyložil nesprávně. Podle Bundesverwaltungsgericht totiž nároky týkající se vrácení neoprávněně získaných výhod skutečně nesou úroky od svého vzniku. Za těchto podmínek se tento soud domnívá, že vzhledem k tomu, že předmětem rozhodnutí ze dne 30. ledna 2003 bylo odnětí neoprávněných výhod se zpětným účinkem, jsou úroky skutečně vymahatelné za období předcházející těmto rozhodnutím.

               31

               Uvedený soud dospěl k závěru, že nároky na úroky nejsou promlčené, jelikož na základě § 53 odst. 1 zákona o správním řízení, ve znění použitelném od 1. ledna 2002, byl běh promlčecí doby přerušen přijetím rozhodnutí o navrácení ze dne 30. ledna 2003. Domnívá se však, že případné použití pravidel o promlčení stanovených v článku 3 nařízení č. 2988/95, včetně pravidel týkajících se dies a quo a přerušení promlčení, mohou mít vliv na směr, kterým se bude ubírat jeho rozhodnutí o opravném prostředku „Revision“.

               32

               Pochybnosti soudu ohledně použitelnosti článku 3 nařízení č. 2988/95 za takových okolností, jakými jsou okolnosti v původním řízení, vyplývají zejména ze skutečnosti, že Bundesfinanzhof měl ve věci týkající se vrácení vývozních náhrad za to, že článek 3 se použije na promlčení úroků souvisejících s vrácením neoprávněně získaných výhod ve smyslu čl. 4 odst. 2 uvedeného nařízení.

               33

               Předkládající soud má však za to, že takový výklad není přesvědčivý a že vzhledem k tomu, že čl. 4 odst. 2 nebrání tomu, aby ve vnitrostátním právu existovala povinnost vybírat úroky tam, kde unijní právní úprava nestanovila, nebo dosud nestanoví takovou povinnost, by mohlo být logické, aby nároky na úroky stanovené vnitrostátním právem byly tímto vnitrostátním právem upraveny rovněž z hlediska promlčení. Tento soud ostatně uvádí, že pokud by pravidla článku 3 nařízení č. 2988/95 byla na takové nároky na úroky použitelná, vznikly by určité obtíže s použitím zásady, podle níž promlčení počíná běžet od „nesrovnalosti“ ve smyslu článku 1 tohoto nařízení, vzhledem k tomu, že nároky na úroky nevznikají v okamžiku, kdy k nesrovnalosti došlo, nýbrž v průběhu doby, jež po této nesrovnalosti následuje.

               34

               V tomto kontextu se Bundesverwaltungsgericht rozhodl řízení přerušit a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Použije se článek 3 [nařízení č. 2988/95] rovněž na promlčení nároků na úroky, které jsou dlužné podle vnitrostátního práva vedle navrácení výhody protiprávně nabyté z důvodu nesrovnalosti?
                        V případě kladné odpovědi na první otázku:

                        2)

                        Je nutné v rámci srovnání lhůt uvedených v čl. 3 odst. 3 nařízení [č. 2988/95] přihlédnout pouze k délce promlčecí doby, nebo musí být vzata v úvahu rovněž vnitrostátní právní úprava, která odkládá počátek běhu promlčecí doby na konec kalendářního roku, v němž nárok (v projednávané věci nárok na úroky) vzniká, aniž musí nastat další okolnosti?

                        3)

                        Začíná promlčecí doba pro nároky na úroky běžet od okamžiku, kdy došlo k nesrovnalosti, případně skončením pokračující nebo opakované nesrovnalosti, i když se nároky na úroky týkají pozdějších období, a tudíž vznikají až později? Je v případě pokračujících nebo opakovaných nesrovnalostí počátek běhu promlčecí doby odložen podle čl. 3 odst. 1 pododstavce 2 [nařízení č. 2988/95] do okamžiku skončení nesrovnalosti i v případě nároků na úroky?

                        4)

                        Kdy končí účinek přerušení způsobeného aktem příslušného orgánu podle druhé věty třetího pododstavce čl. 3 odst. 1 nařízení [č. 2988/95], na jehož základě byl stanoven dotčený nárok (v projednávané věci nárok na úroky)?“

         K předběžným otázkám

         K první otázce

               35

               Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda článek 3 nařízení č. 2988/95 musí být vykládán v tom smyslu, že promlčecí doba, kterou stanoví, se vztahuje nejen na vymáhání hlavní pohledávky, která odpovídá vrácení výhody, jež byla získána neoprávněně z unijního rozpočtu, nýbrž též na vymáhání úroků vzniklých z této pohledávky, byť jsou tyto úroky dlužné nikoli na základě unijního práva, nýbrž výlučně na základě povinnosti vnitrostátního práva.

               36

               Je třeba připomenout, že čl. 1 odst. 1 nařízení zavedl „obecná pravidla týkající se stejnorodých kontrol a správních opatření a sankcí postihujících nesrovnalosti s ohledem na právo Společenství“, a to – jak vyplývá ze třetího bodu odůvodnění tohoto nařízení – s cílem „bojovat ve všech oblastech proti jednáním, která poškozují finanční zájmy Společenství“.

               37

               Přijetím nařízení č. 2988/95, a zejména jeho čl. 3 odst. 1 prvního pododstavce, měl zákonodárce Unie v úmyslu zavést obecné pravidlo promlčení použitelné pro danou oblast, jímž zamýšlel jednak vymezit minimální dobu použitelnou ve všech členských státech a dále vzdát se možnosti vymáhat částky neoprávněně získané z rozpočtu Unie po uplynutí období čtyř let od okamžiku, kdy došlo k nesrovnalosti, kterou jsou stiženy sporné platby (rozsudek ze dne 22. prosince 2010, Corman, C-131/10, Sb. rozh. s. I-14199, bod 39; ze dne 5. května 2011, Ze Fu Fleischhandel a Vion Trading, C-201/10 a C-202/10, Sb. rozh. s. I-3545, bod 24; jakož i ze dne 21. prosince 2011, Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre, C-465/10, Sb. rozh. s. I-14081, bod 52).

               38

               Ohledně takových náhrad nákladů na skladování, které byly příjemcem získány neoprávněně, jako jsou náhrady dotčené ve věci v původním řízení, je třeba uvést, že článek 8 nařízení č. 1258/1999 stanoví, že členské státy přijmou v rámci společné zemědělské politiky opatření nezbytná k zajištění účinné ochrany finančních zájmů Společenství, především k navrácení částek ztracených v důsledku nesrovnalostí nebo nedbalosti.

               39

               Pravidlo o čtyřleté promlčecí době stanovené v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci nařízení č. 2988/95 je při neexistenci odvětvové právní úpravy, která by stanovila něco jiného, použitelné na nesrovnalosti stanovené v článku 4 uvedeného nařízení, které poškozují finanční zájmy Unie (viz rozsudky ze dne 24. června 2004, Handlbauer, C-278/02, Sb. rozh. s. I-6171, bod 34, a ze dne 29. ledna 2009, Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb a další, C-278/07 až C-280/07, Sb. rozh. s. I-457, bod 22).

