title: Rozsudek Soudního dvora ze dne 6. května 2003.#Libertel Groep BV proti Benelux-Merkenbureau.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemsko.#Sbližování právních předpisů.#Věc C-104/01.

text:
      ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA
      6. května 2003(*)

      „Ochranné známky ─ Sbližování právních předpisů ─ Směrnice 89/104/EHS ─ Označení, jež mohou tvořit ochrannou známku ─ Rozlišovací způsobilost ─ Samotná barva ─ Oranžová barva“
      Ve věci C‑104/01,
      jejímž předmětem je žádost zaslaná Soudnímu dvoru na základě článku 234 ES Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemsko) směřující
         k tomu, aby ve sporu probíhajícím před tímto soudem mezi

      Libertel Groep BV
      a
      Benelux Merkenbureau,
      bylo vydáno rozhodnutí o předběžné otázce týkající se výkladu článku 3 první směrnice Rady 89/104/EHS ze dne 21. prosince
         1988, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách (Úř. věst. 1989, L 40, s. 1; Zvl. vyd. 17/01,
         s. 92),

      SOUDNÍ DVŮR
      ve složení J. P. Puissochet, předseda šestého senátu, zastupující předseda, M. Wathelet a C. W. A. Timmermans, předsedové
         senátů, C. Gulmann, D. A. O. Edward a P. Jann, F. Macken, S. von Bahr a J. N. Cunha Rodrigues (zpravodaj), soudci,

      generální advokát: P. Léger,
      vedoucí soudní kanceláře: F. Contet, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemným vyjádřením předloženým:
      –        za Libertel Groep BV D. W. F. Verkadem a D. J. G. Visserem, advocaten,
      –        za Benelux Merkenbureau C. J. J. C. van Nispenem, advocaat,
      –        za nizozemskou vládu H. G. Sevenster, jako zmocněnkyní,
      –        za vládu Spojeného království R. Magrill, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s D. Alexanderem, barrister,
      –        za Komisi Evropských společenství N. B. Rasmussenem a H. M. H. Speyartem, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím ke zprávě k jednání,
      po vyslechnutí ústních vyjádření Benelux Merkenbureau, zastoupeného C. J. J. C. van Nispenem, nizozemské vlády, zastoupené
         J. van Bakel, jako zmocněnkyní, vlády Spojeného království, zastoupené M. Tappinem, barrister, a Komise, zastoupené H. M.
         H. Speyartem, na jednání konaném dne 30. dubna 2002,

      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 12. listopadu 2002,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Usnesením ze dne 23. února 2001, došlým Soudnímu dvoru dne 5. března 2001, položil Hoge Raad der Nederlanden na základě článku
         234 ES čtyři předběžné otázky týkající se výkladu článku 3 první směrnice Rady 89/104/EHS ze dne 21. prosince 1988, kterou
         se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách (Úř. věst. 1989, L 40, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 92, dále
         jen „směrnice“).

      2        Tyto otázky byly položeny v rámci sporu mezi společností Libertel Groep BV (dále jen „společnost Libertel“) a Benelux Merkenbureau
         (Úřadem Beneluxu pro ochranné známky, dále jen „ÚBOZ“) z důvodu, že ÚBOZ odmítl zapsat oranžovou barvu jako ochrannou známku
         pro telekomunikační zboží a služby, jak požadovala společnost Libertel.

      Právní rámec
       Pařížská úmluva
      3        Na mezinárodní úrovni je právo ochranných známek upraveno úmluvou na ochranu průmyslového vlastnictví, podepsanou v Paříži
         dne 20. března 1883, naposledy revidovanou ve Stockholmu dne 14. července 1967 (Série des traités des Nations unies č. 11851,
         část 828, s. 305 až 388, dále jen „Pařížská úmluva“). Všechny členské státy jsou smluvními stranami této úmluvy.

      4        Pařížská úmluva ve svém čl. 6 quinquies B bodě 2 stanoví, že známky mohou být odmítnuty k zápisu nebo zrušeny, jestliže nemají
         rozlišovací způsobilost.

      5        Článek 6 quinquies C odst. 1 Pařížské úmluvy stanoví:

      „Při posuzování, lze-li známku chránit, nutno přihlédnout ke všem skutkovým okolnostem, zvláště k době užívání známky.“
       Právní úprava Společenství
      6        Článek 2 směrnice, nazvaný „Označení, jež mohou tvořit ochrannou známku“, stanoví:

      „Ochrannou známkou může být jakékoli označení, schopné grafického ztvárnění, zejména slova, včetně osobních jmen, kresby,
         písmena, číslice, tvar zboží nebo jeho balení, pokud jsou tato označení způsobilá odlišit zboží nebo služby jednoho podniku
         od zboží či služeb jiných podniků.“

      7        Článek 3 směrnice, nazvaný „Důvody pro zamítnutí či neplatnost“, ve svých odstavcích 1 a 3 stanoví:

      „1.      Do rejstříku nebudou zapsány a jsou-li zapsány, budou prohlášeny neplatnými:
      a)      označení, která nemohou tvořit ochrannou známku;
      b)      ochranné známky, které postrádají rozlišovací způsobilost;
      c)      ochranné známky, které jsou tvořeny výlučně označeními nebo údaji, které mohou sloužit v oblasti obchodu k označení druhu,
         jakosti, množství, účelu, hodnoty, zeměpisného původu nebo doby výroby zboží nebo poskytnutí služby nebo jiných jejich vlastností;

      d)      ochranné známky, které jsou tvořeny výlučně označeními nebo údaji, jež se staly obvyklými v běžném jazyce nebo v poctivých
         a zavedených obchodních zvyklostech;

      e)      označení, která jsou tvořena výlučně:
      –        tvarem, který vyplývá z povahy samotného zboží;
      –        tvarem zboží, který je nezbytný pro dosažení technického výsledku;
      –        tvarem, který dává zboží podstatnou hodnotu;
      […]
      3. Přihláška ochranné známky nebude zamítnuta nebo v případě, že je ochranná známka zapsána, nebude prohlášena za neplatnou
         podle odst. 1 písm. b), c) nebo d), pokud před podáním přihlášky, a v důsledku užívání získala rozlišovací způsobilost. Nadto
         mohou členské státy stanovit, že toto ustanovení se použije také v případě, že rozlišovací způsobilost byla získána po dni
         podání přihlášky ochranné známky nebo po dni jejího zápisu.“

      8        Článek 6 směrnice stanoví:

      „1.      Ochranná známka neopravňuje majitele, aby zakázal třetí osobě užívat v obchodním styku:
      a)      své jméno a adresu;
      b)      údaje týkající se druhu, jakosti, množství, účelu, hodnoty, zeměpisného původu, doby výroby zboží nebo poskytnutí služby anebo
         jiných jejich vlastností;

      c)      ochrannou známku, je-li to nezbytné k označení účelu zboží nebo služby, zejména v případě příslušenství nebo náhradních dílů;
      pokud je užívá v souladu s poctivými zvyklostmi v průmyslu nebo v obchodě.
      2.      Ochranná známka neopravňuje majitele, aby zakázal třetí osobě užívat v obchodním styku starší právo, které se vztahuje jen
         k určité lokalitě, je-li toto právo uznáno právními předpisy dotčeného členského státu a je užíváno v rámci daného území.“

       Jednotný zákon Beneluxu o ochranných známkách
      9        Belgické království, Lucemburské velkovévodství a Nizozemské království upravily své právo ochranných známek ve společném
         zákoně, a sice jednotném zákoně Beneluxu o ochranných známkách (Trb. 1962, 58). Tento zákona byl s účinností ode dne 1. ledna
         1996 pozměněn protokolem ze dne 2. prosince 1992, kterým se měnil uvedený zákon (Trb. 1993, 12), za účelem provedení směrnice
         do právního řádu těchto tří členských států.

      10      Článek 6a takto pozměněného jednotného zákona Beneluxu o ochranných známkách (dále jen „ZBOZ“) stanoví:

      „1.      Úřad Beneluxu pro ochranné známky odmítne zapsat přihlášku, jestliže má za to, že:
      a)      přihlašované označení netvoří ochrannou známku ve smyslu článku 1, zejména pro nedostatek jakékoli rozlišovací způsobilosti,
         jak je stanoveno v čl. 6 quinquies B bodě 2 Pařížské úmluvy;

      b)      se přihláška vztahuje k ochranné známce uvedené v čl. 4 bodu 1 a 2.
      2.      Zamítnutí zápisu se musí týkat označení tvořícího ochrannou známku jako celku. Může se omezit na jedno nebo více zboží, pro
         které je ochranná známka určena.

      3.      Úřad Beneluxu bezodkladně a písemně informuje přihlašovatele o svém záměru zamítnout zcela nebo zčásti zápis, oznámí mu důvody,
         které ho k tomu vedly, a poskytne mu možnost, aby na ně reagoval ve lhůtě, která bude stanovena prováděcím nařízením.

      4.      Jestliže nebyly výhrady Úřadu Beneluxu proti zápisu odstraněny ve stanovené lhůtě, zápis přihlášky se zcela nebo zčásti zamítne.
         Úřad Beneluxu informuje bezodkladně a písemně přihlašovatele, oznámí důvody zamítnutí a poučí ho o možnosti proti tomuto rozhodnutí
         podat opravný prostředek, uvedený v článku 6b.

      5.      Odmítnutí zápisu přihlášky pro veškeré zboží nebo pro část zboží způsobuje úplnou nebo částečnou neplatnost přihlášky. Účinky
         této neplatnosti nenastávají dříve, než marně uplyne lhůta pro opravný prostředek uvedená v článku 6b nebo než byl s konečnou
         platností zamítnut návrh směřující k nařízení zápisu.“

      11      Článek 6b ZBOZ stanoví:

      „Přihlašovatel může ve lhůtě dvou měsíců následujících po oznámení uvedeném v čl. 6a čtvrtém [odstavci] podat u Cour d´appel
         v Bruselu, Gereschtshof v Haagu nebo Cour d´appel v Lucemburku žalobu domáhající se nařízení zápisu přihlášky. Územně příslušný
         soud se určí podle adresy přihlašovatele, adresy zmocněného zástupce nebo poštovní adresy uvedené při podání přihlášky.“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      12      Libertel je společnost usazená v Nizozemsku, jejíž hlavní předmět činnosti spočívá v poskytování služeb v oblasti mobilních
         telekomunikací.

      13      ÚBOZ je orgán příslušný v oblasti ochranných známek pro Belgické království, Lucemburské velkovévodství a Nizozemské království.
         Ode dne 1. ledna 1996 je ÚBOZ pověřen posuzováním přihlášek ochranných známek s ohledem na absolutní důvody pro zamítnutí.

      14      Dne 27. srpna 1996 přihlásila společnost Libertel u ÚBOZ oranžovou barvu jako ochrannou známku pro určité zboží a telekomunikační
         služby, a sice telekomunikační vybavení pro výrobky třídy 9 a telekomunikační služby, jakož i majetkovou, finanční a technickou
         správu telekomunikačních prostředků pro služby tříd 35 až 38.

      15      Přihláška v místě určeném pro zobrazení ochranné známky obsahovala obdélníkovou plochu oranžové barvy a v místě určeném pro
         popis ochranné známky poznámku „oranžová“, aniž by byl uveden jakýkoli kód barvy.

      16      Dopisem ze dne 21. února 1997 informoval ÚBOZ společnost Libertel o tom, že prozatímně zamítá zápis tohoto označení. Měl za
         to, že jelikož společnost Libertel neprokázala, že přihlášené označení tvořené výlučně oranžovou barvou získalo užíváním rozlišovací
         způsobilost, toto označení postrádá jakoukoli rozlišovací způsobilosti ve smyslu čl. 6a odst. 1 písm. a) ZBOZ.

      17      Společnost Libertel proti tomuto prozatímnímu zamítnutí podala námitky. ÚBOZ, který měl za to, že toto zamítnutí není třeba
         přezkoumávat, oznámil své konečné zamítnutí dopisem ze dne 10. září 1997.

      18      V souladu s článkem 6b ÚBOZ podala společnost Libertel proti tomuto zamítnutí žalobu u Gerechtshof te ´s-Gravenhage (Nizozemsko),
         který ji zamítl rozsudkem ze dne 4. června 1998.

      19      Dne 3. srpna 1998 podala společnost Libertel kasační opravný prostředek u Hoge Raad der Nederlanden.

      20      Během přezkumu tohoto sporu Hoge Raad vyvstaly otázky týkající se správného uplatnění čl. 6a odst. 1 písm. a) ÚBOZ, a tedy
         rovněž týkající se výkladu čl. 3 odst. 1 písm. b) směrnice. V důsledku toho Hoge Raad položil usnesením ze dne 23. února 2001
         Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Může pouhá specifická barva, zobrazená jako taková nebo určená mezinárodním kódem, mít pro určité zboží a služby rozlišovací
         způsobilost ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. b) směrnice?

      2)      V případě kladné odpovědi na první otázku:
      a)      Za jakých okolností je možné připustit, že pouhá specifická barva má rozlišovací způsobilost ve výše uvedeném smyslu?
      b)      Může skutečnost, že je zápis požadován pro velké množství zboží nebo služeb anebo pro specifické zboží nebo službu nebo specifickou
         skupinu zboží nebo služeb, změnit odpověď na první otázku?

      3)      Je při posouzení rozlišovací způsobilosti, kterou může mít určitá barva jako ochranná známka, nutné zkoumat, zda existuje
         obecný zájem odůvodňující to, aby tato barva zůstala k dispozici všem, jak tomu je v případě označení, která určují zeměpisný
         původ?

