Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 6. března 2003. # Francesca Caprini proti Conservatore Camera di Commercio, Industria, Artigianato e Agricoltura (CCIAA). # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunale civile e penale di Trento - Itálie. # Věc C-485/01.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 28. června 1978. # Simmenthal SpA proti Amministrazione delle finanze. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Pretura di Alessandria - Itálie. # Věc 70/77.


title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 15. října 2009.#Komise Evropských společenství proti Spolkové republice Německo.#Nesplnění povinnosti státem - Směrnice 93/36/EHS - Veřejné zakázky na dodávky - Dodání softwarové aplikace pro správu registrace motorových vozidel - Vyjednávací řízení bez předchozího zveřejnění vyhlášení zakázky.#Věc C-275/08.

text:
      Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 15. října 2009 – Komise v. Německo
      (Věc C‑275/08)
      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 93/36/EHS – Veřejné zakázky na dodávky – Dodání softwarové aplikace pro správu registrace motorových vozidel – Vyjednávací řízení bez předchozího zveřejnění vyhlášení zakázky“
      1.                     Žaloba pro nesplnění povinnosti – Právo Komise podat žalobu – Výkon nezávisející na existenci zvláštního zájmu na podání žaloby
            (Článek 226 ES) (viz body 26–27)
      2.                     Sbližování právních předpisů – Přezkumná řízení při zadávání veřejných zakázek na dodávky a stavební práce – Směrnice 89/665
            (Článek 226 ES; směrnice Rady 89/665) (viz body 30–42)
      3.                     Sbližování právních předpisů – Postupy při zadávání veřejných zakázek na dodávky – Směrnice 93/36 – Odchylky od společných
            pravidel (Směrnice Rady 93/36, čl. 6 odst. 2 a 3) (viz body 54–56)
      Předmět

               Nesplnění povinnosti státem – Porušení článku 6 ve spojení s článkem 9 směrnice Rady 93/36/EHS ze dne 14. června 1993 o koordinaci
                  postupů při zadávání veřejných zakázek na dodávky (Úř. věst. L 199, s. 1; Zvl. vyd. 06/02, s. 110) – Smlouva na dodání softwarové
                  aplikace pro správu registrace vozidel uzavřená bez zadávacího řízení mezi dvěmi právnickými osobami veřejného práva, které
                  jsou zodpovědné za služby zpracování dat pro obce

            Výrok

                  1)

                  	Spolková republika Německo tím, že Datenzentrale Baden-Württemberg udělila zakázku na dodání softwarové aplikace pro správu
                     registrace motorových vozidel prostřednictvím vyjednávacího řízení bez zveřejnění vyhlášení zakázky, nesplnila povinnosti,
                     které pro ni vyplývají ze směrnice Rady 93/36/EHS ze dne 14. června 1993 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek
                     na dodávky.

                  2)

                  	Spolkové republice Německo se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 4. února 1986. # Hauptzollamt Hamburg - Ericus proti Van Houten International GmbH. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesfinanzhof - Německo. # Celní hodnota. # Věc 65/85.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 17. června 2010.#Nawras Bolbol proti Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Fővárosi Bíróság - Maďarsko.#Směrnice 2004/83/ES - Minimální normy pro uznávání státních příslušníků třetích zemí nebo osob bez státní příslušnosti za uprchlíky - Osoba bez státní příslušnosti palestinského původu, která nepožádala o ochranu nebo podporu Agenturu OSN pro pomoc a práci ve prospěch palestinských uprchlíků na Blízkém východě (UNRWA) - Žádost o přiznání postavení uprchlíka - Zamítnutí z důvodu nesplnění podmínek stanovených v čl. 1 oddílu A Úmluvy o právním postavení uprchlíků podepsané v Ženevě dne 28. července 1951 - Právo této osoby bez státní příslušnosti na uznání za uprchlíka na základě čl. 12 odst. 1 písm. a) druhé věty směrnice 2004/83.#Věc C-31/09.

text:
      Věc C-31/09
      Nawras Bolbol
      v.
      Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Fővárosi Bíróság)
      „Směrnice 2004/83/ES – Minimální normy pro uznávání státních příslušníků třetích zemí nebo osob bez státní příslušnosti za uprchlíky – Osoba bez státní příslušnosti palestinského původu, která nepožádala o ochranu nebo podporu Agenturu OSN pro pomoc a práci
         ve prospěch palestinských uprchlíků na Blízkém východě (UNRWA) – Žádost o přiznání postavení uprchlíka – Zamítnutí z důvodu nesplnění podmínek stanovených v čl. 1 oddílu A Úmluvy o právním postavení uprchlíků podepsané v Ženevě
         dne 28. července 1951 – Právo této osoby bez státní příslušnosti na uznání za uprchlíka na základě čl. 12 odst. 1 písm. a) druhé věty směrnice 2004/83“

      Shrnutí rozsudku
      Víza, azyl, imigrace – Azylová politika – Postavení uprchlíka nebo status podpůrné ochrany – Směrnice 2004/83
      [Směrnice Rady 2004/83, čl. 12 odst. 1 písm. a) první věta]
      Pro účely použití čl. 12 odst. 1 písm. a) první věty směrnice 2004/83 o minimálních normách, které musí splňovat státní příslušníci
         třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli žádat o postavení uprchlíka nebo osoby [aby mohli být uznáni za
         uprchlíka nebo osobu], která z jiných důvodů potřebuje mezinárodní ochranu, a o obsahu poskytované ochrany, osoba požívá ochrany
         nebo podpory od jiné odborné organizace Spojených národů než Úřadu Vysokého komisaře OSN pro uprchlíky (UNHCR), pokud tato
         osoba této ochrany nebo této podpory skutečně využívá.