               40

               V případě, že ani nařízení č. 1258/1999, ani nařízení č. 1785/81 neobsahují ustanovení ohledně režimu promlčení použitelného v této oblasti, může být vymáhání vrácení neoprávněně získaných náhrad nákladů na skladování promlčeno na základě čl. 3 odst. 1 prvního pododstavce nařízení č. 2988/95, jestliže nebyl proveden úkon, jehož účinkem by bylo přerušení promlčecí lhůty, a to po uplynutí čtyř let ode dne, kdy došlo k nesrovnalosti, avšak pod podmínkou, že členský stát, v němž k nesrovnalostem došlo, nevyužil možnosti stanovit delší promlčecí lhůtu (viz výše uvedené rozsudky Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb, bod 36, a Corman, bod 48), která se mu nabízí v čl. 3 odst. 3 nařízení č. 2988/95.

               41

               Článek 4 nařízení č. 2988/95 ve svém odstavci 2 ostatně stanoví, že k odnětí neoprávněně získané výhody mohou být připočteny (je-li to stanoveno) úroky, které mohou být určeny paušálně.

               42

               Výběr takových úroků, které se pojí k hlavní pohledávce představované výhodou, která byla neoprávněně získána z unijního rozpočtu, může být stanoven odvětvovou právní úpravou Unie. Tak je tomu například v nařízení Komise (ES) č. 800/1999 ze dne 15. dubna 1999, kterým se stanoví společná prováděcí pravidla k režimu vývozních náhrad pro zemědělské produkty (Úř. věst. L 102, s. 11; Zvl. vyd. 03/25, s. 129), nebo v nařízení Komise (EHS) č. 1957/69 ze dne 30. září 1969, kterým se stanoví doplňková prováděcí pravidla týkající se poskytování vývozních náhrad v odvětví produktů podléhajících režimu jednotné ceny (Úř. věst. L 250, s. 1).

               43

               Ohledně vrácení takových neoprávněně získaných náhrad nákladů na skladování, jako jsou náhrady dotčené v původním řízení, naopak ani nařízení č. 1258/1999, ani nařízení č. 1785/81 nestanoví, že navrácení náhrad musí být v případě, že byly získány neoprávněně, provázeno výběrem úroků.

               44

               Článek 8 nařízení č. 1258/1999 a čl. 32 odst. 1 nařízení č. 1290/2005 sice stanoví, že úroky související s částkami získanými zpět v důsledku nesrovnalostí nebo nedbalostí se převádějí na akreditované platební agentury, jež je zaúčtují jako účelově vázaný příjem EZOZF nebo EZZF v měsíci, kdy byly skutečně inkasovány. Tato ustanovení obsahují pouze prosté pravidlo o rozpočtovém určení takových příjmů, avšak členským státům neukládají povinnost vymáhat úroky z vrácených částek v případě, že se tyto částky týkají vrácení nákladů na skladování.

               45

               Ve věci v původním řízení proto vyvstává otázka, zda unijní právo, konkrétně čl. 4 odst. 2 nařízení č. 2988/95, při neexistenci odvětvové právní úpravy stanovící vymáhání úroků brání tomu, aby členský stát uplatnil povinnost stanovenou jeho vnitrostátním právem, které vyžaduje vymáhání takových úroků vedle výhody neoprávněně získané z unijního rozpočtu, a v případě záporné odpovědi, zda vymáhání pohledávky představované takovými úroky musí podléhat promlčecí době stanovené v článku 3 tohoto nařízení, nebo zda zůstává upraveno vnitrostátním právem tohoto členského státu.

               46

               Zaprvé již Soudní dvůr ohledně samotné zásady výběru úroků stanovené vnitrostátním právem v situaci, kdy unijní právo vybírání takových úroků nestanoví, rozhodl, že je slučitelné s unijním právem, aby členský stát při navracení výhody, která byla z unijního rozpočtu získána neoprávněně, v souladu se svým vnitrostátním právem vymáhal úroky, které jsou při neexistenci pravidel, jež by vyžadovala jejich zaplacení do fondů Společenství, příjmem jeho vlastního rozpočtu (viz rozsudek ze dne 6. května 1982, Fromme, 54/81, Recueil, s. 1449, bod 8).

               47

               Nemůže tomu být jinak, když jsou tyto úroky, jejichž vybírání není stanoveno unijním právem, v rámci opatření financovaných EZZF vraceny do unijního rozpočtu. V důsledku toho v takové situaci, jako je situace ve věci v původním řízení, unijní právo, konkrétně čl. 4 odst. 2 nařízení č. 2988/95, nebrání tomu, aby členské státy ve svém vnitrostátním právu stanovily vymáhání úroků z prodlení nebo kompenzačních úroků vedle navrácení výhod, které byly neoprávněně získány z unijního rozpočtu; uvedené úroky jsou v rámci opatření financovaných EZZF vraceny do unijního rozpočtu.

               48

               Zadruhé je u podrobné úpravy a podmínek výběru těchto úroků v takové situaci, kdy jako v případě věci v původním řízení na základě vnitrostátního práva členského státu existuje nárok na úroky vedle navrácení výhody neoprávněně získané z unijního rozpočtu, na vnitrostátní právní úpravě členského státu, aby stanovila podrobnou úpravu a podmínky použitelné na vymáhání uvedených úroků, jež jsou ve vztahu k navrácení neoprávněně získaných částek akcesorické (viz rozsudek ze dne 21. května 1976, Roquette frères v. Komise, 26/74, Recueil, s. 667, bod 12).

               49

               Při neexistenci relevantního odvětvového pravidla použitelného v této oblasti tak uvedenému členskému státu rovněž přísluší, aby definoval a uplatňoval režim promlčení použitelný na vymáhání takového nároku na úroky, který stanovuje jeho vnitrostátní právo a tímto právem je považován za autonomní nárok ve vztahu k výhodám neoprávněně získaným z unijního rozpočtu, jejichž vymáhání zůstává upraveno pravidly o promlčení a odchylkách stanovenými v článku 3 nařízení č. 2988/95.

               50

               I když v tomto ohledu navrácení výhody neoprávněně získané z unijního rozpočtu náleží do režimu promlčení stanoveného v článku 3 nařízení č. 2988/95, ani ze znění tohoto ustanovení, ani ze systematiky tohoto nařízení přesto nevyplývá, že tento režim je určen k úpravě vymáhání nároku na úroky, když vymáhání tohoto nároku na úroky není každopádně uloženo odvětvovou právní úpravou, nýbrž vnitrostátním právem, jako je tomu ve věci v původním řízení.