      4)      Musí se Úřad Beneluxu pro ochranné známky při odpovědi na otázku, zda označení přihlašované jako ochranná známka má rozlišovací
         způsobilost ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. b) směrnice, omezit na abstraktní posouzení této rozlišovací způsobilosti, anebo
         musí brát v úvahu všechny konkrétní okolnosti v každém jednotlivém případě, a zejména užívání tohoto označení a způsob, jakým
         je užíváno?“

       K předběžným otázkám
       Úvodní úvahy
      21      Předběžné otázky, které se týkají článku 3 směrnice, směřují k tomu, zda a případně za jakých podmínek může mít samotná barva
         bez vymezení v prostoru pro určité zboží nebo služby rozlišovací způsobilost.

      22      Zkoumání těchto otázek vyžaduje nejprve určit, zda samotná barva může tvořit ochrannou známu podle článku 2 směrnice.

      23      Za tímto účelem musí samotná barva splňovat tři podmínky. Zaprvé musí tvořit označení. Zadruhé toto označení musí být schopné
         grafického ztvárnění. Zatřetí toto označení musí být způsobilé odlišit zboží nebo služby jednoho podniku od zboží nebo služeb
         jiných podniků.

      24      Rada Evropské unie a Komise vydaly společné prohlášení, zanesené v zápisu o jednání Rady během přijímání směrnice, podle kterého
         „mají za to, že článek 2 nevylučuje možnost […] zapsat jako ochrannou známku kombinaci barev nebo samotnou barvu […] za podmínky,
         že taková označení jsou způsobilá odlišit zboží nebo služby jednoho podniku od zboží nebo služeb jiných podniků“ (Úřední věstník
         Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu č. 5/96, s. 607).

      25      Takové prohlášení však nelze použít při výkladu ustanovení sekundárního práva, když jako v projednávaném případě jeho obsah
         není žádným způsobem vyjádřen v textu předmětného ustanovení, a nemá proto právní význam (rozsudek ze dne 26. února 1991,
         Antonissen, C‑292/89, Recueil, s. I‑745, bod 18, a ze dne 29. května 1997, VAG Sverige, C‑329/95, Recueil, s. I‑2675, bod
         23). Rada a Komise ostatně výslovně uznaly toto omezení v preambuli jejich prohlášení, podle které „jelikož [p]rohlášení Rady
         a Komise, jejichž text se nachází níže, nejsou součástí legislativního textu, na výklad tohoto legislativního textu Soudním
         dvorem Evropských společenství nemají vliv“.

      26      V důsledku toho přísluší Soudnímu dvoru, aby stanovil, zda článek 2 směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že samotná barva
         může tvořit ochrannou známku.

      27      V tomto ohledu je třeba uvést, že nelze předpokládat, že samotná barva tvoří označení. Barva je obvykle pouhou vlastností
         věcí. Může však tvořit označení. Závisí to na kontextu, ve kterém je barva užívána. Samotná barva může nicméně v souvislosti
         se zbožím nebo službou tvořit označení.

      28      Krom toho, jak již Soudní dvůr rozhodl, grafické ztvárnění ve smyslu článku 2 směrnice musí umožnit, aby označení bylo ztvárněno
         vzhledově, zejména prostřednictvím tvarů, čar nebo znaků tak, aby mohlo být s přesností identifikováno (rozsudek ze dne 12. prosince
         2002, Sieckmann, C‑273/00, Recueil, s. I‑11737, bod 46).

      29      Pro plnění své funkce grafické ztvárnění ve smyslu článku 2 směrnice musí být jasné, přesné, samo o sobě úplné, snadno dostupné,
         srozumitelné, trvalé a objektivní (výše uvedený rozsudek Sieckmann, body 47 až 55).

      30      V projednávaném případě se dotaz určený Soudnímu dvoru týká přihlášky samotné barvy, jejíž ztvárnění spočívá ve vzorku barvy
         na plochém povrchu, slovním popisu barvy nebo mezinárodně uznaném identifikačním kódu barvy.

      31      Pouhý vzorek barvy přitom neodpovídá požadavkům uvedeným v bodech 28 a 29 tohoto rozsudku.

      32      Vzorek barvy se může konkrétně s časem měnit. Nelze vyloučit, že určité nosiče umožňují barvu zapsat neměnným způsobem. Jiné
         nosiče, zejména papír, však neumožňují zachovat odstíny barvy před opotřebením časem. V takovém případě přihláška vzorku barvy
         nemá trvalý charakter požadovaný článkem 2 směrnice (viz výše uvedený rozsudek Sieckmann, bod 53).

      33      Z toho vyplývá, že přihláška vzorku barvy netvoří grafické ztvárnění ve smyslu článku 2 směrnice.

      34      Naproti tomu slovní popis barvy v rozsahu, němž je tvořen slovy, která jsou sama složena z písmen, tvoří její grafické ztvárnění
         (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Sieckmann, bod 70).

      35      Slovní popis barvy nesplňuje nutně ve všech případech podmínky uvedené v bodech 28 a 29 tohoto rozsudku. Tato otázka musí
         být posouzena s ohledem na okolnosti každého konkrétního případu.

      36      Spojení vzorku barvy a jejího slovního popisu tedy může tvořit grafické ztvárnění ve smyslu článku 2 směrnice za podmínky,
         že popis je jasný, přesný, sám o sobě úplný, snadno dostupný, srozumitelný a objektivní.

      37      Ze stejných důvodů, jako jsou důvody zmíněné v bodu 34 tohoto rozsudku, může být označení barvy prostřednictvím mezinárodně
         uznaného identifikačního kódu považováno za označení tvořící grafické ztvárnění. Takové kódy jsou považovány za přesné a trvalé.

      38      Jestliže vzorek barvy, ke kterému je připojen slovní popis, nesplňuje podmínky uložené v článku 2 směrnice pro to, aby tvořil
         grafické ztvárnění, zejména pro nedostatek přesnosti nebo trvalosti, může být tento nedostatek případně zhojen doplněním označení
         barvy prostřednictvím mezinárodně uznaného identifikačního kódu.

      39      Co se týče otázky, zda je barva samotná způsobilá odlišit zboží nebo služby jednoho podniku od zboží nebo služeb jiných podniků
         ve smyslu článku 2 směrnice, je třeba posoudit, zda barvy samotné jsou způsobilé předat přesné informace, zejména co se týče
         původu zboží nebo služby, či nikoliv.

      40      V tomto ohledu je třeba připomenout, že ačkoli jsou barvy způsobilé šířit určité asociace myšlenek a vyvolávat pocity, naproti
         tomu v důsledku své podstaty jsou minimálně způsobilé sdělovat přesné informace. Jsou toho schopny tím méně, čím jsou obvykle
         a ve značné míře užívány v oblasti reklamy a uvádění zboží a služeb na trh pro jejich přitažlivost, bez jakéhokoli přesného
         vzkazu.

      41      Není však odůvodněné, aby z tohoto faktického zjištění byl vyvozován principiální zákaz považovat barvy samotné za způsobilé
         odlišit zboží nebo služby jednoho podniku od zboží nebo služeb jiných podniků. Nelze totiž vyloučit, že existují situace,
         ve kterých může samotná barva sloužit jako označení původu zboží nebo služeb podniku. Je tedy třeba připustit, že samotné
         barvy mohou být způsobilé odlišit zboží nebo služby jednoho podniku od zboží nebo služeb jiných podniků ve smyslu článku 2
         směrnice.

      42      Z předcházejícího vyplývá, že samotná barva může za výše uvedených podmínek tvořit ochrannou známku ve smyslu článku 2 směrnice.

      43      Ve světle úvah rozvinutých v bodech 22 až 42 tohoto rozsudku lze provést přezkum předběžných otázek.

       Ke třetí otázce
      44      Je třeba zkoumat nejprve třetí otázku, kterou se předkládající soud táže, zda je při posouzení rozlišovací způsobilosti, kterou
         může mít určitá barva jako ochranná známka, nutné zkoumat, zda existuje obecný zájem odůvodňující to, aby tato barva zůstala
         k dispozici všem, jak je tomu v případě označení, která určují zeměpisný původ.

      45      Podle některých vyjádření předložených Soudnímu dvoru je se současnými technickými prostředky možné odlišit velký počet odstínů
         barev. Toto tvrzení může být pravdivé, ale pro tuto otázku postrádá relevanci. Pro účely určení, zda samotná barva může být
         zapsána jako ochranná známka, je třeba věc posoudit z pohledu relevantní veřejnosti.

      46      Je třeba mít za to, že se věc v původním řízení týká zboží a služeb určených všem spotřebitelů, jelikož v předkládacím usnesení
         není uvedeno nic, co by tomu odporovalo. V důsledku toho je třeba mít za to, že v projednávaném případě je relevantní veřejnost
         tvořena průměrným běžně informovaným a přiměřeně pozorným a obezřetným spotřebitelem (viz rozsudek ze dne 22. června 1999,
         Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, Recueil, s. I‑3819, bod 26).

      47      Počet barev, které je tato veřejnost schopna odlišit, je nízký vzhledem ke skutečnosti, že má zřídka možnost přímo porovnat
         zboží s odlišnými odstíny barev. Z toho vyplývá, že je třeba považovat počet různých skutečně dostupných barev jakožto potenciálních
         ochranných známek pro odlišení zboží nebo služeb za omezený.

      48      Podle ustálené judikatury tvoří právo upravující ochranné známky základní prvek systému nenarušené hospodářské soutěže, kterou
         chce Smlouva o ES zavést a zachovat (viz rozsudky ze dne 17. října 1990, HAG II, C‑10/89, Recueil, s. I‑3711, bod 13, a ze
         dne 23. února 1999, BMW, C‑63/97, Recueil, s. I‑905, bod 62). Práva a možnosti, které ochranná známka poskytuje svému majiteli,
         musejí být zkoumány v závislosti na tomto cíli.

      49      Krom toho v souladu s čl. 5 odst. 1 směrnice přiznává zapsaná ochranná známka svému majiteli pro určité zboží nebo služby
         výlučné právo, které mu umožňuje monopolizovat označení zapsané jako ochranná známka bez časového omezení.

      50      Možnost zapsat ochrannou známku může být omezena z důvodů založených na veřejném zájmu.

      51      Jednotlivé důvody pro zamítnutí zápisu vyjmenované v článku 3 směrnice je tak třeba vykládat ve světle obecného zájmu, který
         je základem každého z nich (viz rozsudek ze dne 18. června 2002, Philips, C‑299/99, Recueil, s. I‑5475, bod 77).

      52      Co se týče čl. 3 odst. 1 písm. c) směrnice, Soudní dvůr uznal, že toto ustanovení sleduje cíl obecného zájmu, který vyžaduje,
         aby označení nebo údaje popisující kategorie zboží nebo služeb, pro které je zápis požadován, mohly být volně užívány všemi
         (rozsudky ze dne 4. května 1999, Windsurfing Chiemsee, C‑108/97 a C‑109/97, Recueil, s. I‑2779, bod 25, a ze dne 8. dubna
         2003, Linde a další, C‑53/01 až C‑55/01, Recueil, s. I‑3161, bod 73).

      53      Stejně tak, co se týče čl. 3 odst. 1 písm. e) směrnice, Soudní dvůr již rozhodl, že toto ustanovení sleduje cíl obecného zájmu,
         který vyžaduje, aby tvar, jehož základní vlastnosti odpovídají technické funkci a byly vybrány, aby ji plnily, mohl být volně
         užíván všemi (výše uvedené rozsudky Philips, bod 80, a Linde a další, bod 72).

      54      Pokud jde o zápis samotných barev jako ochranných známek bez vymezení v prostoru, je výsledkem omezeného počtu skutečně dostupných
         barev to, že by malý počet zápisů jako ochranných známek pro dané služby nebo zboží mohl vyčerpat celý rejstřík dostupných
         barev. Takto rozsáhlý monopol není slučitelný se systémem nenarušené hospodářské soutěže, zejména v rozsahu, v němž by mohl
         vytvořit neoprávněnou soutěžní výhodu pro jediný hospodářský subjekt. Pro hospodářský rozvoj a podporu podnikatelského ducha
         není vhodné ani to, aby již zavedené subjekty mohly ve svůj prospěch zapsat všechny skutečně dostupné barvy ke škodě nových
         subjektů.

      55      V oblasti práva Společenství upravujícího ochranné známky je tedy třeba uznat obecný zájem na tom, aby nedošlo k nepatřičnému
         omezení dostupnosti barev pro ostatní subjekty nabízející zboží nebo služby takového typu jako zboží nebo služby, pro které
         je požadován zápis.

      56      Čím větší je množství zboží nebo služeb, pro které se zápis ochranné známky požaduje, tím více může být výlučné právo, které
         případně ochranná známka přiznává, nepřiměřené, a může tak ohrozit dokonce zachování systému nenarušené hospodářské soutěže
         a obecný zájem na tom, aby nedošlo k nepatřičnému omezení dostupnosti barev pro ostatní subjekty nabízející zboží nebo služby
         takového typu jako zboží nebo služby, pro které je požadován zápis.

      57      Komise ve svých vyjádřeních uvádí, že myšlenka, že určitá označení musejí zůstat dostupná, a nemohou tedy požívat ochrany,
         je spíše než v článcích 2 a 3 směrnice vyjádřena v jejím článku 6. Tento argument nelze přijmout.

      58      Článek 6 směrnice se totiž týká omezení účinků zapsané ochranné známky. Argument Komise se vyslovuje pro to, aby při průzkumu
         přihlášky k zápisu byla provedena minimální kontrola důvodů pro zamítnutí stanovených v článku 3 směrnice, přičemž nebezpečí,
         že by si subjekty mohly přivlastnit určitá označení, která by měla zůstat dostupná, je uloženými omezeními na základě uvedeného
         článku 6 neutralizováno ve stadiu, kdy nastávají účinky zapsané ochranné známky. Tato argumentace vede v podstatě k tomu,
         že je příslušnému orgánu v okamžiku zápisu ochranné známky odejmuto posouzení důvodů pro zamítnutí stanovených v článku 3
         směrnice, přičemž je toto posouzení převedeno na soud pověřený zaručením konkrétního výkonu práv, která přiznává ochranná
         známka.