      Článek 1 oddíl D Ženevské úmluvy o právním postavení uprchlíků, na který odkazuje čl. 12 odst. 1 písm. a) směrnice, se totiž
         omezuje na to, že z rozsahu působnosti uvedené úmluvy vylučuje osoby, které v současné době užívají ochrany nebo podpory od
         jiného orgánu nebo odborné organizace Spojených národů než UNHCR. Z jasného znění tohoto ustanovení Ženevské úmluvy vyplývá,
         že pouze osoby, které skutečně využily podpory poskytnuté Agenturou OSN pro pomoc a práci ve prospěch palestinských uprchlíků
         na Blízkém východě, spadají pod ustanovení o vyloučení z postavení uprchlíka v něm uvedené, které musí být jako takové vykládáno
         restriktivně, a nemůže se tudíž vztahovat rovněž na osoby, které jsou nebo byly pouze oprávněny k ochraně nebo podpoře ze
         strany této agentury.

      (viz body 50, 51, 53 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      17. června 2010(*)

      „Směrnice 2004/83/ES – Minimální normy pro uznávání státních příslušníků třetích zemí nebo osob bez státní příslušnosti za uprchlíky – Osoba bez státní příslušnosti palestinského původu, která nepožádala o ochranu nebo podporu Agenturu OSN pro pomoc a práci
         ve prospěch palestinských uprchlíků na Blízkém východě (UNRWA) – Žádost o přiznání postavení uprchlíka – Zamítnutí z důvodu nesplnění podmínek stanovených v čl. 1 oddílu A Úmluvy o právním postavení uprchlíků podepsané v Ženevě
         dne 28. července 1951 – Právo této osoby bez státní příslušnosti na uznání za uprchlíka na základě čl. 12 odst. 1 písm. a) druhé věty směrnice 2004/83“

      Ve věci C‑31/09,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článků 68 ES a 234 ES, podaná rozhodnutím Fővárosi Bíróság
         (Maďarsko) ze dne 15. prosince 2008, došlým Soudnímu dvoru dne 26. ledna 2009, v řízení

      Nawras Bolbol
      proti
      Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, J. N. Cunha Rodrigues (zpravodaj), K. Lenaerts, J.-C. Bonichot, R. Silva de Lapuerta, předsedové
         senátů, A. Rosas, P. Kūris, J.-J. Kasel a M. Safjan, soudci,

      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: B. Fülöp, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 20. října 2009,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za N. Bolbol G. Győző, ügyvéd,
      –        za maďarskou vládu R. Somssich, M. Fehérem a K. Borvölgyi, jako zmocněnci,
      –        za belgickou vládu C. Pochet a T. Maternem, jako zmocněnci,
      –        za německou vládu M. Lummou a N. Graf Vitzthumem, jako zmocněnci,
      –        za francouzskou vládu E. Belliard, G. de Berguesem a B. Beaupère-Manokha, jako zmocněnci,
      –        za vládu Spojeného království I. Rao, jako zmocněnkyní,
      –        za Komisi Evropských společenství B. Simonem a M. Condou-Durande, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 4. března 2010,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 12 odst. 1 písm. a) směrnice Rady 2004/83/ES ze dne 29. dubna 2004
         o minimálních normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli žádat
         o postavení uprchlíka nebo osoby [aby mohli být uznáni za uprchlíka nebo osobu], která z jiných důvodů potřebuje mezinárodní
         ochranu, a o obsahu poskytované ochrany (Úř. věst. L 304, s. 12; Zvl. vyd. 19/07, s. 96, a – oprava – Úř. věst. 2005 L 204,
         s. 24, dále jen „směrnice“).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi N. Bolbol, osobou bez státní příslušnosti palestinského původu, a Bevándorlási
         és Állampolgársági Hivatal (Imigrační a cizinecký úřad, dále jen „BAH“) ve věci zamítnutí žádosti o přiznání postavení uprchlíka
         podané N. Bolbol tomuto úřadu.

       Právní rámec
       Mezinárodní právo
       Úmluva o právním postavení uprchlíků
      3        Úmluva o právním postavení uprchlíků, která byla podepsána dne 28. července 1951 v Ženevě [Recueil des traités des Nations Unies, sv. 189, s. 150, č. 2545 (1954)], vstoupila v platnost dne 22. dubna 1954. Byl k ní připojen Protokol týkající se právního
         postavení uprchlíků ze dne 31. ledna 1967, který vstoupil v platnost dne 4. října 1967 (dále jen „Ženevská úmluva“).

      4        Podle čl. 1 části A odst. 2 prvního pododstavce Ženevské úmluvy se pojem „uprchlík“ vztahuje na kteroukoli osobu, jež „se
         nachází mimo svou vlast a má oprávněné obavy před pronásledováním z důvodů rasových, náboženských nebo národnostních nebo
         z důvodů příslušnosti k určitým společenským vrstvám nebo i zastávání určitých politických názorů, je neschopna přijmout nebo,
         vzhledem ke shora uvedeným obavám, odmítá ochranu své vlasti; totéž platí pro osobu bez státní příslušnosti, která se nachází
         mimo zemi svého dosavadního pobytu následkem shora zmíněných událostí a která vzhledem ke shora uvedeným obavám se tam nechce
         nebo nemůže vrátit“.

      5        Článek 1 oddíl D Ženevské úmluvy uvádí:

      „Tato úmluva se nevztahuje na osoby, které v současné době užívají ochrany nebo podpory od jiných orgánů nebo odborných organizací
         Spojených národů než Vysokého komisaře Spojených národů pro uprchlíky.