               51

               Avšak s ohledem na akcesorickou povahu uvedeného nároku na úroky nemůže být tento nárok vymáhán, je-li hlavní pohledávka, tedy výhoda neoprávněně získaná z unijního rozpočtu, na základě článku 3 nařízení č. 2988/95 nebo unijní odvětvové právní úpravy, sama promlčená.

               52

               Navíc vzhledem k tomu, že členské státy jsou na základě článku 325 SFEU povinny přijmout stejná opatření pro boj s podvody ohrožujícími finanční zájmy Unie, jaká přijímají k zamezení podvodům ohrožujícím jejich vlastní finanční zájmy, jsou při neexistenci unijní právní úpravy a v případě, že jejich vnitrostátní právo stanoví výběr úroků v rámci vymáhání stejného typu výhod neoprávněně získaných z jejich vnitrostátních rozpočtů, povinny vybírat obdobně úroky při navracení výhod neoprávněn získaných z unijního rozpočtu, a to zejména tehdy, jsou-li částky vybrané z titulu těchto úroků, jejichž vymáhání je stanoveno vnitrostátním právem – na rozdíl od toho, jak tomu bylo ve věci, ve které byl vydán výše uvedený rozsudek Fromme – nakonec vráceny do unijního rozpočtu.

               53

               Vzhledem k výše uvedenému je třeba odpovědět na první otázku tak, že článek 3 nařízení č. 2988/95 musí být vykládán v tom smyslu, že promlčecí doba, kterou stanoví pro vymáhání hlavního nároku, který odpovídá vrácení výhody neoprávněně získané z unijního rozpočtu, se nepoužije na vymáhání úroků vzniklých z této pohledávky, jsou-li tyto úroky dlužné nikoli na základě unijního práva, nýbrž pouze na základě vnitrostátního práva.

         Ke druhé až čtvrté otázce

               54

               Druhá až čtvrtá otázka byly položeny podpůrně pro případ, že první otázka bude zodpovězena kladně.

               55

               V důsledku toho není třeba vzhledem k odpovědi poskytnuté na první otázku na druhou až čtvrtou otázku odpovídat.

         K nákladům řízení

               56

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

                     Článek 3 nařízení Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 ze dne 18. prosince 1995 o ochraně finančních zájmů Evropských společenství musí být vykládán v tom smyslu, že promlčecí doba, kterou stanoví pro vymáhání hlavního nároku, který odpovídá vrácení výhody neoprávněně získané z unijního rozpočtu, se nepoužije na vymáhání úroků vzniklých z této pohledávky, jsou-li tyto úroky dlužné nikoli na základě unijního práva, nýbrž pouze na základě vnitrostátního práva.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 22. června 1989. # Fédération de l'industrie de l'huilerie de la CEE (Fediol) proti Komisi Evropských společenství. # Společná obchodní politika. # Věc 70/87.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 19. března 2009.#Komise Evropských společenství proti Spolkové republice Německo.#Nesplnění povinnosti státem - Společná zemědělská politika - Poplatky v oblasti veterinárních prohlídek a kontrol - Směrnice 85/73/EHS - Nařízení (ES) č. 882/2004.#Věc C-270/07.

text:
      Věc C-270/07
      Komise Evropských společenství
      v.
      Spolková republika Německo
      „Nesplnění povinnosti státem – Společná zemědělská politika – Poplatky v oblasti veterinárních prohlídek a kontrol – Směrnice 85/73/EHS – Nařízení (ES) č. 882/2004“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Zemědělství – Sbližování právních předpisů v oblasti hygienických podmínek – Financování veterinárních inspekcí a kontrol
            čerstvého masa – Směrnice 85/73 – Zvláštní poplatek, jehož výše odpovídá skutečným nákladům
      [Směrnice Rady 85/73, ve znění  směrnice 97/79, příloha A kapitola I bod 4 písm. b)]
      2.        Žaloba pro nesplnění povinnosti – Předmět sporu – Vymezení během postupu před zahájením soudního řízení – Úprava v důsledku
            změny práva Společenství – Přípustnost – Podmínky
      (Článek 226 ES)
      1.        Poplatek stanovený v příloze A kapitole I bodě 4 písm. b) směrnice 85/73 o financování veterinárních prohlídek a kontrol čerstvého
         masa a drůbežího masa podle směrnic 89/662, 90/425, 90/675 a 91/496, ve znění směrnice 97/79, jednak nesmí převýšit skutečně
         vynaložené výdaje na inspekce a kontroly, a jednak musí všechny tyto výdaje zohlednit, aniž by některé z nich mohly být vyloučeny.
         Nemusí mít tedy formu „paušálního“ poplatku, neboť poplatek stanovený paušálně ze své podstaty v některých případech převyšuje
         skutečné náklady na opatření, která financuje, a v jiných případech je nižší než tyto skutečné náklady.

      Naproti tomu skutečnost, že je poplatek vybíraný podle uvedeného ustanovení složen z jednotlivých nákladových položek, sama
         o sobě nemůže způsobit neslučitelnost tohoto poplatku s tímto ustanovením.

      Cíl transparentnosti nebrání vybírání takovéhoto poplatku, avšak pod podmínkou, že z uvedeného poplatku jasně a podrobně vyplývá
         povaha jednotlivých položek, ze kterých je složen a umožňuje dlužníkovi zjistit přesné složení celkového poplatku.

      Dále platí, že vzhledem k tomu, že takový poplatek nezahrnuje jiné nákladové položky než nákladové položky stanovené právními
         předpisy Společenství a nepřevyšuje částku skutečně vynaložených nákladů, nemůže tento poplatek ohrozit cíl spočívající v
         boji proti narušení hospodářské soutěže sledovaný směrnicí 85/73.

      (viz body 32, 37, 41, 43)
      2.        I když návrhová žádání obsažená v návrhu na zahájení řízení v rámci žaloby na nesplnění povinnosti nemohou být v zásadě rozšířena
         nad rámec nesplnění povinností uvedených ve výroku odůvodněného stanoviska a ve výzvě dopisem, nic to nemění na tom, že Komise
         je oprávněna domáhat se určení nesplnění povinností, které vyplývají z původního znění aktu Společenství, jenž byl následně
         změněn nebo zrušen, a které byly zachovány novými předpisy. Naopak předmět sporu nemůže být rozšířen na povinnosti vyplývající
         z nových předpisů, kterým neodpovídají žádné povinnosti v původním znění dotčeného aktu, neboť jinak by došlo k porušení podstatných
         formálních náležitostí postupu vedoucího k určení nesplnění povinnosti.