      59      Takový přístup je neslučitelný se systémem směrnice, která je založena na kontrole předcházející zápisu, a nikoli na kontrole
         a posteriori. Nic ve směrnici neumožňuje učinit takový závěr o jejím článku 6. Naopak počet a podrobný charakter překážek zápisu uvedených
         v článcích 2 a 3 směrnice, jakož i velká škála opravných prostředků, kterých je možno použít v případě zamítnutí, nasvědčují
         tomu, že průzkum přihlášky k zápisu nesmí být minimální. Tento průzkum musí být striktní a úplný, aby se zamezilo tomu, že
         ochranné známky budou zapsány nepatřičným způsobem. Jak již Soudní dvůr rozhodl, je třeba z důvodů právní jistoty a řádné
         správy zajistit, aby ochranné známky, jejichž užívání by mohlo být před soudy úspěšně zpochybněno, nebyly zapsány (rozsudek
         ze dne 29. září 1998, Canon, C‑39/97, Recueil, s. I‑5507, bod 21).

      60      V důsledku toho je třeba na třetí předběžnou otázku odpovědět tak, že při posouzení rozlišovací způsobilosti, kterou může
         mít určitá barva jakožto ochranná známka, je třeba zohlednit obecný zájem na tom, aby nedošlo k nepatřičnému omezení dostupnosti
         barev pro ostatní subjekty nabízející zboží nebo služby takového typu jako zboží nebo služby, pro které je požadován zápis.

       K první otázce a ke druhé otázce písm. a)
      61      Podstatou první otázky a druhé otázky písm. a) předkládajícího soudu je, zda a případně za jakých podmínek může být samotné
         barvě přiznána rozlišovací způsobilost ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. b) a odst. 3 směrnice.

      62      Podle ustálené judikatury je základní funkcí ochranné známky zaručit spotřebiteli nebo konečnému uživateli totožnost původu
         zboží nebo služby označených ochrannou známkou tím, že mu umožní bez možnosti záměny odlišit toto zboží nebo tuto službu od
         zboží nebo služeb, které mají jiný původ (viz zejména výše uvedený rozsudek Canon, bod 28, a rozsudek ze dne 4. října 2001,
         Merz & Krell, C‑517/99, Recueil, s. I‑6959, bod 22). Ochranná známka musí rozlišit dotčené zboží nebo služby jako pocházející
         od určitého podniku. V tomto ohledu je třeba zohlednit obvyklé užívání ochranných známek jako označení původu v dotčených
         odvětvích a zároveň vnímání relevantní veřejnosti.

      63      Relevantní veřejnost tak, jak je definována v bodě 46 tohoto rozsudku, je tvořena průměrným běžně informovaným a přiměřeně
         pozorným a obezřetným spotřebitelem.

      64      Je třeba zohlednit okolnost, že průměrný spotřebitel má jen zřídka možnost provést přímé srovnání různých ochranných známek,
         ale musí se spolehnout na nedokonalou představu, kterou si o nich uchoval v paměti (viz v odlišných kontextech výše uvedený
         rozsudek Lloyd Schuhfabrik Meyer, bod 26, a rozsudek ze dne 20. března 2003, LTJ Diffusion, C‑291/00, dosud nezveřejněný ve
         Sbírce rozhodnutí, bod 52).

      65      Vnímání relevantní veřejnosti není nutně stejné v případě označení tvořeného samotnou barvou jako v případě slovní nebo obrazové
         ochranné známky, kterou tvoří označení, jež je nezávislé na vzhledu zboží, které označuje. Ačkoli je veřejnost zvyklá slovní
         nebo obrazové ochranné známky bezprostředně vnímat jako označení identifikující původ výrobku, není tomu tak nutně stejně,
         jestliže označení splývá se vzhledem zboží, pro které se zápis označení jako ochranné známky požaduje. Spotřebitelé obvykle
         nevyvozují původ zboží z jeho barvy nebo z barvy jeho obalu v případě, že neexistuje jakýkoli grafický nebo textový prvek,
         protože samotná barva není podle současných obchodních zvyklostí v zásadě užívána jako prostředek identifikace. Samotná barva
         obvykle nemá inherentní vlastnost spočívající v odlišení zboží určitého podniku.

      66      V případě samotné barvy lze existenci rozlišovací způsobilosti před jakýmkoliv užitím připustit jen za výjimečných okolností,
         zejména pokud je množství zboží nebo služeb, pro které je ochranná známka požadována, velmi omezeno a relevantní trh je velmi
         specifický.

      67      I když však samotná barva nemá ab initio rozlišovací způsobilost ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. b) směrnice, může ji získat ve vztahu k požadovanému zboží nebo požadovaným
         službám v důsledku svého užívání v souladu s odstavcem 3 tohoto článku. Taková rozlišovací způsobilost může být získána zejména
         běžným postupem seznámení se a přivyknutí ze strany dotyčné veřejnosti. V takovém případě je příslušný orgán povinen celkově
         posoudit prvky, které mohou prokázat, že se ochranná známka stala způsobilou k identifikaci dotčeného zboží jako pocházejícího
         od určitého podniku, a tedy odlišit toto zboží od zboží jiných podniků (výše uvedený rozsudek Windsurfing Chiemsee, bod 49).

      68      Na první předběžnou otázku je tedy třeba odpovědět tak, že samotná barva, která není vymezena v prostoru, může mít pro určité
         zboží a služby rozlišovací způsobilost ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. b) a odst. 3 směrnice zejména za podmínky, že může být
         předmětem grafického ztvárnění, které je jasné, přesné, samo o sobě úplné, snadno dostupné, srozumitelné, trvalé a objektivní.
         Tato poslední podmínka nemůže být splněna pouhým zobrazením předmětné barvy na papíře, ale může být splněna označením této
         barvy mezinárodně uznaným identifikačním kódem.

      69      Na druhou předběžnou otázku písm. a) je třeba odpovědět tak, že samotné barvě lze přiznat rozlišovací způsobilost ve smyslu
         čl. 3 odst. 1 písm. b) a odst. 3 směrnice za podmínky, že z hlediska vnímání relevantní veřejnosti je ochranná známka způsobilá
         identifikovat zboží nebo službu, pro které je zápis požadován, jako pocházející od určitého podniku a odlišit toto zboží nebo
         tuto službu od zboží nebo služeb jiných podniků.

       Ke druhé otázce písm. b)
      70      Svou druhou otázkou písm. b) se předkládající soud táže, zda skutečnost, že zápis samotné barvy jako ochranné známky je požadován
         pro velké množství zboží nebo služeb nebo je požadován pro specifické zboží nebo službu nebo pro specifickou skupinu zboží
         nebo služeb, je relevantní při posouzení, zda má tato barva rozlišovací způsobilost ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. b) směrnice.

      71      S ohledem na úvahy uvedené v bodech 56, 66 a 67 tohoto rozsudku je třeba na druhou předběžnou otázku písm. b) odpovědět tak,
         že skutečnost, že zápis samotné barvy jako ochranné známky je požadován pro velké množství zboží nebo služeb nebo je požadován
         pro specifické zboží nebo službu nebo pro specifickou skupinu zboží nebo služeb, je spolu s ostatními okolnostmi konkrétního
         případu relevantní jak při posouzení rozlišovací způsobilosti barvy, jejíž zápis je požadován, tak při posouzení, zda je její
         zápis v rozporu s obecným zájmem na tom, aby nedošlo k nepatřičnému omezení dostupnosti barev pro ostatní subjekty nabízející
         zboží nebo služby takového typu jako zboží nebo služby, pro které je požadován zápis.

       Ke čtvrté otázce
      72      Podstatou čtvrté otázky předkládajícího soudu je, zda při posouzení, zda ochranná známka má rozlišovací způsobilost ve smyslu
         čl. 3 odst. 1 písm. b) a odst. 3 směrnice, orgán příslušný v oblasti zápisu ochranných známek musí provést abstraktní nebo
         konkrétní průzkum, s přihlédnutím ke všem okolnostem konkrétního případu, a zejména k užívání ochranné známky.

      73      Zaprvé je třeba konstatovat, že dvanáctý bod odůvodnění směrnice stanoví, že „členské státy Společenství jsou vázány Pařížskou
         úmluvou na ochranu průmyslového vlastnictví“ a „že je třeba, aby ustanovení této směrnice byla zcela v souladu s ustanoveními
         Pařížské úmluvy“.

      74      Článek 6 quinquies C odst. 1 Pařížské úmluvy přitom stanoví, že „[p]ři posuzování, lze-li známku chránit, je nutno přihlédnout
         ke všem skutkovým okolnostem, zvláště k době užívání známky“.

      75      Zadruhé zápis označení jako ochranné známky je vždy požadován ve vztahu ke zboží nebo službám uvedeným v přihlášce k zápisu.
         Rozlišovací způsobilost ochranné známky tak musí být posouzena jednak ve vztahu ke zboží nebo službám, pro které je zápis
         požadován, a jednak ve vztahu k tomu, jak ji vnímá relevantní veřejnost.

      76      Jelikož se orgán příslušný v oblasti zápisu ochranných známek musí ujistit o tom, že označení nepostrádá rozlišovací způsobilost
         ve vztahu ke zboží nebo službám podniku, který žádá o jeho zápis jako ochranné známky, nemůže provést průzkum in abstracto, ale tento průzkum musí být nezbytně proveden in concreto. Tento průzkum musí zohlednit všechny relevantní okolnosti konkrétního případu, případně včetně užívání označení, jehož zápis
         jako ochranné známky je požadován.

      77      Na čtvrtou předběžnou otázku je tedy třeba odpovědět tak, že při posouzení, zda ochranná známka má rozlišovací způsobilost
         ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. b) a odst. 3 směrnice, musí orgán příslušný v oblasti zápisu ochranných známek provést konkrétní
         průzkum, s přihlédnutím ke všem okolnostem konkrétního případu, a zejména k užívání ochranné známky.

       K nákladům řízení
      78      Výdaje vzniklé nizozemské vládě a vládě Spojeného království, jakož i Komisi, které předložily Soudnímu dvoru vyjádření, se
         nenahrazují. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke
         sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud.

      Z těchto důvodů
      SOUDNÍ DVŮR
      o otázkách, které mu předložil Hoge Raad der Nederlanden usnesením ze dne 23. února 2001, rozhodl takto:
      1)      Samotná barva, která není vymezena v prostoru, pro určité zboží a služby může mít rozlišovací způsobilost ve smyslu čl. 3
            odst. 1 písm. b) a odst. 3 první směrnice Rady 89/104/EHS ze dne 21. prosince 1988, kterou se sbližují právní předpisy členských
            států o ochranných známkách, zejména za podmínky, že může být předmětem grafického ztvárnění, které je jasné, přesné, samo
            o sobě úplné, snadno dostupné, srozumitelné, trvalé a objektivní. Tato poslední podmínka nemůže být splněna pouhým zobrazením
            předmětné barvy na papíře, ale může být splněna označením této barvy mezinárodně uznaným identifikačním kódem.
      2)      Při posouzení rozlišovací způsobilosti, kterou může mít určitá barva jakožto ochranná známka, je třeba zohlednit obecný zájem
            na tom, aby nedošlo k nepatřičnému omezení dostupnosti barev pro ostatní subjekty nabízející zboží nebo služby takového typu
            jako zboží nebo služby, pro které je požadován zápis.
      3)      Samotné barvě lze přiznat rozlišovací způsobilost ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. b) a odst. 3 směrnice 89/104 za podmínky,
            že z hlediska vnímání relevantní veřejnosti je ochranná známka způsobilá identifikovat zboží nebo službu, pro které je zápis
            požadován, jako pocházející od určitého podniku a odlišit toto zboží nebo tuto službu od zboží nebo služeb jiných podniků.
      4)      Skutečnost, že zápis samotné barvy jako ochranné známky je požadován pro velké množství zboží nebo služeb nebo je požadován
            pro specifické zboží nebo službu nebo pro specifickou skupinu zboží nebo služeb, je spolu s ostatními okolnostmi konkrétního
            případu relevantní jak při posouzení rozlišovací způsobilosti barvy, jejíž zápis je požadován, tak při posouzení, zda je její
            zápis v rozporu s obecným zájmem na tom, aby nedošlo k nepatřičnému omezení dostupnosti barev pro ostatní subjekty nabízející
            zboží nebo služby takového typu jako zboží nebo služby, pro které je požadován zápis.
      5)      Při posouzení, zda ochranná známka má rozlišovací způsobilost ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. b) a odst. 3 směrnice, musí orgán
            příslušný v oblasti zápisu ochranných známek provést konkrétní průzkum, s přihlédnutím ke všem okolnostem konkrétního případu,
            a zejména k užívání ochranné známky.

               Puissochet

               Wathelet

               Timmermans

               Gulmann

               Edward

               Jann

               Macken

               von Bahr

               Cunha Rodrigues

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 6. května 2003.