      Jestliže podobná ochrana nebo podpora není z jakýchkoliv důvodů dále udělována osobám, jejichž postavení není ještě definitivně
         rozhodnuto podle ustanovení příslušných rozhodnutí Valného shromáždění Spojených národů, vztahují se na ně ustanovení této
         úmluvy.“

       Smírčí komise OSN pro Palestinu
      6        Smírčí komise OSN pro Palestinu (UNCCP) byla zřízena rezolucí Valného shromáždění Organizace spojených národů č. 194 (III)
         ze dne 11. prosince 1948. Podle odstavce 11 této rezoluce Valné shromáždění Organizace spojených národů:

      „Rozhoduje, že je třeba umožnit uprchlíkům, kteří si to přejí, návrat do jejich domovů co nejdříve a žít v míru s jejich sousedy, a že
         musí být vyplaceno odškodnění jako vyrovnání za majetek těch, kteří se rozhodnou nevrátit se do svých domovů a za všechen
         ztracený nebo zničený majetek, pokud tato ztráta nebo tato škoda musí být podle zásad mezinárodního práva nebo ekvity nahrazena
         odpovědnými vládami nebo orgány;

      Pověřuje [UNCCP] usnadněním repatriace, nového usídlení a pozvednutí hospodářského a sociálního postavení uprchlíků, jakož i výplatou
         odškodnění, v úzké součinnosti s ředitelem Pomoci Organizace spojených národů palestinským uprchlíkům a jeho prostřednictvím
         s příslušnými orgány a odbornými organizacemi Organizace spojených národů.“

       Agentura OSN pro pomoc a práci ve prospěch palestinských uprchlíků na Blízkém východě
      7        Rezoluce Valného shromáždění Organizace spojených národů č. 302 (IV) ze dne 8. prosince 1949 zřídila Agenturu OSN pro pomoc
         a práci ve prospěch palestinských uprchlíků na Blízkém východě (UNRWA). Její mandát byl pravidelně obnovován a její současný
         mandát skončí dne 30. června 2011. Oblast působení UNRWA zahrnuje Libanon, Syrskou arabskou republiku, Jordánsko, západní
         břeh Jordánu (včetně Východního Jeruzaléma) a pásmo Gazy.

      8        Podle odstavce 20 rezoluce č. 302 (IV) Valné shromáždění Organizace spojených národů:

      „Pověřuje [UNRWA] dosáhnout dohody s [UNCCP] tak, aby mohly co nejlépe splnit své úlohy, zejména co se týče odstavce 11 rezoluce 194
         (III) přijaté Valným shromážděním dne 11. prosince 1948“.

      9        V souladu s odstavcem 6 rezoluce Valného shromáždění Organizace spojených národů č. 2252 (ES-V) ze dne 4. července 1967 Valné
         shromáždění Organizace spojených národů:

      „Podporuje […] úsilí generálního komisaře [UNRWA] poskytovat na základě naléhavosti a jako dočasné opatření humanitární pomoc v co největším
         možném rozsahu jiným osobám v oblasti, které jsou v současné době vysídlené a v důsledku nedávného válečného stavu nutně potřebují
         okamžitou pomoc“.

      10      Podle odstavců 1 až 3 rezoluce Valného shromáždění Organizace spojených národů č. 63/91 ze dne 5. prosince 2008 Valné shromáždění
         Organizace spojených národů:

      „1.      S politováním konstatuje, že ještě nedošlo ani k repatriaci ani k odškodnění uprchlíků stanoveným v odstavci 11 rezoluce Valného shromáždění Organizace
         spojených národů č. 194 (III), a že z tohoto důvodu situace palestinských uprchlíků je i nadále předmětem vážných obav a palestinští
         uprchlíci nadále potřebují pomoc k uspokojení svých základních potřeb co se týče zdravotní péče, vzdělání a obživy;

      2.      S politováním rovněž konstatuje, že [UNCCP] nebyla schopna nalézt prostředky k dosažení pokroku v uplatňování odstavce 11 rezoluce 194 (III) a znovu žádá,
         aby [UNCCP] i nadále vyvíjela úsilí v tomto smyslu a podala o tom Valnému shromáždění zprávu podle potřeby, avšak nejpozději
         dne 1. září 2009;

      3.      Potvrzuje nezbytnost pokračování práce [UNRWA], jakož i význam jejího nerušeného působení a jejích služeb pro dobré životní podmínky
         a humánní rozvoj palestinských uprchlíků a pro stabilitu v regionu, v očekávání spravedlivého vyřešení otázky palestinských
         uprchlíků“.

       Úřad Vysokého komisaře Organizace spojených národů pro uprchlíky
      11      Podle čl. 7 písm. c) přílohy rezoluce Valného shromáždění Organizace spojených národů č. 428 (V) ze dne 14. prosince 1950
         o statutu Úřadu Vysokého komisaře Organizace spojených národů pro uprchlíky (UNHCR) Vysoký komisař OSN pro uprchlíky „nevykonává
         svůj mandát, tak jak je definován v [uvedeném statutu], ve vztahu k osobám, které v současné době užívají ochrany nebo podpory
         od jiných orgánů nebo odborných organizací Spojených národů“.

       Právní úprava Unie
      12      Druhý a třetí bod odůvodnění směrnice uvádějí:

      „(2)      Evropská rada se na zvláštním zasedání v Tampere ve dnech 15. a 16. října 1999 dohodla, že bude pracovat na vytvoření společného
         evropského azylového systému, založeného na úplném uplatňování a začlenění Ženevské úmluvy [...], tak aby nikdo nebyl vrácen
         zpět tam, kde by byl vystaven pronásledování, tj. dodržování zásady nenavracení.