      (viz bod 50)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      19. března 2009(*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Společná zemědělská politika – Poplatky v oblasti veterinárních prohlídek a kontrol – Směrnice 85/73/EHS – Nařízení (ES) č. 882/2004“
      Ve věci C‑270/07,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 6. června 2007,
      Komise Evropských společenství, zastoupená F. Erlbacherem a A. Szmytkowskou, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Spolkové republice Německo, zastoupené M. Lummou a C. Schulze-Bahr, jako zmocněnci, ve spolupráci s U. Karpensteinem, Rechtsanwalt,

      žalované,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, M. Ilešič, A. Borg Barthet, E. Levits a J.‑J. Kasel (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: M. Poiares Maduro,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Sztranc-Sławiczek, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 4. září 2008,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Spolková republika Německo tím, že nepřizpůsobila
         § 4 prováděcího zákona v oblasti právní úpravy hygienické prohlídky masa a drůbežího masa určeného pro spolkovou zemi Šlesvicko-Holštýnsko
         (Ausführungsgesetz zum Fleischhygienerecht und zum Geflügelfleischrecht für das Land Schleswig-Holstein) ze dne 12. ledna
         1998 (GVOBl. Schl.-H. 1998, s. 2, dále jen „prováděcí zákon spolkové země Šlesvicko-Holštýnsko“) ustanovením Společenství,
         nesplnila a nadále nesplňuje povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 1 a čl. 5 odst. 3 a 4 směrnice Rady 85/73/EHS ze
         dne 29. ledna 1985 o financování veterinárních prohlídek a kontrol čerstvého masa a drůbežího masa podle směrnic 89/662/EHS,
         90/425/EHS, 90/675/EHS a 91/496/EHS (Úř. věst. L 32, s. 14; Zvl. vyd. 03/06, s. 161), ve znění směrnice Rady 97/79/ES ze dne
         18. prosince 1997 (Úř. věst. L 24, s. 31; Zvl. vyd. 03/22, s. 269, dále jen „směrnice 85/73“), jakož i po 1. lednu 2007 z ustanovení
         čl. 27 odst. 2, odst. 4 a 10 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 882/2004 ze dne 29. dubna 2004 o úředních kontrolách
         za účelem ověření dodržování právních předpisů týkajících se krmiv a potravin a pravidel o zdraví zvířat a dobrých životních
         podmínkách zvířat (Úř. věst. L 165, s. 1; Zvl. vyd. 03/45, s. 200, oprava Úř. věst. L 191, s. 1), ve znění nařízení Komise
         (ES) č. 776/2006 ze dne 23. května 2006 (Úř. věst. L 136, s. 3, dále jen „nařízení č. 882/2004“).

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      2        Z výkladu čl. 3 odst. 1 oddílu A písm. d) ve spojení s čl. 5 odst. 1 písm. a) podbodem ii), jakož i z přílohy I kapitoly VIII
         bodu 40 písm. e) směrnice Rady 64/433/EHS ze dne 26. června 1964 o hygienických otázkách obchodu s čerstvým masem uvnitř Společenství
         (Úř. věst. 1964, 121, s. 2012; Zvl. vyd. 03/01, s. 34), ve znění směrnice Rady 91/497/EHS ze dne 29. července 1991 (Úř. věst.
         L 268, s. 69; Zvl. vyd. 03/12, s. 72, dále jen „směrnice 64/433“) vyplývá, že prohlídky čerstvého masa po porážce v případě
         potřeby zahrnují bakteriologické vyšetření a vyšetření na rezidua látek s farmakologickým účinkem.

      3        Směrnice 64/433 byla s účinností od 1. ledna 2006 zrušena směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2004/41/ES ze dne 21. dubna
         2004, kterou se zrušují některé směrnice týkající se hygieny potravin a hygienických podmínek pro produkci některých produktů
         živočišného původu určených k lidské spotřebě a pro jejich uvádění na trh a kterou se mění směrnice Rady 89/662/EHS a 91/118/EHS,
         jakož i rozhodnutí Rady 95/408/ES (Úř. věst. L 157, s. 33; Zvl. vyd. 03/44, s. 407).

      4        Na základě čl. 4 odst. 1 směrnice 2004/41 se odkazy na zrušenou směrnici podle kontextu považují za odkazy na nařízení Evropského
         parlamentu a Rady (ES) č. 853/2004 ze dne 29. dubna 2004, kterým se stanoví zvláštní hygienická pravidla pro potraviny živočišného
         původu (Úř. věst. L 139, s. 55; Zvl. vyd. 03/45, s. 14), a na nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 854/2004 ze dne
         29. dubna 2004, kterým se stanoví zvláštní pravidla pro organizaci úředních kontrol produktů živočišného původu určených k lidské
         spotřebě (Úř. věst. L 139, s. 206; Zvl. vyd. 03/45, s. 75, oprava Úř. věst. L 226, s. 83).

      5        Z výkladu čl. 5 odst. 1 písm. d) a f) nařízení č. 854/2004 ve spojení s přílohou I kapitolou II oddílem D a F tohoto nařízení
         vyplývá, že prohlídky čerstvého masa po porážce musejí, je-li to považováno za nutné, zahrnovat laboratorní testy pro účely
         stanovení konečné diagnózy nebo zejména odhalení přítomnosti zvířecích chorob nebo jiných faktorů, které by mohly vyžadovat,
         aby bylo maso prohlášeno za nevhodné k lidské spotřebě nebo aby bylo stanoveno omezení jeho použití. Úřední veterinární lékař
         musí zajistit, aby byly provedeny všechny ostatní nezbytné laboratorní testy.

      6        Pokud jde o financování dotčených prohlídek a kontrol, článek 1 směrnice 85/73 stanoví, že členské státy zajistí výběr poplatků
         Společenství k pokrytí výdajů vzniklých v souvislosti s prohlídkami a kontrolami.

      7        Podle čl. 5 odst. 1 směrnice 85/73 se poplatky Společenství stanoví v takové výši, jaká pokrývá náklady příslušných orgánů,
         pokud jde o mzdové náklady a náklady na sociální pojištění připadající na výkon prohlídky a správní náklady související s prováděním
         prohlídek a kontrol, které mohou zahrnovat i náklady na školení personálu provádějícího prohlídky. Krom toho mohou členské
         státy na základě odst. 3 tohoto článku účtovat poplatky vyšší, než jsou poplatky Společenství, pokud celková částka poplatku
         nepřekračuje skutečné náklady na prohlídku. Tentýž čl. 5 odst. 4 stanoví, že poplatky Společenství nahradí veškeré další poplatky
         ukládané celostátními, oblastními a místními orgány členských států za prohlídky a kontroly uvedené ve článku 1 této směrnice.