               Vedoucí soudní kanceláře

                     Předseda

               R. Grass

                      G. C. Rodríguez Iglesias

         * Jednací jazyk: nizozemština


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 27. září 2007.#Wilhelm Pelle a Ernst-Reinhard Konrad proti Radě Evropské unie a Komise Evropských společenství.#Mimosmluvní odpovědnost - Mléko - Doplňková dávka - Referenční množství - Nařízení (EHS) č. 2187/93 - Náhrada škody producentům - Přerušení promlčecí lhůty.#Spojené věci T-8/95 a T-9/95.

text:
      Spojené věci T-8/95 a T-9/95
      Wilhelm Pelle a Ernst-Reinhard Konrad
      v.
      Rada Evropské unie a Komise Evropských společenství
      „Mimosmluvní odpovědnost – Mléko – Doplňková dávka – Referenční množství – Nařízení (EHS) č. 2187/93 – Náhrada škody producentům – Přerušení promlčecí lhůty“
      Shrnutí rozsudku
      1.      Žaloba na náhradu škody – Promlčecí lhůta – Počátek běhu lhůty
      [Článek 235 ES a čl. 288 druhý pododstavec ES; statut ES Soudního dvora, článek 43 (nyní článek 46 statutu Soudního dvora);
            nařízení Rady č. 1078/77 a č. 857/84]
      2.      Žaloba na náhradu škody – Promlčecí lhůta – Přerušení
      [Články 230 ES a 232 ES; statut ES Soudního dvora, článek 43 (nyní článek 46 statutu Soudního dvora); nařízení Rady č. 1078/77,
            č. 857/84 a č. 2187/93; sdělení Rady a Komise 92/C 198/04)
      3.      Řízení – Lhůty k podání žaloby – Prekluze
      1.      Promlčecí lhůta u nároků vůči Společenství z mimosmluvní odpovědnosti stanovená v článku 43 statutu Soudního dvora ES (nyní
         článku 46 statutu Soudního dvora) nemůže začít běžet předtím, než jsou splněny všechny podmínky pro vznik povinnosti náhrady
         škody, a zejména, pokud jde o případy, kdy odpovědnost vyplývá z normativního aktu, předtím, než vznikly škodlivé účinky plynoucí
         z tohoto aktu, přičemž těmito podmínkami jsou existence protiprávního jednání orgánů Společenství, skutečná existence tvrzené
         škody a existence příčinné souvislosti mezi tímto jednáním a uplatňovanou škodou.

      V tomto ohledu škoda spojená s nemožností využít referenční množství vzniká producentovi mléka dnem, kdy by dotyčný producent,
         po skončení závazku neuvádět na trh, který přijal na základě nařízení č. 1078/77, mohl obnovit dodávky mléka, aniž by musel
         uhradit doplňkovou dávku, pokud by mu nebylo přidělení takového množství zamítnuto. Podmínky pro podání žaloby na náhradu
         škody proti Společenstvím tedy byly splněny k tomuto datu.

      (viz body 61–62)
      2.      V souladu s článkem 43 statutu ES Soudního dvora (nyní článku 46 statutu Soudního dvora) se promlčecí lhůta přerušuje buď
         podáním žaloby u soudu Společenství, nebo předložením předběžné žádosti příslušnému orgánu Společenství, přičemž však v tomto
         naposledy uvedeném případě dochází k přerušení pouze tehdy, pokud je po předložení žádosti podána žaloba ve lhůtě stanovené
         podle článku 230 ES, případně článku 232 ES.

      Sdělení Rady a Komise týkající se pozdějšího přijetí nařízení č. 2187/93 o nabídce náhrady škody dotyčným producentům, ve
         kterém se orgány zavázaly u některých producentů vzdát se práva na uplatnění námitky promlčení vyplývajícího z uvedeného článku
         43 až do okamžiku, kdy budou stanovena praktická prováděcí pravidla pro odškodnění dotyčných producentů, nevede k běhu nové
         pětileté promlčecí lhůty počítané od data, kdy toto omezení, které si orgány samy stanovily, skončilo. Toto vzdání se práva
         a předchozí korespondence, která následovala po předběžných žádostech o náhradu škody, mají nicméně vliv na výpočet promlčecí
         lhůty. Přerušení promlčecí lhůty vyplývající z jednostranného vzdání se práva na uplatnění námitky promlčení ze strany orgánů,
         uvedeného ve zmíněném sdělení a případně rovněž v předchozí korespondenci, zůstává totiž zachováno bez ohledu na okamžik,
         ve kterém žalobce podal žalobu na náhradu škody k Soudu.

      V tomto ohledu není výhoda bezpodmínečného přerušení promlčecí lhůty vyplývajícího z jednostranného vzdání se práva námitky
         ze strany orgánů omezena pouze na kategorii producentů mléka, kteří nepodali žádost ve smyslu čl. 10 odst. 2 prvního pododstavce
         nařízení č. 2187/93. Existence či neexistence takové žádosti je relevantní pouze pro účely stanovení konečného data přerušení
         promlčecí lhůty vyplývajícího z tohoto vzdání se práva, jež se liší v závislosti na tom, zda taková žádost byla podána, či
         nikoli.

      (viz body 67, 69, 71–73, 76)
      3.      V rámci právní úpravy Společenství týkající se lhůt k podání žaloby musí být pojem „omluvitelný omyl“ vykládán restriktivně
         a může se vztahovat pouze na výjimečné okolnosti, kdy dotyčné orgány zejména jednaly takovým způsobem, že jejich jednání samo
         o sobě nebo rozhodujícím způsobem mohlo vyvolat u procesního subjektu, který jednal v dobré víře a prokázal veškerou řádnou
         péči požadovanou od běžně informovaného subjektu, přípustný zmatek. V takovém případě se totiž správní orgán nemůže dovolávat
         vlastního nedodržení zásad právní jistoty a legitimního očekávání, jež byly původem omylu procesního subjektu.

      (viz bod 93)
ROZSUDEK SOUDU (pátého senátu)
      27. září 2007 (*)

      „Mimosmluvní odpovědnost – Mléko – Doplňková dávka – Referenční množství – Nařízení (EHS) č. 2187/93 – Náhrada škody producentům – Přerušení promlčecí lhůty“
      Ve spojených věcech T‑8/95 a T‑9/95,
      Wilhelm Pelle, s bydlištěm v Kluse-Ahlen (Německo),

      Ernst-Reinhard Konrad, s bydlištěm v Löllbach (Německo),

      zastoupení B. Meisterernstem, M. Düsingem, D. Manstettenem, F. Schulzem a W. Haneklausem, advokáty,
      žalobci,
      proti
      Radě Evropské unie, původně zastoupené A. Brautigamem a A.-M. Colaert, poté A.-M. Colaert, jako zmocněnci,

      a
      Komisi Evropských společenství, zastoupené původně D. Booßem a M. Niejahrem, jako zmocněnci, poté T. van Rijnem a M. Niejahrem, původně ve spolupráci s H.-J.
         Rabem, G. Berrischem a M. Núñez-Müllerem,

      žalovaným,
      jejichž předmětem jsou návrhy na náhradu škody podle článku 178 Smlouvy o ES (nyní článek 235 ES) a článku 215 druhého pododstavce
         Smlouvy o ES (nyní článek 288 druhý pododstavec ES), která údajně vznikla žalobcům v důsledku použití nařízení Rady (EHS)
         č. 857/84 ze dne 31. března 1984, kterým se stanoví prováděcí pravidla pro dávku uvedenou v článku 5c nařízení (EHS) č. 804/68
         v odvětví mléka a mléčných výrobků (Úř. věst. L 90, s. 13), ve znění nařízení Komise (EHS) č. 1371/84 ze dne 16. května 1984,
         kterým se stanoví prováděcí pravidla pro doplňkovou dávku uvedenou v článku 5c nařízení č. 804/68 (Úř. věst. L 132, s. 11),

      SOUD PRVNÍHO STUPNĚ EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (pátý senát),
      ve složení M. Vilaras, předseda, M. E. Martins Ribeiro a K. Jürimäe, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: J. Plingers, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 23. ledna 2007,
      vydává tento
      Rozsudek
       Právní rámec
       Úprava referenčních množství
      1        Nařízení Rady (EHS) č. 1078/77 ze dne 17. května 1977, kterým se zavádí režim prémií za neuvedení mléka a mléčných výrobků
         na trh a za přeměnu stád dojnic (Úř. věst. L 131, s. 1), upravovalo vyplacení prémie za neuvedení na trh nebo prémie za přeměnu
         producentům, kteří se zavázali neuvádět na trh mléko a mléčné výrobky v průběhu období neuvádění na trh v délce pěti let,
         nebo neuvádět na trh mléko a mléčné výrobky a přeměnit svá stáda dojnic na masná stáda v průběhu období přeměny v délce čtyř
         let.

      2        Producenti mléka, kteří přijali závazek na základě nařízení č. 1078/77, jsou společně nazýváni „producenti SLOM“, přičemž
         uvedený akronym pochází z nizozemského výrazu „slachten en omschakelen“ (porazit a přeměnit) popisujícího jejich povinnosti
         v rámci režimu neuvádění na trh nebo přeměny.

      3        Nařízení Rady (EHS) č. 856/84 ze dne 31. března 1984, kterým se mění nařízení (EHS) č. 804/68 o společné organizaci trhu s mlékem
         a mléčnými výrobky (Úř. věst. L 90, s. 10), a nařízení Rady (EHS) č. 857/84 ze dne 31. března 1984, kterým se stanoví prováděcí
         pravidla pro dávku uvedenou v článku 5c nařízení (EHS) č. 804/68 v odvětví mléka a mléčných výrobků (Úř. věst. L 90, s. 13),
         zavedla od 1. dubna 1984 doplňkovou dávku vybíranou z množství dodaného mléka, které překročilo referenční množství určené
         pro každého odběratele v rámci celkového zaručeného množství každého členského státu. Referenční množství nepodléhající doplňkové
         dávce odpovídalo množství mléka nebo ekvivalentu mléka buď dodaného producentem, nebo odebraného mlékárnou, podle vzorce zvoleného
         státem během referenčního roku, což byl v případě Spolkové republiky Německo rok 1983.

      4        Prováděcí pravidla pro doplňkovou dávku uvedenou v článku 5c nařízení Rady (EHS) č. 804/68 ze dne 27. června 1968 o společné
         organizaci trhu s mlékem a mléčnými výrobky (Úř. věst. L 148, s. 13) byla stanovena nařízením Komise (EHS) č. 1371/84 ze dne
         16. května 1984 (Úř. věst. L 132, s. 11).

      5        Producenti, kteří nedodávali mléko v průběhu referenčního roku stanoveného dotyčným členským státem na základě závazku podle
         nařízení č. 1078/77, byli vyloučeni z přidělení referenčního množství.

      6        Rozsudky ze dne 28. dubna 1988, Mulder (120/86, Recueil, s. 2321, dále jen „rozsudek Mulder I“) a Von Deetzen (170/86, Recueil,
         s. 2355) Soudní dvůr prohlásil za neplatné nařízení č. 857/84, ve znění nařízení Komise (EHS) č. 1371/84, v rozsahu, v němž
         nestanovilo přidělení referenčního množství producentům, kteří na základě plnění závazku podle nařízení č. 1078/77 nedodávali
         mléko v průběhu referenčního roku stanoveného dotyčným členským státem.

      7        V návaznosti na rozsudky Mulder I a Von Deetzen, uvedené výše v bodě 6, přijala Rada dne 20. března 1989 nařízení (EHS) č. 764/89,
         kterým se mění nařízení č. 857/84 (Úř. věst. L 84, s. 2), jež vstoupilo v platnost dne 29. března 1989, aby bylo možné přidělit
         kategorii producentů, na něž se vztahovaly tyto rozsudky, zvláštní referenční množství představující 60 % jejich produkce
         během dvanácti měsíců předcházejících jejich závazku neuvádět na trh nebo závazku přeměny na základě nařízení č. 1078/77.

      8        Producenti, kteří přijali závazek neuvádět na trh nebo závazek přeměny a kteří na základě nařízení č. 764/89 obdrželi referenční
         množství zvané „zvláštní“, se nazývají „producenti SLOM I“.

       Režim náhrady škody a režim promlčení
      9        Mezitímním rozsudkem ze dne 19. května 1992, Mulder a další v. Rada a Komise (C‑104/89 a C‑37/90, Recueil, s. I‑3061, dále jen „rozsudek Mulder II“) Soudní dvůr určil, že Společenství je odpovědné za škodu utrpěnou některými
         producenty mléka, kteří přijali závazky podle nařízení č. 1078/77 a následně jim bylo bráněno uvádět mléko na trh z důvodu
         použití nařízení č. 857/84, ve znění nařízení č. 1371/84. Ohledně částek, které mají být zaplaceny, vyzval Soudní dvůr účastníky
         řízení, aby dosáhli vzájemné dohody.

      10      V návaznosti na tento rozsudek zveřejnily Rada a Komise v Úředním věstníku Evropských společenství ze dne 5. srpna 1992 sdělení 92/C 198/04 (Úř. věst. C 198, s. 4, dále jen „sdělení z 5. srpna 1992“). Toto sdělení uvádí:

      „V návaznosti na [rozsudek Mulder II, uvedený výše v bodě 9] […] považují orgány Společenství za nezbytné sdělit zúčastněným
         následující:

      1)      Soudní dvůr uznal, že mimosmluvní odpovědnost Společenství podle článku [288 ES] je založena vůči každému takovému producentovi,
         jaký je definován v čl. 12 [bodě] c) nařízení (EHS) č. 857/84, který utrpěl škodu, jež má být nahrazena ve smyslu výše uvedeného
         rozsudku, z toho důvodu, že v důsledku své účasti na režimu stanoveném nařízením (EHS) č. 1078/77 nemohl zavčas získat kvótu
         na mléko, a který skutečně odpovídá kritériím a podmínkám vyplývajícím z tohoto rozsudku.

      2)      Orgány se zavazují vzdát se vůči každému producentovi uvedenému v bodě 1 až do uplynutí lhůty uvedené v bodě 3 vznesení námitky
         promlčení, vyplývající z ustanovení článku 43 statutu Soudního dvora (nyní článek 46 statutu Soudního dvora), pokud nárok
         na náhradu škody nebyl dosud promlčen k datu zveřejnění tohoto sdělení v Úředním věstníku Evropských společenství nebo k datu, kdy se producent již obrátil na jeden z orgánů.

      3)      Za účelem zajištění plného účinku [rozsudku Mulder II, uvedeného výše v bodě 9,] orgány přijmou praktická prováděcí pravidla
         pro poskytnutí náhrady škody dotyčným osobám zahrnující otázku úroků.