      (3)      Ženevská úmluva [...] [je] základem mezinárodního právního režimu na ochranu uprchlíků.“
      13      Podle šestého bodu odůvodnění směrnice:

      „Hlavním cílem této směrnice je na jedné straně zajistit, aby členské státy používaly společná kritéria pro zjišťování totožnosti
         osob, které mezinárodní ochranu skutečně potřebují, a na druhé straně zajistit minimální úroveň výhod poskytovaných těmto
         osobám ve všech členských státech.“

      14      Podle desátého bodu odůvodnění směrnice:

      „Tato směrnice ctí základní práva a dodržuje zásady uznané zejména Listinou základních práv Evropské unie. Tato směrnice zejména
         usiluje o zajištění plného dodržování lidské důstojnosti a práva na azyl u žadatelů o azyl a jejich rodinných příslušníků,
         kteří je doprovázejí.“

      15      Šestnáctý a sedmnáctý bod odůvodnění směrnice znějí takto:

      „(16) Je třeba stanovit minimální normy pro definici a obsah postavení uprchlíka, a aby sloužily jako vodítko pro příslušné vnitrostátní
         orgány členských států při uplatňování Ženevské úmluvy.

      (17)      Je nezbytné zavést společná kritéria uznávání žadatelů o azyl jako uprchlíků ve smyslu článku 1 Ženevské úmluvy.“
      16      V souladu s čl. 2 písm. c) až e) směrnice se pro účely této směrnice rozumí:

      „c)      ,uprchlíkem‘ státní příslušník třetí země, který se v důsledku oprávněných obav před pronásledováním z důvodů rasových, náboženských
         nebo národnostních nebo z důvodů příslušnosti k určitým společenským vrstvám nebo i zastávání určitých politických názorů
         nachází mimo zemi své státní příslušnosti a je neschopen přijmout nebo, vzhledem ke shora uvedeným obavám, odmítá ochranu
         dotyčné země, nebo osoba bez státní příslušnosti, která se ze stejných shora uvedených důvodů nachází mimo zemi svého dosavadního
         pobytu, která vzhledem ke shora uvedeným obavám se tam nechce nebo nemůže vrátit a na kterou se nevztahuje článek 12;

      d)      ,postavením uprchlíka‘ uznání státního příslušníka třetí země nebo osoby bez státní příslušnosti členským státem za uprchlíka;
      e)      ,osobou, která má nárok na podpůrnou ochranu‘ státní příslušník třetí země nebo osoba bez státní příslušnosti, která nesplňuje
         podmínky pro uznání za uprchlíka, ale u které existují závažné důvody se domnívat, že pokud by se vrátila do země svého původu,
         nebo v případě osoby bez státní příslušnosti do země svého dosavadního pobytu, byla by vystavena reálné hrozbě, že utrpí vážnou
         újmu uvedenou v článku 15, a na kterou se nevztahují čl. 17 odst. 1 a 2, přičemž tato osoba nemůže nebo vzhledem ke shora
         uvedené hrozbě nechce přijmout ochranu dotyčné země“.

      17      Články 13 a 18 směrnice stanoví, že členské státy přiznávají postavení uprchlíka nebo statut podpůrné ochrany státním příslušníkům
         třetích zemí, kteří splňují podmínky stanovené v kapitolách II a III nebo kapitolách II a V této směrnice.

      18      Článek 12 odst. 1 písm. a) směrnice, nazvaný „Vyloučení“ a obsažený v kapitole III této směrnice, která se týká podmínek pro
         získání postavení uprchlíka, stanoví:

      „Státní příslušník třetí země nebo osoba bez státní příslušnosti je vyloučen z postavení uprchlíka, jestliže:
      a)      spadá do oblasti působnosti čl. 1 odst. D Ženevské úmluvy týkajícího se ochrany nebo podpory od jiných orgánů nebo odborných
         organizací OSN než vysokého komisaře OSN pro uprchlíky. Jestliže podobná ochrana nebo podpora není z jakýchkoli důvodů dále
         udělována osobám, jejichž postavení není ještě definitivně rozhodnuto podle ustanovení příslušných rozhodnutí Valného shromáždění
         OSN, nabývají tyto osoby nároku na výhody podle této směrnice“.

      19      Podle článku 13 směrnice:

      „Členské státy přiznávají postavení uprchlíka státním příslušníkům třetích zemí a osobám bez státní příslušnosti, které splňují
         podmínky pro získání postavení uprchlíka v souladu s kapitolami II a III.“

      20      Článek 21 odst. 1 směrnice, který je obsažen v kapitole VII této směrnice, nazvaný „Obsah mezinárodní ochrany“, uvádí:

      „Členské státy dodržují zásadu nenavracení v souladu se svými mezinárodními závazky.“
      21      V souladu se svými články 38 a 39 vstoupila směrnice v platnost dne 20. října 2004 a měla být provedena nejpozději dne 10.
         října 2006.

       Vnitrostátní právní úprava
      22      Článek 3 odst. 1 zákona č. CXXXIX z roku 1997 o právu na azyl [Magyar Közlöny 1997/112 (XII.15.), dále jen „zákon o právu na azyl“], stanoví:

      „Orgán příslušný v oblasti azylu přizná na žádost dotyčné osoby postavení uprchlíka cizinci, který prokáže nebo přesvědčivě
         doloží, že se na něj vztahují ustanovení Ženevské úmluvy v souladu s čl. 1 oddílem A a oddílem B odst. 1 písm. b) uvedené
         úmluvy a s čl. 1 odst. 2 a 3 Protokolu, aniž je dotčena výjimka stanovená v článku 4.“

      23      Příslušný orgán v souladu s čl. 38 odst. 2 zákona o právu na azyl ve svém rozhodnutí o zamítnutí žádosti o azyl určí, zda
         se zakazuje navrácení a vyhoštění.