      8        Příloha A kapitola I bod 1 směrnice 85/73 stanoví za prohlídky související s porážením poplatky v paušální výši. Podmínky
         financování kontrol a prohlídek souvisejících s bouráním masa jsou stanoveny v bodě 2 této kapitoly. Podle uvedené kapitoly
         I bodu 4 písm. a) a b):

      „Za účelem pokrytí zvýšených nákladů jsou oprávněny členské státy:
      a)      buď: zvýšit pro jednotlivá zařízení paušální poplatky stanovené v bodech 1 a 2 písm. a).
      [...]
      b)      nebo: účtovat zvláštní poplatky, jejichž výše odpovídá skutečným nákladům.
      9        Článek 27 nařízení č. 882/2004 stanoví:

      „1.      Členské státy mohou vybírat poplatky, které mají pokrýt náklady vzniklé v souvislosti s úředními kontrolami.
      2.      Pokud jde však o činnosti uvedené v příloze IV oddílu A a v příloze V oddílu A, zajistí členské státy výběr poplatků.
      [...]
      4.      Poplatky vybírané v souladu s odstavci 1 nebo 2 pro účely úředních kontrol:
      a)      nesmí převyšovat náklady vynaložené odpovědnými příslušnými orgány ve vztahu k položkám uvedeným v příloze VI a
      b)      mohou být stanoveny paušálně na základě nákladů vynaložených příslušnými orgány za určitou dobu, nebo mohou být případně stanoveny
         ve výši uvedené v příloze IV oddílu B nebo příloze V oddílu B.

      [...]
      10.      Aniž jsou dotčeny náklady odvozené z výdajů uvedených v článku 28, nesmějí členské státy vybírat pro účely provádění tohoto
         nařízení jiné poplatky než poplatky uvedené v tomto článku.

      [...]“
       Vnitrostátní právní úprava
      10      Znění § 4 prováděcího zákona spolkové země Šlesvicko-Holštýnsko zní následovně:

      „1)      Výše poplatků za prohlídku před a po porážce, včetně testů ke zjištění reziduí a trichinel, a hygienických kontrol, jsou stanoveny
         pro každé zvíře, podle druhu; v zařízeních na porcování, ve kterých je maso porcováno nebo vykosťováno, jsou stanoveny na
         tunu masa s kostí.

      2)      Do výpočtu poplatků spadají:
      1.      mzdy a sociální pojištění připadající na výkon prohlídky,
      2.      správní náklady spojené s prováděním prohlídek a kontrol, které mohou zahrnovat i náklady na školení personálu provádějícího
         prohlídky.

      3)      Správní poplatky se zvyšují až o:
      1.      100 %, je-li správní akt uskutečněn na žádost od 18 hodin do 7 hodin ráno, ve velkých podnicích od 18 hodin do 6 hodin ráno,
         v sobotu po 15 hodině nebo v neděli nebo v den zákonem stanoveného svátku.

      2.      50 %, je-li správní akt uskutečněn na žádost mimo dobu prohlídek nebo dní stanovených k porážce.
      4)      […]
      Mimo poplatků je třeba vybírat […] platby za následující náklady:
      […]
      2.      [n]áklady na dopravu v případě bakteriologických vyšetření (bakteriologické vzorky, vzorky BSE a jiné podezřelé vzorky, s výjimkou
         nákladů na testy k vyšetření na rezidua […]) a

      3.      [n]áklady na vyšetření související se vzorky uvedenými v odst. 2 […]“
       Postup před zahájením soudního řízení
      11      V návaznosti na podanou stížnost zaslala Komise dne 21. března 2005 Spolkové republice Německo výzvu dopisem, ve které tento
         členský stát informovala, že má za to, že § 4 odst. 4 prováděcího zákona spolkové země Šlesvicko-Holštýnsko není v souladu
         s relevantními ustanoveními směrnice 85/73, jak jsou vykládána Soudním dvorem v jeho rozsudku ze dne 30. května 2002 Stratmann
         a Fleischversorgung Neuss (C‑284/00 a C‑288/00, Recueil, s. I‑4611).

      12      Dne 20. května 2005 odpověděly německé orgány na uvedenou výzvu, že pochybnosti Komise, pokud jde o správné provedení směrnice
         85/73 do vnitrostátního práva, jsou neopodstatněné a rozsudek Stratmann a Fleischversorgung Neuss uvedený výše není v projednávané
         věci relevantní.

      13      Komise se s touto odpovědí nespokojila a vydala dne 4. července 2006 odůvodněné stanovisko, ve kterém zopakovala vytýkané
         skutečnosti uvedené ve výzvě dopisem a vyzvala Spolkovou republiku Německo k přijetí opatření nezbytných k tomu, aby tomuto
         stanovisku vyhověla ve lhůtě dvou měsíců od jeho oznámení.

      14      Vzhledem k tomu, že uvedený členský stát na odůvodněné stanovisko neodpověděl, rozhodla se Komise podat tuto žalobu.

       K žalobě
       Argumentace účastníků řízení
      15      Komise tvrdí, že na základě § 4 odst. 4 prováděcího zákona spolkové země Šlesvicko-Holštýnsko mohou příslušné orgány vybírat
         částky odpovídající výdajům vzniklým v souvislosti s prováděním bakteriologických vyšetření čerstvého masa, které jdou nad
         rámec paušálně stanoveného poplatku Společenství. Ve svém rozsudku Stratmann a Fleischversorgung Neuss uvedeném výše přitom
         Soudní dvůr podle názoru Komise rozhodl, že ze znění směrnic 64/433 a 85/73 i z cíle těchto směrnic vyplývá, že výdaje vzniklé
         v souvislosti s těmito vyšetřeními jsou zahrnuty v poplatku Společenství vybíraném členskými státy na základě této směrnice.

      16      Vstup v platnost nové právní úpravy Společenství, a to nařízení č. 853/2004 a 854/2004 s účinností ode dne 1. ledna 2006,
         jakož i nařízení č. 882/2004 s účinností ode dne 1. ledna 2007, na této situaci nic nezměnil. Jednak totiž ze znění relevantních
         ustanovení těchto nařízení vyplývá, že bakteriologická vyšetření jsou nadále součástí prohlídek a povinných hygienických kontrol,
         jejichž výdaje jsou zahrnuty v poplatku Společenství. Tato vyšetření tudíž nemohou vést k výběru žádné jiné dávky, než je
         dávka spojená s tímto poplatkem. Krom toho je znění § 4 odst. 4 prováděcího zákona spolkové země Šlesvicko-Holštýnsko v rozporu
         s cílem relevantních ustanovení Společenství, přičemž tato ustanovení usilují, jak již Soudní dvůr shledal ve svém výše citovaném
         rozsudku Stratmann a Fleischversorgung Neuss, který se použije obdobně na novou právní úpravu Společenství, o odstranění narušení
         hospodářské soutěže způsobeného odlišnostmi na úrovni financování prohlídek a kontrol. Dosažení tohoto cíle by přitom mohlo
         být ohroženo, pokud by některá inspekční opatření upravená právem Společenství stála mimo takto harmonizované systémy financování
         na úrovni Společenství a uplatňovaly by se na ně zvláštní vnitrostátní poplatky.