      Orgány upřesní, u kterých úřadů a v jaké lhůtě musí být žádosti podány. Producentům se zaručuje, že možnost uplatnit jejich
         nároky nebude dotčena, i pokud je před začátkem této lhůty neuplatní u orgánů Společenství nebo vnitrostátních orgánů.“ (neoficiální překlad)

      11      V návaznosti na sdělení z 5. srpna 1992 Rada přijala nařízení (EHS) č. 2187/93 ze dne 22. července 1993 o nabídce náhrady
         škody některým producentům mléka nebo mléčných výrobků, kteří byli dočasně omezeni ve výkonu své činnosti (Úř. věst. L 196,
         s. 6). Toto nařízení stanovilo ve prospěch producentů, kteří obdrželi konečné zvláštní referenční množství, nabídku paušální
         náhrady škody utrpěné v rámci uplatnění právní úpravy zmíněné v rozsudku Mulder II, uvedeném výše v bodě 9.

      12      Článek 10 odst. 2 nařízení č. 2187/93 stanoví:

      „Producent podává svoji žádost [o náhradu škody] u příslušného [vnitrostátního] orgánu. Žádost producenta musí být příslušnému
         orgánu doručena nejpozději dne 30. září 1993, jinak bude odmítnuta.

      Promlčecí lhůta podle článku 43 statutu Soudního dvora začíná znovu běžet u všech producentů od data uvedeného v prvním pododstavci,
         jestliže žádost podle uvedeného pododstavce nebyla podána před tímto datem, ledaže promlčení bylo přerušeno žalobou podanou
         u Soudního dvora v souladu s článkem 43 jeho Statutu.“ (neoficiální překlad).

      13      Článek 14 první pododstavec nařízení č. 2187/93 stanoví:

      „Příslušný orgán uvedený v článku 10 učiní producentovi, jménem a na účet Rady a Komise, nejpozději ve lhůtě čtyř měsíců od
         přijetí žádosti, nabídku na náhradu škody […]“ (neoficiální překlad)

      14      Článek 14 třetí pododstavec nařízení č. 2187/93 stanoví:

      „Nepřijetí nabídky ve lhůtě dvou měsíců od jejího obdržení má za následek, že již není do budoucna pro dotčené orgány Společenství
         závazná.“ (neoficiální překlad)

      15      Článek 43 [nyní článek 46] statutu Soudního dvora stanoví:

      „Nároky vůči Společenství z mimosmluvní odpovědnosti se promlčují za pět let ode dne, kdy nastala skutečnost, na níž se zakládají.
         Promlčení se přerušuje buď podáním žaloby u Soudního dvora, nebo předběžnou žádostí, kterou poškozený předloží příslušnému
         orgánu Společenství. V naposledy uvedeném případě musí být žaloba podána ve lhůtě dvou měsíců stanovené v článku 230 [ES]
         […]; podle okolností se použije čl. 232 druhý pododstavec [ES].“

       Skutkový základ sporu
      16      Žalobci jsou producenty mléka v Německu. V rámci nařízení č. 1078/77 přijali závazek neuvádět na trh, který u žalobce ve věci
         T‑8/95 skončil dne 1. března 1985 a u žalobce ve věci T‑9/95 dne 30. června 1984. Jako producenti SLOM I obdrželi zvláštní
         referenční množství na základě nařízení č. 764/89.

      17      Dopisem ze dne 23. prosince 1991 zaslaným žalovaným orgánům uplatnil žalobce ve věci T‑8/95 své nároky na náhradu škody vůči
         Společenství. Žalobce ve věci T‑9/95 učinil totéž dopisem ze dne 4. prosince 1990. Rada v dopisech ze dne 13. ledna 1992 (věc
         T‑8/95) a ze dne 20. prosince 1990 (věc T‑9/95) a Komise v dopisech ze dne 16. ledna 1992 (věc T‑8/95) a ze dne 19. prosince
         1990 (věc T‑9/95) odmítly žalobce odškodnit. V těchto dopisech žalované orgány prohlásily, že jsou připraveny vzdát se práva
         uplatnit promlčení až do uplynutí tříměsíční lhůty po zveřejnění rozsudku Mulder II, uvedeného výše v bodě 9, v Úředním věstníku Evropských společenství. Toto vzdání se práva uplatnit promlčení, omezené na určitou dobu, se však vztahovalo pouze na žádosti, které k datu výše uvedených
         dopisů nebyly ještě promlčeny.

      18      V návaznosti na přijetí nařízení č. 2187/93 podali žalobci u příslušného německého orgánu žádosti o náhradu škody na základě
         čl. 10 odst. 2 prvního pododstavce uvedeného nařízení.

      19      Dopisy ze dne 17. prosince 1993 (věc T‑8/95) a ze dne 2. prosince 1993 (věc T‑9/95) předložil německý orgán žalobcům na základě
         článku 14 prvního pododstavce nařízení č. 2187/93 jménem a na účet Společenství nabídky na paušální náhradu škody.

      20      Žalobci nechali uplynout dvouměsíční lhůtu stanovenou v článku 14 třetím pododstavci nařízení č. 2187/93. Nabídky na náhradu
         škody uvedené v předchozím bodě tak byly mlčky odmítnuty.

       Řízení
      21      Žaloby byly podány kanceláři Soudu dne 23. ledna 1995.

      22      Usnesením prvního senátu ze dne 3. července 1995 Soud přerušil řízení až do vyhlášení rozsudku Soudního dvora ve věci Mulder
         a další v. Rada a Komise (C‑104/89 a C‑37/90). Vydáním rozsudku Soudního dvora ze dne 27. ledna 2000, Mulder a další v. Rada
         a Komise (C‑104/89 a C‑37/90, Recueil, s. I‑203) bylo přerušení řízení ukončeno.

      23      Usnesením předsedy prvního senátu ze dne 6. července 1995 byly věci T‑366/94, T‑3/95, T‑7/95, T‑8/95, T‑9/95, T‑14/95, T‑16/95, T‑20/95, T‑22/95, T‑100/95, T‑120/95 a T‑124/95 spojeny. Věci T‑366/94, T‑3/95, T‑7/95, T‑14/95, T‑16/95, T‑20/95, T‑22/95, T‑100/95, T‑120/95 a T‑124/95 byly mezitím vyškrtnuty z rejstříku Soudu.

      24      Usnesením čtvrtého senátu ze dne 10. dubna 2000 Soud přerušil řízení do vyhlášení rozsudku Soudu ve věci Rudolph v. Rada a Komise
         (T‑187/94). Vydáním rozsudku Soudu ze dne 7. února 2002, Rudolph v. Rada a Komise (T‑187/94, Recueil, s. II‑367) bylo přerušení
         řízení ukončeno.

      25      Rozhodnutím pléna ze dne 2. července 2003 Soud rozhodl projednávané věci předat senátu složenému ze tří soudců, v daném případě
         prvnímu senátu.

      26      Poté, co se změnilo složení senátů Soudu, byl soudce zpravodaj přidělen k pátému senátu. Projednávané věci byly tedy přiděleny
         pátému senátu.

      27      Písemnou otázkou ze dne 20. září 2006 byli účastníci řízení vyzváni, aby zaujali stanovisko k dopadu rozsudku Soudního dvora
         ze dne 28. října 2004, Van den Berg v. Rada a Komise (C‑164/01 P, Sb. rozh. s. I‑10225, dále jen „rozsudek Van den Berg“) na počítání promlčecí lhůty v projednávaných věcech. Účastníci
         řízení odpověděli na tuto otázku ve lhůtách, které jim byly stanoveny.

      28      Řeči účastníků řízení a jejich odpovědi na otázky Soudu byly vyslechnuty na jednání konaném dne 23. ledna 2007.

       Návrhy účastníků řízení
      29      Ve věci T‑8/95 žalobce navrhuje, aby Soud:

      –        uložil žalovaným orgánům společně a nerozdílně povinnost zaplatit žalobci náhradu škody SLOM I za období od 2. března 1985
         do 29. března 1989 ve výši 81 159,764 německých marek (DEM), navýšenou o úroky z prodlení ve výši 8 % ročně od 19. května
         1992;

      –        uložil žalovaným orgánům společně a nerozdílně náhradu nákladů řízení.
      30      V téže věci žalobce ve své replice upřesňuje, že uplatňuje nároky na náhradu škody za období od 31. prosince 1986 do 29. března
         1989.

      31      Ve věci T‑9/95 žalobce navrhuje, aby Soud:

      –        uložil žalovaným orgánům společně a nerozdílně povinnost zaplatit žalobci náhradu škody SLOM I za období od 1. července 1984
         do 29. března 1989 ve výši 83 670,155 DEM, navýšenou o úroky z prodlení ve výši 8 % ročně od 19. května 1992;

      –        uložil žalovaným orgánům společně a nerozdílně náhradu nákladů řízení.
      32      V téže věci žalobce ve své replice upřesňuje, že uplatňuje nároky na náhradu škody za období od 7. prosince 1985 do 29. března
         1989.

      33      U obou věcí žalobci navíc požadují, aby Soud spojil předložené věci s věcí Hülseberg a další v. Rada a Komise (T‑77/93) a aby
         Soud přerušil řízení až do vyhlášení rozsudku v této věci. Tato posledně uvedená věc však byla usnesením ze dne 4. února 1997
         vyškrtnuta z rejstříku Soudu.

      34      Ve věcech T‑8/95 a T‑9/95 žalované orgány navrhují, aby Soud:

      –        prohlásil žalobu za nepřípustnou;
      –        podpůrně, zamítl žalobu jako neopodstatněnou;
      –        uložil žalobci náhradu nákladů řízení.
       Právní otázky
       Argumenty účastníků řízení
      35      Žalobci odkazují na rozsudek Mulder II, uvedený výše v bodě 9, a tvrdí, že mají jako producenti SLOM I nárok na náhradu škody.
         Skutečnost, že vnitrostátní orgány předložily nabídku na náhradu škody podle čl. 14 prvního pododstavce nařízení č. 2187/93,
         potvrzuje odpovědnost Společenství. Odmítnutí této nabídky ze strany žalobců nemá žádný vliv na jejich nároky na náhradu škody.

      36      Pokud jde o škodu, která jim údajně vznikla, žalobci tvrdí, že v rámci jejich podniku nebyla z důvodu nedostatku místa možná
         alternativní produkce, takže utrpěná škoda je značně vyšší než odškodnění, které stanoví nařízení č. 2187/93.

      37      Podle žalobců nejsou navíc jejich žádosti promlčeny. Za tím účelem v první řadě tvrdí, odkazujíc při tom na podmínky promlčení
         stanovené v článku 43 statutu Soudního dvora, že o nich, jako pouhých občanech, nelze mít za to, že si museli být před vydáním
         rozsudku Mulder II, uvedeného výše v bodě 9, dne 19. května 1992 vědomi skutečnosti, že byly splněny podmínky pro podání žaloby
         na náhradu škody.

      38      Zadruhé žalobci tvrdí, že z čl. 10 odst. 2 nařízení č. 2187/93 vyplývá, že pětiletá promlčecí lhůta stanovená v článku 43
         statutu Soudního dvora začala u všech producentů mléka, kteří před uvedeným datem nepředložili žádost nebo nepodali žalobu,
         znovu běžet od 30. září 1993. Promlčecí lhůta tak uplynula až v roce 1998, takže žaloby podané dne 23. ledna 1995 nebyly podány
         opožděně.

      39      Zatřetí žalobci uplatňují, že dvouměsíční lhůta stanovená v článku 43 třetí větě statutu Soudního dvora se použije pouze v případě
         zamítavého rozhodnutí orgánu rozhodujícího o předběžné žádosti. Podle žalobců nabídka na náhradu škody, která jim byla učiněna
         podle čl. 14 prvního pododstavce nařízení č. 2187/93, nepředstavuje takové rozhodnutí. Jejich předběžné žádosti ze dne 23. prosince
         1991 (věc T‑8/95) a ze dne 4. prosince 1990 (věc T‑9/95) tedy doposud nebyly předmětem zamítavého rozhodnutí přijatého žalovanými
         orgány. Krom toho žádost podaná podle čl. 10 odst. 2 prvního pododstavce nařízení č. 2187/93 nepředstavuje předběžnou žádost
         ve smyslu článku 43 statutu Soudního dvora, a v důsledku toho ani nabídka na základě čl. 14 prvního pododstavce nařízení č. 2187/93
         ani uplynutí dvouměsíční lhůty stanovené ve třetím pododstavci tohoto ustanovení nepředstavují zamítavé rozhodnutí ve smyslu
         článku 43 statutu Soudního dvora. Dvouměsíční lhůta stanovená v článku 43 statutu Soudního dvora pro podání žaloby se tedy
         nepoužije.

      40      Začtvrté žalobci podpůrně tvrdí, že se dopustili omluvitelného omylu ohledně data počátku běhu lhůty pro podání žaloby. Žalované
         orgány totiž jednaly takovým způsobem, že jejich jednání samo o sobě nebo rozhodujícím způsobem mohlo vyvolat u žalobců, kteří
         jednali v dobré víře a prokázali veškerou řádnou péči požadovanou od běžně informovaného podnikatele, pochopitelný zmatek
         (rozsudek Soudu ze dne 29. května 1991, Bayer v. Komise, T‑12/90, Recueil, s. II‑219, bod 29, a usnesení Soudu ze dne 29. září
         1999, Evans a další v. Komise, T‑148/98 a T‑162/98, Recueil, s. II‑2837, bod 31).

      41      Tvrdí, že žalované orgány požadovaly od poškozených producentů mléka, aby nepodávali žádost o náhradu škody ani žalobu na
         náhradu škody, přičemž se odvolávaly na přijetí systému paušální náhrady škody. K tomu došlo přijetím sdělení ze dne 5. srpna
         1992 a nařízení č. 2187/93. Žalované orgány věděly, že ke škodám často došlo v letech 1984 a 1985, avšak několikrát prohlásily,
         že se vzdávají práva uplatnit námitku promlčení. Podle názoru žalobců mohl proto běžně informovaný subjekt věřit a očekávat,
         že odložení uplatnění jeho nároků na náhradu škody nezpůsobí prekluzi práva podat žalobu.