      24      Článek 51 odst. 1 zákona č. II z roku 2007 o vstupu a pobytu státních příslušníků třetích zemí [a harmadik országbeli állampolgárok
         beutazásáról és tartózkodásáról szóló 2007. évi II. törvény, Magyar Közlöny 2007/1 (I.5.)], stanoví:

      „Státní příslušníci třetích zemí nesmějí být navráceni nebo vyhoštěni na území země, která pro dotyčné osoby není považována
         za bezpečnou zemi původu nebo za bezpečnou třetí zemi, zejména v případě, že by na tomto území byli vystaveni riziku pronásledování
         z důvodů rasových, náboženských nebo národnostních nebo z důvodů příslušnosti k určitým společenským vrstvám, ani na území
         nebo na hranici země, kde existují oprávněné důvody k obavám, že vyhoštění státní příslušníci třetích zemí budou vystaveni
         mučení nebo krutému, nelidskému a ponižujícímu zacházení či trestu.“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      25      Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že N. Bolbol poté, co společně se svým manželem opustila pásmo Gazy, přijela dne 10. ledna
         2007 na základě víza do Maďarska. V Maďarsku poté získala povolení k pobytu udělené orgánem příslušným v oblasti přistěhovalectví.

      26      Dne 21. června 2007 N. Bolbol podala u BAH žádost o azyl pro případ, že by její povolení k pobytu nebylo prodlouženo, přičemž
         se odvolávala na nebezpečnou situaci v pásmu Gazy z důvodu každodenních střetů mezi organizacemi Fatah a Hamás. N. Bolbol
         založila tuto žádost na čl. 1 oddílu D druhé větě Ženevské úmluvy, přičemž uplatňovala svou situaci Palestinky, která má bydliště
         mimo oblast působení UNRWA. Jediným jejím rodinným příslušníkem, který zůstal v pásmu Gazy, je její otec.

      27      Podle předkládacího rozhodnutí N. Bolbol nevyužila ochrany a podpory UNRWA. Dotyčná osoba nicméně tvrdí, že k tomu byla oprávněna
         a na podporu tohoto tvrzení se dovolává registrační karty u UNRWA vydané na jméno rodiny bratranců jejího otce. Existenci
         tohoto příbuzenského svazku, jehož se N. Bolbol dovolává, žalovaný v původním řízení při neexistenci jakýchkoliv listinných
         důkazů zpochybňuje. Krom toho i přes kroky, které N. Bolbol u UNRWA podnikla, nemohla tato agentura potvrdit nárok N. Bolbol
         na registraci u UNRWA na základě jejích příbuzenských svazků.

      28      Žalovaný v původním řízení ve svém rozhodnutí ze dne 14. září 2007 žádost o azyl N. Bolbol zamítl, přičemž zároveň určil,
         že vůči ní nemůže být vydáno opatření k ukončení pobytu.

      29      Zamítnutí žádosti o azyl N. Bolbol se zakládá na čl. 3 odst. 1 zákona o právu na azyl. Podle odůvodnění zamítavého rozhodnutí
         neukládá čl. 1 oddíl D druhá věta Ženevské úmluvy bezpodmínečné uznání za uprchlíka, nýbrž vymezuje skupinu osob, na něž se
         ustanovení této úmluvy vztahují. Z toho plyne, že Palestincům musí být umožněn přístup k řízení o udělení azylu a že je nutné
         ověřit, zda splňují definici pojmu „uprchlík“ ve smyslu čl. 1 oddílu A uvedené úmluvy. Podle téhož rozhodnutí nelze N. Bolbol
         přiznat postavení uprchlíka, neboť se na ni neuplatní čl. 1 oddíl A Ženevské úmluvy, jelikož neopustila zemi svého původu
         kvůli pronásledování z důvodů rasových, náboženských nebo národnostních nebo z důvodu zastávání určitých politických názorů.

      30      Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že se na N. Bolbol vztahuje zákaz ukončení pobytu založený na článku 38 zákona o právu
         na azyl a čl. 51 odst. 1 zákona č. II z roku 2007 o vstupu a pobytu z důvodu, že zpětné převzetí Palestinců závisí na volném
         uvážení izraelských orgánů a že N. Bolbol by byla v pásmu Gazy s ohledem na kritický stav, který tam vládne, vystavena mučení
         nebo nelidskému a ponižujícímu zacházení.

      31      Nawras Bolbol navrhuje, aby předkládající soud zamítavé rozhodnutí BAH změnil tak, že jí přizná postavení uprchlíka na základě
         čl. 1 oddílu D druhé věty Ženevské úmluvy, což je podle jejího názoru ustanovení, které představuje autonomní právní základ
         pro účely uznání za uprchlíka. Jelikož splňuje podmínky stanovené tímto ustanovením, má totiž nárok na to, aby byla uznána
         za uprchlíka nezávisle na tom, zda je rovněž považována za uprchlíka ve smyslu oddílu A téhož článku. Podle N. Bolbol je účelem
         uvedeného čl. 1 oddílu D stanovit, že pokud osoba registrovaná u UNRWA nebo oprávněná k této registraci pobývá z jakéhokoli
         důvodu mimo oblast působení této organizace a z vážných důvodů od ní nelze očekávat, že se do této oblasti vrátí, smluvní
         státy Ženevské úmluvy jí musí automaticky přiznat postavení uprchlíka. S ohledem na skutečnost, že je žalobkyně po otcovské
         linii oprávněna k registraci u UNRWA, avšak pobývá v Maďarsku, a tudíž mimo oblast působení této organizace, musí jí být bez
         dalšího přezkumu přiznáno postavení uprchlíka.

      32      Žalovaný v původním řízení navrhuje, aby byla žaloba zamítnuta, přičemž tvrdí, že žádost N. Bolbol o přiznání postavení uprchlíka
         je nepodložená vzhledem k tomu, že dotyčná osoba neopustila svou zemi ze žádného z důvodů uvedených v čl. 1 oddílu A Ženevské
         úmluvy, a že oddíl D téhož článku nepředstavuje právní základ pro automatické přiznání postavení uprchlíka, nýbrž že se jedná
         pouze o ustanovení, které se týká osobní působnosti této úmluvy. Palestinci tudíž mají právo na přiznání tohoto postavení
         pouze tehdy, pokud splňují definici pojmu „uprchlík“ uvedenou v čl. 1 oddílu A uvedené úmluvy, což musí být ověřeno v každém
         jednotlivém případě.