      17      Na rozdíl od toho, co tvrdí Spolková republika Německo, se takové ustanovení, jako je § 4 odst. 4 prováděcího zákona spolkové
         země Šlesvicko-Holštýnsko, nemůže opírat o přílohu A kapitolu I bod 4 směrnice 85/73. Ve svém výše citovaném rozsudku Stratmann
         a Fleischversorgung Neuss totiž Soudní dvůr výslovně vyloučil možnost použít tento bod 4 písm. b) pro účely zaúčtování výdajů
         vynaložených na bakteriologická vyšetření, která jdou nad rámec paušálně stanoveného poplatku. Soudní dvůr v tomto rozsudku
         krom toho rozhodl, že poplatek vybraný podle uvedeného ustanovení má mít formu paušálu. V projednávaném případě se nicméně
         nejedná o obecné zvýšení paušálně stanoveného poplatku Společenství, který zahrnuje veškeré skutečně vynaložené výdaje. Znění
         § 4 odst. 4 prováděcího zákona spolkové země Šlesvicko-Holštýnsko je tedy podle Komise v rozporu s čl. 5 odst. 4 prvním pododstavcem
         směrnice 85/73.

      18      Komise dále uvádí, že rozsudek ze dne 9. září 1999, Feyrer (C‑374/97, Recueil, s. I‑5153), kterého se Spolková republika Německo
         dovolává na podporu svého stanoviska, není v projednávané věci relevantní. Otázky projednávané Soudním dvorem v tomto rozsudku
         se totiž podstatně liší od otázek, které vyvstaly v projednávaném sporu.

      19      Spolková republika Německo tvrdí, že prováděcí zákon spolkové země Šlesvicko-Holštýnsko byl přijat na základě ustanovení článku
         1 směrnice 85/73 ve spojení s přílohou A kapitolou I bodem 4 písm. b) této směrnice, na základě kterých mohou členské státy
         vybírat poplatky zahrnující výdaje skutečně vynaložené na prohlídky masa na porážku a na hygienické kontroly tohoto masa.

      20      Uvedený členský stát nejprve uvádí, že poplatek stanovený prováděcím zákonem spolkové země Šlesvicko-Holštýnsko za prohlídku
         zvířat na porážku a za hygienické kontroly nezahrnuje výdaje na přepravu a prohlídku vzorků odebraných pro účely provedení
         bakteriologických vyšetření. To podle něj krom jiného odpovídá vnitrostátnímu právu, podle něhož nemůže poplatek takovéto
         výdaje v žádném případě zahrnovat. Je tedy legitimní vybírat částky určené k pokrytí takovýchto výdajů odděleně.

      21      Spolková republika Německo dále uvádí, že spolková země Šlesvicko-Holštýnsko z titulu poplatků za prohlídky a kontroly čerstvého
         masa nevybírá ani paušální částky stanovené přílohou A kapitolou I body 2 a 3 směrnice 85/73, ani poplatky směřující ke zvýšení
         paušálních částek podle bodu 4 písm. a) téže kapitoly. Nelze tudíž tvrdit, jak činí Komise, že jsou uvedené částky vybírány
         „mimo“ paušálně stanovené poplatky Společenství. V tomto ohledu existuje významná odlišnost mezi právní úpravou spolkové země
         Šlesvicko-Holštýnsko a právní úpravou dotčenou ve věci, ve které byl vydán výše citovaný rozsudek Stratmann a Fleischversorgung
         Neuss. Krom toho podle bodu 32 výše citovaného rozsudku Feyrer mohou členské státy bez dalších předběžných podmínek využít
         možnosti, která jim je přiznána v příloze A kapitole I bodě 4 písm. b) směrnice 85/73, a to za jediné podmínky, že vybíraný
         poplatek nepřesáhne skutečně vynaložené náklady. V důsledku toho, jestliže je tato podmínka splněna, mohou být za různá plnění
         vybírány zvláštní poplatky. Je však podle ní třeba, aby nedocházelo k žádnému dvojímu financování, což je v projednávané věci
         splněno.

      22      Spolková republika dále tvrdí, že § 4 odst. 4 prováděcího zákona spolkové země Šlesvicko-Holštýnsko není v rozporu ani se
         zněním, ani s cílem přílohy A kapitoly I bodu 4 písm. b) směrnice 85/73. Jednak totiž ze společného výkladu jednotlivých jazykových
         verzí tohoto ustanovení vyplývá, že tato směrnice nebrání vybírání několika dílčích poplatků ani vybírání kumulovaných poplatků,
         které tvoří „celkový poplatek“. Dále cílem sledovaným touto směrnicí, kterým je harmonizace základů pro výpočet poplatků,
         není dosáhnout harmonizace použitelných sazeb, jelikož sama směrnice podle Spolkové republiky Německo upravuje výjimky umožňující
         členským státům zohlednit odlišné struktury nákladů.

      23      Uvedený členský stát dodává, že je ostatně nevyhnutelné, že se výše dotčeného poplatku mění případ od případu, jelikož se
         zohledňované náklady liší v závislosti na podmínkách panujících na jednotlivých jatkách a v závislosti na typu prováděných
         prohlídek. Poplatek, jehož účelem je pokrýt skutečně vynaložené náklady, se od paušálního poplatku liší právě skutečností,
         že v prvním případě výdaje záleží na jednotlivých jatkách, zatímco v druhém případě jsou tyto výdaje uloženy všem jatkám.
         Takové ustanovení, jako je § 4 odst. 4 prováděcího zákona spolkové země Šlesvicko-Holštýnsko, nijak neodporuje zákazu překročení
         skutečných nákladů na prohlídky obsaženému v čl. 5 odst. 3 směrnice 85/73.

      24      Nařízení č. 853/2004 a č. 882/2004, jakož i nařízení č. 882/2004, která jsou použitelná od 1. ledna 2006 a 1. ledna 2007,
         na této situaci podle Spolkové republiky Německo nic nemění, neboť argumenty, které uplatnila v bodech 19 až 23 tohoto rozsudku
         se podle ní na tato nová nařízení použijí obdobně.

       Závěry Soudního dvora
      25      Úvodem je třeba uvést, že Komise na podporu své žaloby uplatňuje dva žalobní důvody vycházející z porušení povinností vyplývajících
         pro Spolkovou republiku Německo zaprvé z článku 1 a čl. 5 odst. 3a 4 směrnice 85/73 a zadruhé z nařízení č. 882/2004.

       K prvnímu žalobnímu důvodu
      26      K tomu, aby mohlo být rozhodnuto o opodstatněnosti prvního žalobního důvodu, je třeba nejdříve určit, zda je výše citovaný
         rozsudek Stratmann a Fleischversorgung Neuss, kterým argumentuje Komise, pro projednávanou věc relevantní, a odpovědět na
         otázku, zda musí být příloha A kapitola I bod 4 písm. b) směrnice 85/73 vykládána v tom smyslu, k němuž se přiklání tento
         orgán, podle kterého poplatek vybíraný podle tohoto ustanovení musí mít formu paušálu.