      42      Krom toho, jelikož znění čl. 10 odst. 2 druhého pododstavce nařízení č. 2187/93 uvádí, že nová pětiletá lhůta začíná znovu
         běžet od 30. září 1993, nemohl běžně informovaný subjekt předvídat vývoj judikatury uvedené v rozsudku Soudu ze dne 25. listopadu
         1998, Steffens v. Rada a Komise (T‑222/97, Recueil, s. II‑4175).

      43      Zapáté v souladu se zásadami evropského smluvního práva (Principles of European Contract Law, Parts 1 and 2, O. Lando a H. Beale (ed.), 2000; ZEuP 1995, s. 8644, a ZEuP 2000, s. 675) se již Společenství nemůže oprávněně dovolávat promlčení,
         jelikož přijetím nařízení č. 2187/93 uznalo v zásadě existenci nároku poškozených producentů mléka na náhradu škody.

      44      V odpovědi na písemnou otázku Soudu (viz bod 27 uvedený výše) uplatnili žalobci ve svých dopisech ze dne 5. října 2006, že
         výše v bodě 27 uvedený rozsudek Van den Berg musí být vykládán v tom smyslu, že doba, která uplynula od přerušení promlčecí
         lhůty až do 30. září 1993, nemůže být zohledněna při výpočtu pětileté promlčecí lhůty. Použití zásad uvedených v tomto rozsudku
         vede ke konstatování, že nároky na náhradu škody žalobců jsou promlčeny pouze částečně.

      45      Žalované orgány nepopírají, že žalobci patří mezi producenty, kteří v zásadě mají v důsledku rozsudku Mulder II, uvedeného
         výše v bodě 9, nárok na náhradu škody vyplývající z jejich dočasného vyloučení z produkce mléka. Tvrdí však, že z rozsudku
         Soudu Steffens v. Rada a Komise, uvedeného výše v bodě 42, rozsudku Rudolph v. Rada a Komise, uvedeného výše v bodě 24, a z rozsudku
         ze dne 7. února 2002, Kustermann v. Rada a Komise (T‑201/94, Recueil, s. II‑415) vyplývá, že nároky žalobců na náhradu škody
         jsou zcela promlčeny. V důsledku toho jsou projednávané žaloby nepřípustné.

      46      Žalované orgány připomínají, že pětiletá promlčecí lhůta podle článku 43 statutu Soudního dvora počíná běžet, jakmile jsou
         splněny všechny podmínky, na kterých závisí povinnost Společenství nahradit škodu. V případě, jako je projednávaný případ,
         kdy odpovědnost vyplývá z normativního aktu, je třeba, aby vznikly škodlivé účinky takového aktu (rozsudek Steffens v. Rada
         a Komise, uvedený výše v bodě 42, bod 31). V tomto ohledu upřesňují, že u producentů SLOM I byly uvedené podmínky splněny
         v době, kdy jim nařízení č. 857/84 poprvé znemožnilo obnovit produkci mléka, tedy dnem následujícím po skončení jejich závazku
         neuvádět na trh nebo závazku přeměny, nejdříve však 1. dubna 1984 (rozsudky Soudu ze dne 16. dubna 1997, Saint a Murray v. Rada
         a Komise, T‑554/93, Recueil, s. II‑563, bod 87, a Hartmann v. Rada a Komise, T‑20/94, Recueil, s. II‑595, body 2 a 130). Jelikož
         závazky neuvádět na trh nebo závazky přeměny skončily u žalobce ve věci T‑8/95 dne 1. března 1985 a u žalobce ve věci T‑9/95
         dne 30. června 1984, promlčecí lhůta začala běžet dne 2. března 1985 ve věci T‑8/95 a dne 1. července 1984 ve věci T‑9/95.

      47      Škody, které způsobilo Společenství producentům mléka, nicméně vznikaly nově každodenně tak dlouho, dokud nebylo producentům
         přiděleno referenční množství. V projednávaném případě nemohli producenti SLOM I, jako jsou žalobci, produkovat mléko až do
         dne, kdy vstoupilo v platnost nařízení č. 764/89, tedy 29. března 1989.

      48      Za účelem posouzení, u kterých škod vzniklých mezi 2. březnem 1985 a 29. březnem 1989 (věc T‑8/95) nebo mezi 1. červencem
         1984 a 29. březnem 1989 (věc T‑9/95) jsou nároky na náhradu škody případně promlčeny, připomínají žalované orgány, že se ve
         svých odpovědích na žádosti o náhradu škody žalobců ve věcech T‑8/95 a T‑9/95, datované 23. prosince 1991 (ve věci T‑8/95)
         a 4. prosince 1990 (ve věci T‑9/95), vzdaly práva uplatnění námitky z důvodu promlčení, a to až do uplynutí tříměsíční lhůty
         od zveřejnění rozsudku Mulder II, uvedeného výše v bodě 9, v Úředním věstníku. Jelikož rozsudek byl zveřejněn v Úředním věstníku
         dne 17. června 1992, skončila doba platnosti tohoto vzdání se práva uplatnit promlčení dne 17. září 1992. Mezitím se však
         ve sdělení ze dne 5. srpna 1992 žalované orgány zavázaly u všech producentů SLOM dotčených rozsudkem Mulder II, uvedeným výše
         v bodě 9, vzdát práva uplatnění námitky z důvodu promlčení až do přijetí praktických prováděcích pravidel pro jejich odškodnění.
         U producentů, jako jsou žalobci, u kterých žalované orgány prohlásily, že nebudou uplatňovat promlčení až do 17. září 1992,
         tak byla doba platnosti tohoto vzdání se práva uplatnění promlčení prodloužena až do přijetí praktických prováděcích pravidel
         pro jejich odškodnění. Praktická prováděcí pravidla uvedená ve sdělení ze dne 5. srpna 1992 byla přijata nařízením č. 2187/93.

      49      Žalované orgány trvají navíc na tom, že žalobci ani nepřijali nabídku na náhradu škody, která jim byla učiněna na základě
         článku 14 prvního pododstavce nařízení č. 2187/93, ve dvouměsíční lhůtě uvedené ve třetím pododstavci tohoto ustanovení, ani
         nepodali žalobu na náhradu škody ve lhůtě dvou měsíců po uplynutí této lhůty. Za těchto podmínek nebyla promlčecí lhůta stanovená
         v článku 43 statutu Soudního dvora přerušena sdělením z 5. srpna 1992 a v důsledku toho ani žádostmi, které žalobci zaslali
         v dopisech ze dne 23. prosince 1991 (věc T‑8/95) a ze dne 4. prosince 1990 (věc T‑9/95) (rozsudek Hartmann v. Rada a Komise,
         uvedený výše v bodě 46, bod 137; rozsudek Steffens v. Rada a Komise, uvedený výše v bodě 42, body 37 až 40; rozsudek Rudolph
         v. Rada a Komise, uvedený výše v bodě 24, body 60 až 64, rozsudek Kustermann v. Rada a Komise, uvedený výše v bodě 45, body
         72 až 76). Promlčecí lhůta byla přerušena až podáním žalob dne 23. ledna 1995.

      50      Podle žalovaných orgánů z toho vyplývá, že nároky žalobců na náhradu škody, které vznikly více než pět let před přerušením
         promlčecí lhůty, jsou promlčeny. Vzhledem k tomu, že promlčecí lhůta byla přerušena až dne 23. ledna 1995 podáním žalob, všechny
         nároky vzniklé před 23. lednem 1990 jsou promlčeny. Jelikož žalobci mohou nárokovat náhradu škody pouze za období od 2. března
         1985 (věc T‑8/95) nebo od 1. července 1984 (věc T‑9/95) do 29. března 1989, jsou v důsledku toho jejich nároky v plném rozsahu
         promlčeny. Žaloby je tedy třeba odmítnout jako nepřípustné.

      51      Ve svých duplikách žalované orgány na prvním místě dodávají, že výklad čl. 10 odst. 2 nařízení č. 2187/93, podle něhož dne
         30. září 1993 počala běžet nová pětiletá promlčecí lhůta, je neslučitelný s článkem 43 statutu Soudního dvora.

      52      Zadruhé argument žalobců vycházející z dvouměsíční lhůty uvedené v článku 43 třetí větě statutu Soudního dvora nijak nevysvětluje,
         proč by měla být žalobcům v případě odmítnutí nabídky na náhradu škody poskytnuta nová promlčecí lhůta. Komise v tomto ohledu
         připomíná, že z rozsudku Steffens v. Rada a Komise, uvedeného výše v bodě 42 (bod 40), vyplývá, že vzdání se práva na uplatnění
         námitky promlčení ze strany žalovaných orgánů představuje jednostranný úkon, který na konci lhůty pro přijetí nabídky na náhradu
         škody pozbyl účinnosti.

      53      Zatřetí, žalované orgány se domnívají, že omyl, kterého se dopustili žalobci ohledně počátku běhu promlčecí lhůty, není omluvitelný.
         Žalobci se totiž dopustili nedbalosti.

      54      Začtvrté, pokud jde o uplatněné použití zásad evropského smluvního práva, žalované orgány se domnívají, že se v projednávaném
         případě nepoužijí. Komise v tomto ohledu zdůrazňuje, že mezi žalovanými orgány a žalobci neexistuje žádný smluvní vztah.

      55      V odpovědi na písemnou otázku Soudu (viz bod 27 výše) žalované orgány ve svých dopisech ze dne 5. října 2006 namítají, že
         rozsudek Van den Berg, uvedený výše v bodě 27, není pro účely výpočtu promlčecí lhůty v projednávaném případě relevantní.
         Komise v tomto ohledu upřesňuje, že rozsudek Van den Berg, uvedený výše v bodě 27 (bod 100), se výslovně týká případu, kdy
         chybí žádost ve smyslu čl. 10 odst. 2 nařízení č. 2187/93. Jelikož producenti v předložených věcech takovou žádost podali,
         nelze na ně řešení přijaté v rozsudku Van den Berg, uvedeném výše v bodě 27, použít, a je namístě vypočítat promlčecí lhůtu
         pouze podle judikatury Soudu, uvedené výše v bodě 49.

      56      Komise dodává, že pokud by měl být použit přístup přijatý v uvedeném rozsudku Van den Berg, výše v bodě 27, bylo by třeba
         vzít pro účely výpočtu promlčecí lhůty v úvahu přerušení promlčecí lhůty, která začala běžet dnem odeslání odpovědi Komise
         na předběžnou žádost žalobců ze dne 23. prosince 1991 ve věci T‑8/95 a ze dne 4. prosince 1990 ve věci T‑9/95. Počáteční datum
         pro přerušení promlčecí lhůty by tak bylo 16. leden 1992 ve věci T‑8/95 a 19. prosinec 1990 ve věci T‑9/95. Na jednání však
         Komise uznala, že počáteční datum pro přerušení promlčecí lhůty by mohlo být rovněž stanoveno ke dni, kdy žalované orgány
         obdržely předběžnou žádost žalobců, tedy dne 31. prosince 1991 ve věci T‑8/95 a dne 7. prosince 1990 ve věci T‑9/95. Konečné
         datum pro přerušení promlčecí lhůty ve smyslu rozsudku Van den Berg, uvedeného výše v bodě 27, je tedy buď 30. září 1993 u obou
         věcí, nebo den, kdy uplynula lhůta pro přijetí nabídky na náhradu škody učiněné na základě čl. 14 prvního pododstavce nařízení
         č. 2187/93. Na základě obou těchto posledních případů a s ohledem na den obdržení odpovědi Komise na předběžnou žádost žalobců
         jako počáteční den přerušení promlčecí lhůty, jsou všechny nároky na náhradu škody, které vznikly před 5. květnem 1988 nebo
         před 18. prosincem 1987, ve věci T‑8/95 promlčeny. Stejně je tomu ve věci T‑9/95 u nároků na náhradu škody vzniklých před
         12. dubnem 1987 nebo 8. prosincem 1986.

       Posouzení Soudu
      57      Z rozsudku Mulder II, uvedeného výše v bodě 9, vyplývá, že Společenství nese odpovědnost vůči každému producentovi, kterému
         vznikla škoda, kterou je třeba nahradit, z toho důvodu, že mu bylo na základě nařízení č. 857/84 zabráněno produkovat mléko
         (rozsudek Hartmann v. Rada a Komise, uvedený výše v bodě 46, bod 71, a rozsudek Rudolph v. Rada a Komise, uvedený výše v bodě
         24, bod 45).

      58      Je nesporné, že žalobci jsou v situaci producentů, na které se vztahuje rozsudek Mulder II, uvedený výše v bodě 9.

      59      Z toho vyplývá, že žalobci mají nárok na náhradu škody ze strany žalovaných orgánů, pokud nejsou jejich nároky promlčeny.

      60      Je tedy třeba přezkoumat, zda a v jakém rozsahu jsou předložené nároky promlčeny.

      61      Je třeba připomenout, že promlčecí lhůta stanovená v článku 43 statutu Soudního dvora nemůže začít běžet předtím, než jsou
         splněny všechny podmínky pro vznik povinnosti náhrady škody a zejména, pokud jde o případy, kdy odpovědnost vyplývá z normativního
         aktu, předtím, než vznikly škodlivé účinky plynoucí z tohoto aktu. Těmito podmínkami jsou existence protiprávního jednání
         orgánů Společenství, skutečná existence tvrzené škody a existence příčinné souvislosti mezi tímto jednáním a uplatňovanou
         škodou (výše v bodě 46 uvedený rozsudek Hartmann v. Rada a Komise, bod 107).

      62      Navíc je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury vzniká škoda spojená s nemožností využít referenční množství dnem,
         kdy by dotyčný producent, po skončení závazku neuvádět na trh, mohl obnovit dodávky mléka, aniž by musel uhradit doplňkovou
         dávku, pokud by mu nebylo přidělení takového množství zamítnuto. Podmínky pro podání žaloby na náhradu škody proti Společenství
         byly tedy splněny k tomuto datu (usnesení Soudu ze dne 19. září 2001, Jestädt v. Rada a Komise, T‑332/99, Recueil, s. II‑2561,
         bod 41; viz rovněž v tomto smyslu rozsudek Saint a Murray v. Rada a Komise, uvedený výše v bodě 46, bod 87, a rozsudek Hartmann
         v. Rada a Komise, uvedený výše v bodě 46, bod 130).