      33      Předkládající soud poukazuje na to, že právní otázka, jež vyvstala ve věci v původním řízení, musí být rozhodnuta ve světle
         čl. 12 odst. 1 písm. a) směrnice. Jelikož žádost v původním řízení byla podána dne 21. června 2007, tedy v době, kdy uvedený
         článek ještě nebyl proveden do maďarského právního řádu, je v projednávaném případě třeba použít ustanovení práva Unie přímo.

      34      Podle předkládajícího soudu lze čl. 1 oddíl D Ženevské úmluvy vykládat několika způsoby. V říjnu 2002 Vysoký komisař Organizace
         spojených národů pro uprchlíky sice vydal pokyny k „použití čl. 1 oddílu D Ženevské úmluvy na palestinské uprchlíky“. Nicméně
         tyto pokyny neobsahují dostatečně jasné a jednoznačné údaje k zajištění jednotného používání tohoto ustanovení vůči Palestincům.
         Vzhledem k tomu, že směrnice obsahuje odkaz na uvedený čl. 1 oddíl D, má Soudní dvůr pravomoc upřesnit jeho smysl.

      35      Za těchto podmínek se Fővárosi Bíróság (soud v Budapešti) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné
         otázky:

      „Pro účely použití čl. 12 odst. 1 písm. a) směrnice Rady 2004/83/ES:
      1)      Je třeba mít za to, že osoba požívá ochrany nebo podpory od odborné organizace Spojených národů pouze na základě skutečnosti,
         že má na tuto ochranu nebo podporu nárok, nebo je nutné, aby tuto ochranu nebo podporu skutečně využívala?

      2)      Vyžaduje ukončení ochrany nebo podpory od odborné organizace Spojených národů pobyt mimo oblast působení této organizace,
         ukončení činnosti odborné organizace, konec možnosti využívat této ochrany nebo podpory od této organizace, anebo k němu dochází
         i v případě objektivní překážky, která brání tomu, aby oprávněná osoba mohla o ochranu nebo podporu požádat?

      3)      Má se za to, že výraz „výhody podle této směrnice“ znamená přiznání postavení uprchlíka nebo jedné z obou forem ochrany, na
         něž se směrnice vztahuje (postavení uprchlíka a přiznání podpůrné ochrany), podle rozhodnutí členského státu, anebo případně
         [neznamená] automatické přiznání žádné z obou forem ochrany, avšak [značí] pouze [zahrnutí dotyčné osoby do] osobní působnosti
         směrnice?“

       K předběžným otázkám
       Úvodní poznámky
      36      Směrnice byla přijata zejména na základě čl. 63  prvního pododstavce bodu 1 písm. c) ES, který Radě Evropské unie uložil,
         aby v souladu se Ženevskou úmluvou a ostatními příslušnými smlouvami přijala opatření o azylu v oblasti minimálních norem
         pro uznávání státních příslušníků třetích zemí za uprchlíky.

      37      Z třetího, šestnáctého a sedmnáctého bodu odůvodnění směrnice vyplývá, že Ženevská úmluva je základem mezinárodního právního
         režimu na ochranu uprchlíků a že ustanovení směrnice upravující podmínky přiznávání postavení uprchlíka, jakož i obsah tohoto
         postavení, byla přijata jako vodítko pro příslušné orgány členských států při uplatňování této úmluvy založeném na společných
         pojmech a kritériích (viz rozsudek ze dne 2. března 2010, Salahadin Abdulla a další, C‑175/08, C‑176/08, C‑178/08 a C‑179/08,
         Sb. rozh. s. I‑0000, bod 52).

      38      Výklad ustanovení směrnice by tedy měl být prováděn ve světle systému a účelu této směrnice, s ohledem na Ženevskou úmluvu
         a ostatní příslušné smlouvy uvedené v čl. 63 prvním pododstavci bodu 1 ES. Jak vyplývá z desátého bodu odůvodnění směrnice,
         tento výklad má rovněž ctít základní práva a dodržovat zásady uznané zejména Listinou základních práv Evropské unie (výše
         citovaný rozsudek Salahadin Abdulla a další, body 53 a 54).

       K první otázce
      39      Svou první otázkou se předkládající soud táže, zda pro účely použití čl. 12 odst. 1 písm. a) první věty směrnice osoba požívá
         ochrany nebo podpory od jiné odborné organizace Spojených národů než UNHCR pouze na základě skutečnosti, že má na tuto ochranu
         nebo podporu nárok, nebo je nutné, aby tuto ochranu nebo podporu skutečně využila.

      40      Úvodem je třeba připomenout, že v rámci řízení o předběžné otázce přísluší vnitrostátnímu soudu, aby zjistil skutkový stav.

      41      Jak bylo uvedeno v bodě 27 tohoto rozsudku, N. Bolbol ochrany nebo podpory od UNRWA nevyužila.

      42      Podle čl. 12 odst. 1 písm. a) první věty směrnice, jenž je obsažen v kapitole III této směrnice, která se týká podmínek pro
         získání postavení uprchlíka, je státní příslušník třetí země nebo osoba bez státní příslušnosti vyloučen z postavení uprchlíka,
         „jestliže spadá do oblasti působnosti čl. 1 odst. D Ženevské úmluvy týkajícího se ochrany nebo podpory od jiných orgánů nebo
         odborných organizací OSN než vysokého komisaře OSN pro uprchlíky“.