      27      Pokud jde zaprvé o obdobné použití výše citovaného rozsudku Stratmann a Fleischversorgung Neuss na právní situaci, která je
         předmětem projednávané věci, je třeba uvést, že, jak uplatňuje Spolková republika Německo, aniž by jí Komise v tomto bodě
         odporovala, spolková země Šlesvicko-Holštýnsko nevybírá z titulu poplatků za prohlídky a kontroly čerstvého masa paušální
         částky stanovené přílohou A kapitolou I body 2 a 3 směrnice 85/73 ani poplatky směřující ke zvýšení paušálních částek podle
         téže kapitoly I bodu 4 písm. a).

      28      Vzhledem k tomu, že je nesporné, že příslušné vnitrostátní orgány v projednávané věci vybírají pouze zvláštní poplatek, i když
         se tento poplatek skládá z různých částek, je nutno dospět k závěru, že právní úprava spolkové země Šlesvicko-Holštýnsko se
         v podstatném bodě odlišuje od právní úpravy, která byla předmětem věci, ve které byl vydán rozsudek Stratmann a Fleischversorgung
         Neuss uvedený výše.

      29      Z toho vyplývá, že řešení přijaté Soudním dvorem v jeho výše citovaném rozsudku Stratmann a Fleischversorgung Neuss nemůže
         být použito obdobně na takovou situaci, jaká je předmětem projednávané věci.

      30      Pokud jde zadruhé o výklad přílohy A kapitoly I bodu 4 písm. b) směrnice 85/73, je nutno nejdříve uvést, že ačkoli Komise
         tvrdí opak, Soudní dvůr v bodě 56 svého výše citovaného rozsudku Stratmann a Fleischversorgung Neuss nerozhodl, že poplatek
         stanovený v tomto ustanovení musí mít formu paušálu.

      31      Zvýšení, o nichž hovoří Soudní dvůr uvedeném bodě 56 jsou totiž zvýšeními upravenými příloze A kapitole I bodě 4 písm. a)
         směrnice 85/73, přičemž toto ustanovení používá jako jediné pojmy „zvýšit“ a „paušální částky“. Druhá část uvedeného bodu
         56, která se týká možnosti, kterou mají členské státy, a to vybírat zvláštní poplatky přesahující poplatky Společenství, v ničem
         neodkazuje na paušál, nýbrž se pouze omezuje na to, že podřizuje využití této možnosti jediné podmínce, a to podmínce, aby
         tento poplatek pokrýval veškeré skutečně vynaložené výdaje.

      32      Z toho vyplývá, že uvedený poplatek jednak nesmí převýšit skutečně vynaložené výdaje, a jednak musí všechny tyto výdaje zohlednit,
         aniž by některé z nich mohly být vyloučeny. Nemusí mít tedy formu „paušálního“ poplatku v tom smyslu, jak jej chápe Komise,
         jelikož, jak konstatoval Soudní dvůr v bodě 52 svého výše citovaného rozsudku Stratmann a Fleischversorgung Neuss, poplatek
         stanovený paušálně ze své podstaty v některých případech převyšuje skutečné náklady na opatření, která financuje, a v jiných
         případech je nižší než tyto skutečné náklady.

      33      Je třeba dodat, že tento výklad bodu 56 výše citovaného rozsudku Stratmann a Fleischversorgung Neuss je zcela v souladu se
         systematikou tohoto bodu, jelikož tento bod je součástí širších úvah, jejichž cílem je zodpovědět otázku, zda jsou výdaje
         související s bakteriologickými vyšetřeními a vyšetřeními na trichinely prováděnými podle sekundárního práva Společenství
         kryty poplatky Společenství vybíranými členskými státy za prohlídky a hygienické kontroly čerstvého masa na základě práva
         Společenství, nebo zda právo Společenství umožňuje uvedeným státům pro účely pokrytí těchto výdajů vybírat zvláštní poplatek,
         který se připojuje k poplatku Společenství.

      34      Vzhledem k tomu, že Soudní dvůr v rámci řízení o předběžné otázce ve věci, ve které byl vydán výše citovaný rozsudek Stratmann
         a Fleischversorgung Neuss, neodpověděl na otázku, zda musí mít poplatek vybraný podle přílohy A kapitoly I bodu 4 písm. b)
         směrnice 85/73 formu paušální částky, nelze z uvedeného rozsudku vyvozovat jakýkoli závěr, pokud jde o odpověď na tuto otázku.

      35      Dále je třeba uvést, že výklad přílohy A kapitoly I bodu 4 písm. b) směrnice 85/73, podle kterého se poplatek vybíraný na
         základě tohoto ustanovení nemůže skládat z několika položek, je vyvrácen výše citovaným rozsudkem Feyrer.

      36      V bodě 26 uvedeného rozsudku Feyrer, ve kterém se odkazuje na přílohu A kapitolu I bodu 4 písm. b) směrnice 85/73, Soudní
         dvůr totiž připomněl, že na základě čl. 2 odst. 3 této směrnice, nyní čl. 5 odst. 3 této směrnice „celková částka poplatku“,
         o níž hovoří toto ustanovení, nemůže přesáhnout skutečné výdaje na prohlídku. „Celkový“ poplatek přitom nutně vyplývá ze součtu
         několika položek, z nichž se tento poplatek skládá.

      37      Skutečnost, že je poplatek dotčený v projednávané věci složen z jednotlivých nákladových položek, tudíž sama o sobě nemůže
         způsobit neslučitelnost tohoto poplatku s přílohou A kapitolou I bodem 4 písm. b) směrnice 85/73.

      38      K tomu je třeba dodat, že v projednávané věci není zpochybněno, že dotčený poplatek přesahuje skutečně vynaložené náklady.
         Z toho k tomuto bodu vyplývá, že tento poplatek není v rozporu ani s přílohou A kapitolou I bodem 4 písm. b) směrnice 85/73
         (viz v tomto smyslu rozsudek Feyrer, uvedený výše, body 27 a 29).

      39      Ze stejného důvodu uvedený poplatek není v rozporu ani s článkem 1 a čl. 5 odst. 4 směrnice 85/73.

      40      Dále je třeba konstatovat, že na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, cíle transparentnosti a boje proti narušení hospodářské
         soutěže nebrání výběru takového poplatku, jako je poplatek, kterého se týká první žalobní důvod Komise.