      63      V důsledku toho začala v projednávaných věcech promlčecí lhůta běžet 2. března 1985 ve věci T‑8/95 a 1. července 1984 ve věci
         T‑9/95, tedy den po skončení závazků žalobců neuvádět na trh. Od těchto dat totiž začalo nařízení č. 857/84, ve znění nařízení
         č. 1371/84, vytvářet vůči žalobcům škodlivé účinky, jelikož jim zabránilo obnovit uvádění mléka na trh (viz v tomto smyslu
         rozsudek Hartmann v. Rada a Komise, uvedený výše v bodě 46, bod 130, a rozsudek Rudolph v. Rada a Komise, uvedený výše v bodě
         24, bod 50; usnesení Jestädt v. Rada a Komise, uvedené výše v bodě 62, bod 42).

      64      Skutečnost, že žalobci před vyhlášením rozsudku Mulder II, uvedeného výše v bodě 9, nevěděli o tom, že byly splněny podmínky
         pro podání žaloby na náhradu škody proti Společenství, nemá vliv na počáteční okamžik pro výpočet promlčecí lhůty, jelikož
         v projednávaném případě nemohli žalobci ve věcech T‑8/95 a T‑9/95 pochybovat o tom, že skutečnost, že jim je od 2. března
         1985 (ve věci T‑8/95) nebo od 1. července 1984 (ve věci T‑9/95) zabráněno dodávat mléko, je důsledkem použití nařízení č. 857/84,
         ve znění nařízení č. 1371/84 (viz v tomto smyslu rozsudek Saint a Murray v. Rada a Komise, uvedený výše v bodě 46, bod 85,
         a rozsudek Hartmann v. Rada a Komise, uvedený výše v bodě 46, bod 112).

      65      Pro účely určení doby, během které docházelo ke škodám, je třeba konstatovat, že k nim nedošlo jednorázově. Škoda trvala po
         určité období, dokud žalobci neměli možnost získat referenční množství, v projednávaném případě tedy až do 28. března 1989,
         dne před vstupem v platnost nařízení č. 764/89, které, jelikož umožnilo přidělení zvláštních referenčních množství producentům
         SLOM I, ukončilo škodu vznikající žalobcům. Jedná se o trvající škodu, každodenně obnovovanou (viz v tomto smyslu rozsudek
         Hartmann v. Rada a Komise, výše v bodě 46 uvedený, body 132 a 140; rozsudek Kustermann v. Rada a Komise, uvedený výše v bodě
         45, body 63 a 77, a rozsudek Rudolph v. Rada a Komise, uvedený výše v bodě 24, bod 65).

      66      V důsledku toho zahrnuje období, během kterého utrpěli žalobci škodu z důvodu použití nařízení č. 857/84, ve znění nařízení
         č. 1371/84, u žalobce ve věci T‑8/95 dobu mezi 2. březnem 1985 a 28. březnem 1989, a u žalobce ve věci T‑9/95 dobu mezi 1. červencem
         1984 a 28. březnem 1989.

      67      Pro účely posouzení, u kterých škod utrpěných v průběhu dob zmíněných v předchozím bodě jsou žádosti o náhradu škody promlčené,
         je třeba připomenout, že v souladu s článkem 43 statutu Soudního dvora se promlčecí lhůta přerušuje buď podáním žaloby u Soudního
         dvora, nebo předložením předběžné žádosti příslušnému orgánu Společenství, přičemž však v tomto naposledy uvedeném případě
         dochází k přerušení pouze tehdy, pokud je po předložení žádosti podána žaloba ve lhůtě stanovené podle článku 230 ES, případně
         článku 232 ES (rozsudek Soudního dvora ze dne 5. dubna 1973, Giordano v. Komise, 11/72, Recueil, s. 417, bod 6; rozsudek Steffens
         v. Rada a Komise, uvedený výše v bodě 42, body 35 a 42, a rozsudek Kustermann v. Rada a Komise, uvedený výše v bodě 45, bod
         67).

      68      V projednávaném případě je nutno nejprve konstatovat, že žalobci podali předběžnou žádost ve smyslu článku 43 statutu Soudního
         dvora prostřednictvím dopisů ze dne 23. prosince 1991 (věc T‑8/95) a ze dne 4. prosince 1990 (věc T‑9/95), a že Rada tuto
         předběžnou žádost zamítla dopisy ze dne 13. ledna 1992 (věc T‑8/95) a ze dne 20. prosince 1990 (věc T‑9/95). Komise učinila
         totéž v dopisech ze dne 16. ledna 1992 (věc T‑8/95) a ze dne 19. prosince 1990 (věc T‑9/95).

      69      Dále je nutno konstatovat, že žalované orgány v dopisech uvedených v předchozím bodu prohlásily, že jsou připraveny vzdát
         se vůči žalobcům práva na uplatnění námitky promlčení až do uplynutí tříměsíční lhůty po zveřejnění rozsudku Mulder II, uvedeného
         výše v bodě 9, v Úředním věstníku. Před uplynutím doby platnosti tohoto vzdání se práva na uplatnění námitky promlčení však
         byla tato doba prodloužena sdělením z 5. srpna 1992. V uvedeném sdělení se totiž žalované orgány zavázaly u všech producentů
         splňujících podmínky vyplývající z rozsudku Mulder II, uvedeného výše v bodě 9, jejichž nároky na náhradu škody nebyly ještě
         k 5. srpnu 1992 promlčeny, vzdát se práva na uplatnění námitky promlčení vyplývajícího z článku 43 statutu Soudního dvora
         až do okamžiku, kdy budou stanovena praktická prováděcí pravidla pro odškodnění dotyčných producentů (rozsudek Saint a Murray
         v. Rada a Komise, uvedený výše v bodě 46, bod 90).

      70      Tato pravidla byla přijata nařízením č. 2187/93. Podle druhého pododstavce čl. 10 odst. 2 tohoto nařízení skončilo omezení
         práva uplatnit námitku promlčení, které si orgány samy stanovily, u producentů, kteří nepředložili žádost o náhradu škody
         podle nařízení, dne 30. září 1993 (rozsudek Hartmann v. Rada a Komise, uvedený výše v bodě 46, bod 137, a rozsudek Saint a Murray
         v. Rada a Komise, uvedený výše v bodě 46, bod 91). Naopak u producentů, kteří předložili žádost podle prvního pododstavce
         čl. 10 odst. 2 nařízení č. 2187/93, skončilo toto omezení, které si orgány samy stanovily, uplynutím lhůty pro přijetí nabídky
         na náhradu škody podle článku 14 prvního pododstavce nařízení č. 2187/93 (rozsudek Hartmann v. Rada a Komise, uvedený výše
         v bodě 46, bod 137; rozsudek Saint a Murray v. Rada a Komise, uvedený výše v bodě 46, bod 91; rozsudek Steffens v. Rada a Komise,
         uvedený výše v bodě 42, bod 40, a rozsudek ze dne 7. února 2002, Schulte v. Rada a Komise, T‑261/94, Recueil, s. II‑441, bod
         67). Tato posledně uvedená lhůta uplynula v souladu s článkem 14 třetím pododstavcem nařízení č. 2187/93 dva měsíce po obdržení
         nabídky na náhradu škody, která sama o sobě musela být podle článku 14 prvního pododstavce uvedeného nařízení učiněna v čtyřměsíční
         lhůtě po obdržení žádosti.

      71      Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobci, nezpůsobilo sdělení z 5. srpna 1992 běh nové pětileté promlčecí lhůty počítané od 30. září
         1993 (rozsudek Van den Berg, uvedený výše v bodě 27, bod 100; viz rovněž v tomto smyslu rozsudek Steffens v. Rada a Komise,
         uvedený výše v bodě 42, bod 36).

      72      Vzdání se práva na uplatnění námitky promlčení ze strany žalovaných orgánů, jež je zmíněno ve sdělení z 5. srpna 1992 a v předchozí
         korespondenci, která následovala po předběžných žádostech o náhradu škody, má nicméně vliv na výpočet promlčecí lhůty.

      73      V tomto ohledu vyplývá z rozsudku Van den Berg, uvedeného výše v bodě 27, že přerušení promlčecí lhůty vyplývající z jednostranného
         vzdání se práva na uplatnění námitky promlčení ze strany orgánů, uvedeného ve sdělení z 5. srpna 1992 a případně rovněž v předchozí
         korespondenci, zůstává zachováno bez ohledu na okamžik, ve kterém žalobce podal žalobu na náhradu škody k Soudu (rozsudek
         Van den Berg, uvedený výše v bodě 27, body 100 a 101).

      74      Pokud jde o otázku, zda se v tomto případě použije řešení přijaté v rozsudku Van den Berg, uvedeném výše v bodě 27, zdůraznily
         žalované orgány, že na rozdíl od žalobce ve věci, ve které byl vydán tento rozsudek, předložili žalobci v těchto věcech žádost
         ve smyslu čl. 10 odst. 2 prvního pododstavce nařízení č. 2187/93. Z toho podle žalovaných orgánů vyplývá, že přístup přijatý
         Soudním dvorem v rozsudku Van den Berg, uvedeném výše v bodě 27, nelze jednoduše na projednávané věci použít.

      75      V tomto ohledu je namístě poznamenat, že z ustálené judikatury vyplývá, že skutečnost, že orgánu Společenství byla zaslána
         žádost o náhradu škody, má za důsledek pouze odložení uplynutí lhůty pěti let, a nikoli zkrácení pětileté promlčecí lhůty,
         stanovené v článku 43 statutu Soudního dvora (rozsudek Giordano v. Komise, uvedený výše v bodě 67, body 6 a 7, a rozsudek
         Soudu ze dne 18. září 1995, Nölle v. Rada a Komise, T‑167/94, Recueil, s. II‑2589, bod 30). Z toho plyne, že pro účely výpočtu
         promlčecí lhůty nemůže být situace producenta mléka, jakými jsou žalobci v projednávaných věcech, který podal žádost o náhradu
         škody podle čl. 10 odst. 2 prvního pododstavce nařízení č. 2187/93, méně příznivá než situace producenta, který takovou žádost
         o náhradu škody nepodal.

      76      Za těchto podmínek je nutné se domnívat, že Soudní dvůr nechtěl ve svém rozsudku Van den Berg, uvedeném výše v bodě 27, omezit
         výhodu bezpodmínečného přerušení promlčecí lhůty vyplývajícího z jednostranného vzdání se práva ze strany žalovaných orgánů
         pouze na kategorii producentů mléka, kteří nepodali žádost ve smyslu čl. 10 odst. 2 prvního pododstavce nařízení č. 2187/93.
         Je totiž nutno mít za to, že Soudní dvůr odkázal na tuto neexistenci žádosti v bodě 100 svého rozsudku pouze pro účely stanovení
         konečného data přerušení promlčecí lhůty vyplývajícího z tohoto vzdání se práva, jenž se liší v závislosti tom, zda taková
         žádost podle čl. 10 odst. 2 prvního pododstavce nařízení č. 2187/93 byla podána, či nikoli (viz bod 70 výše).

      77      Žalované orgány ještě při jednání zdůraznily, že žalobce ve věci, ve které byl vydán rozsudek Van den Berg, uvedený výše v bodě
         27, nemohl podat žádost podle čl. 10 odst. 2 prvního pododstavce nařízení č. 2187/93, jelikož jeho situace nespadala do oblasti
         působnosti tohoto nařízení. Přitom Soudní dvůr podle žalovaných orgánů rozhodl v rozsudku Van den Berg, uvedeném výše v bodě
         27, že u žalobce v této posledně uvedené věci byl běh promlčecí lhůty přerušen až do 30. září 1993, jelikož nebyl v postavení,
         které by mu umožňovalo předvídat, že se na jeho situaci nevztahuje nařízení č. 2187/93.

      78      Tato okolnost však není takové povahy, aby odůvodnila nepoužitelnost řešení použitého v rozsudku Van den Berg, uvedeném výše
         v bodě 27, na situaci žalobců v projednávaných věcech. Podobně jako žalobce ve věci, ve které byl vydán tento rozsudek, totiž
         ani žalobci v projednávaných věcech nemohli předvídat oblast působnosti nařízení č. 2187/93 před jeho přijetím.

      79      Musí být proto stanoveno, podle rozsudku Van den Berg, uvedeného výše v bodě 27, u jakých škod vzniklých mezi 2. březnem 1985
         a 28. březnem 1989 (věc T‑8/95) nebo mezi 1. červencem 1984 a 28. březnem 1989 (věc T‑9/95) byly žádosti o náhradu škody v okamžiku
         podání žalob, tedy dne 23. ledna 1995, promlčeny.

      80      Zaprvé je třeba za tímto účelem konstatovat, že žalobci zaslali žalovaným orgánům předběžnou žádost, kterou byla přerušena
         pětiletá promlčecí lhůta v okamžiku, kdy tuto žádost obdržel jeden z obou orgánů. Z článku 43 statutu Soudního dvora a z judikatury
         totiž vyplývá, že pro přerušení promlčecí lhůty je rozhodující datum obdržení žádosti, a nikoli, jak tvrdily žalované orgány,
         datum, kdy dotyčný orgán na tuto žádost odpověděl (viz v tomto smyslu rozsudek Van den Berg, uvedený výše v bodě 27, bod 101,
         a rozsudek Hartmann v. Rada a Komise, uvedený výše v bodě 46, bod 139).