      43      Článek 1 oddíl D Ženevské úmluvy stanoví, že se tato úmluva nevztahuje na „osoby, které v současné době užívají ochrany nebo
         podpory“ od takového orgánu nebo takové odborné organizace Spojených národů.

      44      Je nesporné, že UNRWA je jedním z orgánů a odborných organizací Spojených národů jiných než UNHCR, které jsou uvedeny v čl. 12
         odst. 1 písm. a) směrnice a v čl. 1 oddílu D Ženevské úmluvy, přičemž UNHCR byl vytvořen právě s ohledem na specifickou situaci
         palestinských uprchlíků využívajících podpory nebo ochrany od UNRWA, jak vyplývá zejména z návrhu směrnice Rady předloženého
         Komisí dne 12. září 2001 [KOM(2001) 510 v konečném znění].

      45      Jak uvedla generální advokátka v bodech 12 a 13 svého stanoviska, z „Konsolidovaných instrukcí upravujících registraci a nárok
         na registraci“ (Consolidated Eligibility and Registration Instructions, dále jen „CERI“) agentury UNRWA, jejichž znění použitelné
         v současné době bylo přijato v roce 2009, vyplývá, že ačkoliv se výraz „palestinský uprchlík“ vztahuje pro potřeby UNRWA na
         všechny „osoby, jejichž běžné místo pobytu byla v době od 1. června 1946 do 15. května 1948 Palestina a které přišly jak o své
         domovy, tak o prostředky obživy v důsledku konfliktu z roku 1948“ (bod III.A.1 CERI), jiné osoby jsou také oprávněny využívat
         podpory nebo ochrany UNRWA. Patří mezi ně „neregistrované osoby vysídlené následkem válečných událostí v roce 1967 a pozdějších“
         [bod III.B CERI; viz rovněž zejména odstavec 6 rezoluce Valného shromáždění Organizace spojených národů č. 2252 (ES-V) ze
         dne 4. července 1967].

      46      Za těchto podmínek nelze bez dalšího vyloučit, že taková osoba, jako je N. Bolbol, která není u UNRWA zaregistrována, může
         přesto náležet k osobám, na které se vztahuje čl. 1 oddíl D Ženevské úmluvy, a tudíž čl. 12 odst. 1 písm. a) první věta směrnice.

      47      Proti zahrnutí osob vysídlených následkem válečných událostí v roce 1967 do působnosti čl. 1 oddílu D Ženevské úmluvy nelze
         namítat, na rozdíl od teze zastávané vládou Spojeného království, že se čl. 1 oddíl D této úmluvy, a tudíž čl. 12 odst. 1
         písm. a) směrnice vztahuje pouze na palestinské uprchlíky v důsledku konfliktu z roku 1948, kteří požívali podpory nebo ochrany
         od UNRWA při uzavření Ženevské úmluvy v jejím původním znění z roku 1951.

      48      Ženevská úmluva ve svém původním znění z roku 1951 byla totiž změněna Protokolem týkajícím se právního postavení uprchlíků
         ze dne 31. ledna 1967 právě za účelem umožnění vývoje výkladu uvedené úmluvy a zohlednění nových kategorií uprchlíků jiných
         než těch, kteří se stali uprchlíky v důsledku „událostí, které nastaly před 1. lednem 1951“.

      49      Za účelem posouzení, zda taková osoba, jako je N. Bolbol, spadá pod ustanovení čl. 12 odst. 1 písm. a) první věty směrnice,
         je tedy třeba ověřit, jak o to žádá předkládající soud, zda postačuje zjistit, že taková osoba je oprávněna využívat podpory
         poskytované UNRWA, nebo zda musí být prokázáno, že uvedenou podporu skutečně využila.

      50      Článek 1 oddíl D Ženevské úmluvy, na který odkazuje čl. 12 odst. 1 písm. a) směrnice, se omezuje na to, že z rozsahu působnosti
         uvedené úmluvy vylučuje osoby, které „v současné době užívají“ ochrany nebo podpory od jiného orgánu nebo odborné organizace
         Spojených národů než UNHCR.

      51      Z jasného znění čl. 1 oddílu D Ženevské úmluvy vyplývá, že pouze osoby, které skutečně využily podpory poskytnuté UNRWA, spadají
         pod ustanovení o vyloučení z postavení uprchlíka v něm uvedené, které musí být jako takové vykládáno restriktivně, a nemůže
         se tudíž vztahovat rovněž na osoby, které jsou nebo byly pouze oprávněny k ochraně nebo podpoře ze strany této agentury.

      52      I když registrace u UNRWA je dostatečným důkazem skutečného využití podpory od této agentury, v bodě 45 tohoto rozsudku bylo
         uvedeno, že tato podpora může být poskytnuta i při neexistenci takové registrace, přičemž v tomto případě musí být příjemci
         umožněno podat o tom důkaz jakýmkoliv jiným způsobem.

      53      Za těchto podmínek je třeba na první položenou otázku odpovědět, že pro účely použití čl. 12 odst. 1 písm. a) první věty směrnice
         2004/83 osoba požívá ochrany nebo podpory od jiné odborné organizace Spojených národů než UNHCR, pokud tato osoba této ochrany
         nebo této podpory skutečně využívá.

      54      Je třeba dodat, že osoby, které před svou žádostí o přiznání postavení uprchlíka skutečně nevyužily ochranu nebo podporu od
         UNRWA, mohou každopádně požádat o přezkum této žádosti na základě čl. 2 písm. c) směrnice.

       Ke druhé a třetí otázce
      55      Jak bylo uvedeno v bodě 41 tohoto rozsudku, N. Bolbol nevyužila ochrany nebo podpory od UNRWA.

      56      Za těchto podmínek není třeba, s ohledem na odpověď poskytnutou na první otázku, odpovídat na ostatní položené otázky.