      41      Pokud jde zaprvé o cíle transparentnosti, je třeba uvést, že vzhledem k tomu, že z uvedeného poplatku jasně a podrobně vyplývá
         povaha jednotlivých položek, ze kterých je složen, umožňuje dlužníkovi zjistit přesné složení celkového poplatku, a umožňuje
         mu tak jednak provést změny v organizování své činnosti, aby tak optimalizoval fungování této činnosti zejména úsporou určitých
         nákladů, a jednak případně porovnat své náklady a náklady jiných hospodářských subjektů.

      42      Pokud jde zadruhé o cíl spočívající v boji proti narušení hospodářské soutěže, je třeba připomenout, že je tento boj veden
         nikoli zavedením poplatku ve stejné výši pro celé Evropské společenství, ale přijetím harmonizovaných pravidel v oblasti financování
         prohlídek a hygienických kontrol čerstvého masa (viz v tomto smyslu rozsudek Feyrer, uvedený výše, bod 40). Byla proto harmonizována
         inspekční a kontrolní opatření stejně jako, jak vyplývá z čl. 5 odst. 1 směrnice 85/73 a přílohy A kapitoly I bodů 4 a 5 této
         směrnice, jednotlivé nákladové položky, které mohou být zohledněny pro účely stanovení poplatku Společenství.

      43      Vzhledem k tomu, že není prokázáno ani tvrzeno, že poplatek stanovený v § 4 prováděcího zákona spolkové země Šlesvicko-Holštýnsko
         zahrnuje jiné nákladové položky než nákladové položky stanovené právními předpisy Společenství nebo převyšuje částku skutečně
         vynaložených nákladů, nemůže tento poplatek ohrozit cíl spočívající v boji proti narušení hospodářské soutěže sledovaný směrnicí
         85/73.

      44      S ohledem na tyto úvahy, je třeba konstatovat, že argumentace uplatněná Komisí na podporu jejího prvního žalobního důvodu
         nemůže být přijata.

      45      Z toho vyplývá, že první žalobní důvod vznesený Komisí musí být zamítnut jako neopodstatněný.

       K druhému žalobnímu důvodu
      46      V rámci svého druhého žalobního důvodu vytýká Komise Spolkové republice Německo, že po 1. lednu 2007 neplnila povinnosti,
         které pro ni vyplývají z čl. 27 odst. 2, 4 a 10 nařízení č. 882/2004, tím, že těmto ustanovením nepřizpůsobila ustanovení
         § 4 zákona spolkové země Šlesvicko-Holštýnsko.

      47      Pokud jde o tento žalobní důvod, je třeba nejdříve uvést, že výrok odůvodněného stanoviska ze dne 6. července 2006 nezmiňuje
         údajné porušení nařízení č. 882/2004 Spolkovou republikou Německo; toto nařízení ostatně vstoupilo v platnost až po datu,
         ke kterému bylo toho odůvodněné stanovisko uvedenému členskému státu oznámeno.

      48      Za těchto podmínek je třeba posoudit, zda je druhý žalobní důvod uplatněný Komisí na podporu její žaloby přípustný.

      49      K tomu je nutno připomenout, že podle judikatury Soudního dvora se existence nesplnění povinnosti v rámci žaloby na základě
         článku 226 ES musí posuzovat vzhledem k právním předpisům Společenství platným v době, kdy uplynula lhůta stanovená dotčenému
         státu Komisí k tomu, aby vyhověl jejímu odůvodněnému stanovisku (viz zejména rozsudky ze dne 9. listopadu 1999, Komise v. Itálie,
         C‑365/97, Recueil, s. I‑7773, bod 32, a ze dne 5. října 2006, Komise v. Belgie, C‑275/04 , Sb. rozh. s. I‑9883, bod 34).

      50      I když návrhová žádání v žalobě nemohou být v zásadě rozšířena nad rámec nesplnění povinností uvedených ve výroku odůvodněného
         stanoviska a ve výzvě dopisem, nic to nemění na tom, že Komise je oprávněna domáhat se určení nesplnění povinností, které
         vyplývají z původního znění aktu Společenství, jenž byl následně změněn nebo zrušen, a které byly zachovány novými předpisy.
         Naopak předmět sporu nemůže být rozšířen na povinnosti vyplývající z nových předpisů, kterým neodpovídají žádné povinnosti
         v původním znění dotčeného aktu, neboť jinak by došlo k porušení podstatných formálních náležitostí postupu vedoucího k určení
         nesplnění povinnosti (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 12. června 2003, Komise v. Itálie, C‑363/00, Recueil, s. I‑5767,
         bod 22, a rozsudek Komise v. Belgie uvedený výše, bod 35).

      51      V projednávané věci je nesporné, že poplatky uvedené v čl. 27 odst. 2, 4 a 10 nařízení č. 882/2004 mohou být stanoveny, jak
         vyplývá konkrétně z druhého z těchto ustanovení písm. b), ve formě paušálních sazeb.

      52      Za těchto podmínek nelze než konstatovat, že se tyto poplatky podstatně liší od poplatků, které mohou členské státy vybírat
         na základě přílohy A kapitoly I bodu 4 písm. b) směrnice 85/73, které, jak vyplývá z bodu 32 tohoto rozsudku, nemohly mít
         formu paušálního poplatku, ale musely odpovídat skutečně vynaloženým nákladům.

      53      Z toho vyplývá, že svým druhým žalobním důvodem Komise rozšířila předmět sporu, jak vyplývá z odůvodněného stanoviska, o povinnost
         vyplývající z nařízení č. 882/2004, k níž neexistuje odpovídající povinnost ve směrnici 85/73, čímž tento orgán porušil podstatné
         formální náležitosti postupu, kterým se určuje nesplnění povinnosti.

      54      V důsledku toho musí být druhý žalobní důvod Komise zamítnut jako nepřípustný.

      55      S ohledem na výše uvedené je třeba žalobu Komise zamítnout v plném rozsahu.

       K nákladům řízení
      56      Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Spolková republika Německo požadovala po Komisi
         náhradu nákladů řízení a posledně uvedená neměla ve věci úspěch, je namístě jí uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      Žaloba se zamítá.
      2)      Komisi Evropských společenství se ukládá náhrada nákladů řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 20. března 1984. # C. Razzouk a A. Beydoun proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci. # Spojené věci 75 a 117/82.


Rozsudek Tribunálu (pátého senátu) ze dne 25. září 2015.#Carsten Bopp v. Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory).#Ochranná známka Společenství – Přihláška obrazové ochranné známky Společenství ztvárňující zeleně orámovaný osmiúhelník – Absolutní důvod pro zamítnutí – Rozlišovací způsobilost – Článek 7 odstavec 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009.#Věc T-209/14.


Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (třetího senátu) ze dne 14. září 2011. # André Hecq proti Evropské komisi. # Veřejná služba - Úředníci - Sociální zabezpečení. # Věc F-47/10.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 26. října 1983. # Komise Evropských společenství proti Italské republice. # Nesplnění povinnosti státem - Rovné zacházení pro muže a ženy. # Věc 163/82.