      81      Žalobce ve věci T‑8/95 učinil tuto žádost dopisem ze dne 23. prosince 1991 určeným žalovaným orgánům. Rada obdržela tento
         dopis dne 31. prosince 1991. Datum, kdy dopis obdržela Komise, nelze s jistotou zjistit. Při jednání se však účastníci řízení
         shodli na skutečnosti, že se lze domnívat, že tento dopis došel Komisi rovněž 31. prosince 1991. Za těchto podmínek byl v době
         přijetí předběžné žádosti promlčen nárok na náhradu škody za období před 31. prosincem 1986 (viz v tomto smyslu rozsudek Hartmann
         v. Rada a Komise, uvedený výše v bodě 46, body 139 a 140). Krom toho je třeba konstatovat, že sám žalobce ve věci T‑8/95 ve
         své replice upřesnil, že uplatňuje nárok na náhradu škody za období od 31. prosince 1986 do 29. března 1989.

      82      Ve věci T‑9/95 zaslal žalobce předběžnou žádost žalovaným orgánům dopisem ze dne 4. prosince 1990. Tento dopis byl doručen
         Radě dne 7. prosince 1990. Datum, kdy dopis obdržela Komise, nelze s jistotou zjistit. Při jednání se však účastníci řízení
         shodli na skutečnosti, že se lze domnívat, že tento dopis došel Komisi rovněž 7. prosince 1990. Za těchto podmínek byl v době
         přijetí předběžné žádosti promlčen nárok na náhradu škody za období před 7. prosincem 1985 (viz v tomto smyslu rozsudek Hartmann
         v. Rada a Komise, uvedený výše v bodě 46, body 139 a 140). Krom toho je třeba konstatovat, že sám žalobce ve věci T‑9/95 ve
         své replice upřesnil, že uplatňuje nárok na náhradu škody za období od 7. prosince 1985 do 29. března 1989.

      83      Zadruhé v souladu s řešením přijatým v rozsudku Van den Berg, uvedeném výše v bodě 27 (body 100 a 101) je třeba pro účely
         počítání promlčecí lhůty odhlédnout od doby mezi 31. prosincem 1991 (věc T‑8/95) a 7. prosincem 1990 (věc T‑9/95) na jedné
         straně, a datem skončení závazku žalovaných orgánů vzdát se práva na uplatnění námitky promlčení na straně druhé.

      84      Nicméně na rozdíl od věci, ve které byl vydán rozsudek Van den Berg, uvedený výše v bodě 27, podali žalobci žádost podle čl. 10
         odst. 2 prvního pododstavce nařízení č. 2187/93 a obdrželi nabídku podle čl. 14 prvního pododstavce uvedeného nařízení, kterou
         mlčky odmítli, jelikož nechali uplynout lhůtu stanovenou pro přijetí nabídky. Za těchto podmínek je namístě vzít v úvahu,
         pro účely stanovení konce doby, po kterou byla přerušena promlčecí lhůta, uplynutí lhůty pro přijetí nabídky na náhradu škody,
         která byla učiněna na základě čl. 14 prvního pododstavce nařízení č. 2187/93 (rozsudek Hartmann v. Rada a Komise, uvedený
         výše v bodě 46, bod 137; rozsudek Saint a Murray v. Rada a Komise, uvedený výše v bodě 46, bod 91; rozsudek Steffens v. Rada
         a Komise, uvedený výše v bodě 42, bod 40, a rozsudek Schulte v. Rada a Komise, uvedený výše v bodě 70, bod 67).

      85      Je nutno konstatovat, že nabídka na náhradu škody podle čl. 14 prvního pododstavce nařízení č. 2187/93 byla učiněna žalobci
         ve věci T‑8/95 dopisem ze dne 17. prosince 1993, který mu došel 18. prosince 1993. Datum doručení nabídky na náhradu škody
         učiněné žalobci ve věci T‑9/95 dopisem ze dne 2. prosince 1993 nelze s jistotou zjistit. Při jednání se však účastníci řízení
         shodli na skutečnosti, že žalobce ve věci T‑9/95 obdržel tuto nabídku na náhradu škody dne 3. prosince 1993.

      86      Vzhledem k tomu, že v souladu s čl. 14 třetím pododstavcem nařízení č. 2187/93 činila lhůta pro přijetí nabídky podle čl. 14
         prvního pododstavce uvedeného nařízení dva měsíce po obdržení nabídky, je třeba dospět k závěru, že doba mezi 31. prosincem
         1991 a 18. únorem 1994 ve věci T‑8/95 a doba mezi 7. prosincem 1990 a 3. únorem 1994 ve věci T‑9/95 nemůže být zohledněna
         pro účely výpočtu pětileté promlčecí lhůty.

      87      Při jednání tvrdili žalobci v odpovědi na otázku Soudu, že je namístě prodloužit dobu přerušení promlčecí lhůty o další dva
         měsíce v souladu se zásadami vytyčenými v rozsudku Rudolph v. Rada a Komise, uvedeném výše v bodě 24, a rozsudku Kustermann
         v. Rada a Komise uvedeném výše v bodě 45.

      88      Je třeba nicméně poukázat na to, že v těchto rozsudcích chtěl Soud zmírnit důsledky svého přístupu, podle kterého se účinky
         přerušení promlčecí lhůty považují za zaniklé, pokud nebyla u Soudu podána žaloba na náhradu škody ve lhůtě ponechané žalovaným
         orgánům ke vzdání se práva na uplatnění námitky promlčení. V souladu s tím Soud v těchto rozsudcích rozhodl, že producenti,
         kteří z důvodu závazku orgánů učinit producentům nabídku na náhradu škody, vyčkávali s podáním žaloby na náhradu škody k Soudu,
         kterou pak podali ve lhůtě dvou měsíců po uplynutí lhůty pro přijetí nabídky stanovené v čl. 14 třetím pododstavci nařízení
         č. 2187/93, mají nadále prospěch ze závazku orgánů vzdát se práva na uplatnění námitky promlčení (rozsudek Kustermann v. Rada
         a Komise, uvedený výše v bodě 45, bod 76, a rozsudek Rudolph v. Rada a Komise, uvedený výše v bodě 24, bod 64).

      89      Nicméně s ohledem na skutečnost, že v souladu s rozsudkem Van den Berg, uvedeným výše v bodě 27, zůstává přerušení promlčecí
         lhůty vyplývající z jednostranného vzdání se práva na uplatnění námitky promlčení ze strany orgánů zachováno bez ohledu na
         okamžik, ve kterém žalobce podal žalobu, není namístě použít v projednávaných věcech judikaturu citovanou v předchozím bodě.

      90      S ohledem na vše, co bylo uvedeno výše, je nutno konstatovat, pokud jde o věc T‑8/95, že doba, během níž byla promlčecí lhůta
         přerušena, je období od 31. prosince 1991 do 18. února 1994. Jedná se o dobu dvou let, jednoho měsíce a osmnácti dnů. Při
         připočtení této doby k době pěti let předcházející podání žaloby dne 23. ledna 1995 je nutno konstatovat, že nároky žalobce
         ve věci T‑8/95 na náhradu škody jsou promlčeny za období před 5. prosincem 1987. Jelikož škoda způsobená žalobci byla ukončena
         dne 28. března 1989 (viz bod 65 výše), musí být žalobci ve věci T‑8/95 nahrazena škoda způsobená v důsledku použití nařízení
         č. 857/94, ve znění nařízení č. 1371/84, za období mezi 5. prosincem 1987 a 28. březnem 1989.

      91      Ve věci T‑9/95 je dobou, ke které nebude moci být přihlédnuto pro účely výpočtu promlčecí lhůty, doba mezi 7. prosincem 1990
         a 3. únorem 1994. Jedná se o dobu tří let, jednoho měsíce a dvaceti šesti dnů. Po připočtení této doby k době pěti let předcházející
         podání žaloby dne 23. ledna 1995 je nutno konstatovat, že nároky žalobce ve věci T‑9/95 na náhradu škody jsou promlčeny za
         období před 27. listopadem 1986. Jelikož škoda způsobená žalobci skončila 28. března 1989 (viz bod 65 výše), musí být žalobci
         ve věci T‑9/95 nahrazena škoda způsobená v důsledku použití nařízení č. 857/84, ve znění nařízení č. 1371/84, za období mezi
         27. listopadem 1986 a 28. březnem 1989.

      92      Jelikož jsou žádosti o náhradu škody částečně promlčeny, je namístě ještě posoudit podpůrný argument žalobců, podle kterého
         se dopustili omluvitelného omylu ohledně počátku běhu promlčecí lhůty.

      93      Je důležité připomenout, že, jak vyplývá z judikatury, pojem „omluvitelný omyl“ musí být vykládán restriktivně a může se vztahovat
         pouze na výjimečné okolnosti, kdy dotyčné orgány zejména jednaly takovým způsobem, že jejich jednání samo o sobě nebo rozhodujícím
         způsobem mohlo vyvolat u procesního subjektu, který jednal v dobré víře a prokázal veškerou řádnou péči požadovanou od běžně
         informovaného subjektu, přípustný zmatek. V takovém případě se totiž správní orgán nemůže dovolávat vlastního nedodržení zásad
         právní jistoty a legitimního očekávání, jež bylo původem omylu procesního subjektu (rozsudek Bayer v. Komise, uvedený výše
         v bodě 40, bod 29, potvrzený rozsudkem Soudního dvora ze dne 15. prosince 1994, Bayer v. Komise, C‑195/91 P, Recueil, s. I‑5619, bod 26; usnesení Soudu ze dne 19. září 2005, Air Bourbon v. Komise, T‑321/04, Sb. rozh. s. II‑3469,
         bod 38).

      94      I když v projednávaném případě chtěly žalované orgány omezit počet žalob tím, že ve sdělení z 5. srpna 1992 uvedly, že se
         dočasně vzdávají vznesení námitky promlčení, nezasáhly nikdy do svobody dotyčných hospodářských subjektů podat žalobu na náhradu
         škody u soudů Společenství. Argument žalobců, podle kterého žalované orgány požadovaly, aby poškození producenti mléka nepodali
         žalobu, musí být proto odmítnut.

      95      Krom toho žalované orgány nikdy nepřispěly ke zmatení ohledně doby trvání jejich závazku nevznést námitku promlčení podle
         článku 43 statutu Soudního dvora. Ve svém sdělení z 5. srpna 1992 totiž oznámily, že vzdání se práva na uplatnění námitky
         promlčení je platné až do okamžiku přijetí praktických prováděcích pravidel pro odškodnění dotyčných producentů.

      96      Podpůrný argument žalobců proto nelze přijmout.

      97      Konečně argument týkající se zásad evropského smluvního práva je nerelevantní, jelikož žaloba se vztahuje na náhradu mimosmluvní
         škody.

      98      Pokud jde o výši náhrady škody, která má být zaplacena žalovanými orgány, je namístě poznamenat, že žalované orgány nepovažovaly
         za nutné posoudit tuto otázku během písemné části řízení, jelikož se domnívaly, že žaloby jsou zcela promlčeny, a jelikož
         žalobci každopádně uvedli, že jsou připraveni dosáhnout dohody na základě zásad nařízení č. 2187/93. Při jednání vyzvali Soud,
         pro případ, že dospěje k názoru, že žaloby nejsou zcela promlčeny, aby v mezitímním rozsudku určil doby, které nebyly promlčeny,
         aby účastníci řízení mohli nalézt shodu ohledně výše náhrady škody.

      99      Za těchto podmínek Soud vyzývá účastníky řízení, aby dospěli ve lhůtě šesti měsíců k dohodě ohledně výše náhrady škody, která
         má být žalobcům zaplacena žalovanými orgány. Nebude-li dohody dosaženo, předloží účastníci řízení Soudu ve stejné lhůtě své
         vyčíslené návrhy.

       K nákladům řízení
      100    Vzhledem k tomu, co bylo uvedeno v bodě 99 tohoto rozsudku, musí být o nákladech řízení rozhodnuto později.

      Z těchto důvodů
      SOUD (pátý senát)
      rozhodl takto:
      1)      Rada a Komise mají povinnost nahradit škodu vzniklou Wilhelmu Pellemu a Ernstu-Reinhardu Konradovi v důsledku použití nařízení
            Rady (EHS) č. 857/84 ze dne 31. března 1984, kterým se stanoví prováděcí pravidla pro dávku uvedenou v článku 5c nařízení
            (EHS) č. 804/68 v odvětví mléka a mléčných výrobků, ve znění nařízení Komise (EHS) č. 1371/84 ze dne 16. května 1984, kterým
            se stanoví prováděcí pravidla pro doplňkovou dávku uvedenou v článku 5c nařízení č. 804/68, v rozsahu, v jakém tato nařízení
            nestanovila přidělení referenčního množství producentům, kteří na základě závazku přijatého podle nařízení Rady (EHS) č. 1078/77
            ze dne 17. května 1977, kterým se zavádí režim prémií za neuvedení mléka a mléčných výrobků na trh a za přeměnu stád dojnic,
            nedodávali mléko v průběhu referenčního roku stanoveného dotyčným členským státem.
      2)      Wilhelmu Pellemu, žalobci ve věci T‑8/95, musí být nahrazeny škody, které mu vznikly v důsledku použití nařízení č. 857/84
            za období, které započalo 5. prosince 1987 a skončilo 28. března 1989.
      3)      Ernstu-Reinhardu Konradovi, žalobci ve věci T‑9/95, musí být nahrazeny škody, které mu vznikly v důsledku použití nařízení
            č. 857/84 za období, které započalo 27. listopadu 1986 a skončilo 28. března 1989.
      4)      Účastníci řízení předloží Soudu ve lhůtě šesti měsíců ode dne vydání tohoto rozsudku částky stanovené společnou dohodou, které
            mají být zaplaceny.
      5)      Nebude-li dohody dosaženo, předloží účastníci řízení Soudu ve stejné lhůtě své vyčíslené návrhy.
      6)      O nákladech řízení bude rozhodnuto později.

               Vilaras

                Martins Ribeiro

                Jürimäe

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 27. září 2007.

               Vedoucí soudní kanceláře

                      Předseda

               E. Coulon

                      M. Vilaras

         * Jednací jazyk: němčina.