       K nákladům řízení
      57      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      Pro účely použití čl. 12 odst. 1 písm. a) první věty směrnice Rady 2004/83/ES ze dne 29. dubna 2004 o minimálních normách,
            které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli žádat o postavení uprchlíka
            nebo osoby [aby mohli být uznáni za uprchlíka nebo osobu], která z jiných důvodů potřebuje mezinárodní ochranu, a o obsahu
            poskytované ochrany, osoba požívá ochrany nebo podpory od jiné odborné organizace Spojených národů než Úřadu Vysokého komisaře
            OSN pro uprchlíky, pokud tato osoba této ochrany nebo této podpory skutečně využívá.
      Podpisy
      * Jednací jazyk: maďarština.


Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 16. května 2002. # Komise Evropských společenství proti Italské republice. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-142/01.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 22. září 1988. # Land de Sarre a další proti Ministre de l'Industrie, des P et T et du Tourisme a dalším. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal administratif de Strasbourg - Francie. # Věc 187/87.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 9. prosince 1982. # H.P. Klughardt oHG proti Hauptzollamt Hamburg-St. Annen. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesfinanzhof - Německo. # Věc 309/81.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 2. října 2003. # Empresa Nacional Siderúrgica SA (Ensidesa) proti Komisi Evropských společenství. # Opravný prostředek. # Věc C-198/99 P.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 2. srpna 1993. # Maria Grana-Novoa proti Landesversicherungsanstalt Hessen. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundessozialgericht - Německo. # Sociální zabezpečení migrujících pracovníků. # Věc C-23/92.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 30. dubna 1998. # Barbara Bellone proti Yokohama SpA. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunale di Bologna - Itálie. # Věc C-215/97.


Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 22. června 1994. # Lello Di Marzio a Giorgio Lebedef proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci. # Spojené věci T-98/92 a T-99/92.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 9. července 1975. # I. Schroeder KG proti Oberstadtdirektor der Stadt Köln. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Verwaltungsgericht Köln - Německo. # Věc 21-75.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (prvního senátu) ze dne 17. září 2008. # Neurim Pharmaceuticals (1991) Ltd proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška obrazové ochranné známky Společenství Neurim PHARMACEUTICALS - Starší slovní ochranná známka Společenství EURIM-PHARM a starší národní slovní ochranná známka EURIM-PHARM - Jazyk odvolacího řízení - Lhůty - Přípustnost odvolání před odvolacím senátem - Zásada proporcionality - Pokračování v řízení - Navrácení do původního stavu - Články 59, 78 a 78a nařízení (ES) č. 40/94 - Pravidlo 48 odst. 1 písm. c) a odst. 2, pravidlo 49 odst. 1 a pravidlo 96 odst. 1 nařízení (ES) č. 2868/95. # Věc T-218/06.

text:
      Věc T-218/06
      Neurim Pharmaceuticals (1991) Ltd
      v.
      Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška obrazové ochranné známky Společenství Neurim PHARMACEUTICALS – Starší slovní ochranná známka Společenství EURIM-PHARM a starší národní slovní ochranná známka EURIM-PHARM – Jazyk odvolacího řízení – Lhůty – Přípustnost odvolání před odvolacím senátem – Zásada proporcionality – Pokračování v řízení – Navrácení do původního stavu – Články 59, 78 a 78a nařízení (ES) č. 40/94 – Pravidlo 48 odst. 1 písm. c) a odst. 2, pravidlo 49 odst. 1 a pravidlo 96 odst. 1 nařízení (ES) č. 2868/95“
      Shrnutí rozsudku
      1.      Ochranná známka Společenství – Odvolací řízení – Lhůta a forma odvolání
      (Nařízení Rady č. 40/94, článek 59; nařízení Komise č. 2868/95, čl. 1 pravidlo 48 odst. 1 písm. c) a odst. 2, pravidlo 49
            odst. 1 a pravidlo 96 odst. 1)
      2.      Akty orgánů – Domněnka legality
      (Článek 249 ES)
      3.      Ochranná známka Společenství – Jazyky úřadu
      (Nařízení Rady č. 2868/95, čl. 1 pravidlo 96 odst. 1)
      4.      Ochranná známka Společenství – Procesní ustanovení – Navrácení do původního stavu
      (Nařízení Rady č. 40/94, čl. 78 odst. 2)
      1.      Z pravidla 48 odst. 1 písm. c) a odst. 2 nařízení č. 2868/95, kterým se provádí nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství,
         vyplývá, že odvolání musí obsahovat údaj o rozsahu, v jakém se žádá o změnu nebo zrušení napadeného rozhodnutí, a že toto
         odvolání musí být podáno v jazyce řízení, ve kterém bylo toto rozhodnutí vydáno.

      Na základě pravidla 49 odst. 1 nařízení č. 2868/95, nevyhovuje-li odvolání zejména pravidlu 48 odst. 1 písm. c) a odst. 2
         téhož nařízení, zamítne je odvolací senát jako nepřípustné, pokud nejsou tyto nedostatky odstraněny před uplynutím lhůty stanovené
         v článku 59 nařízení č. 40/94, a sice lhůty dvou měsíců ode dne doručení napadeného rozhodnutí.

      Z pravidla 49 odst. 1 nařízení č. 2868/95 vyplývá, že přímým následkem nedodržení pravidla 48 odst. 1 písm. c) a odst. 2 téhož
         nařízení a bez předchozího oznámení je zamítnutí odvolání jako nepřípustného, a to případně po uplynutí lhůty stanovené v
         pravidle 96 odst. 1 téhož nařízení, podle kterého, nestanoví-li uvedené nařízení jinak, může každý účastník používat kterýkoli
         jiný jazyk Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory), než je jazyk řízení, pokud tento účastník předloží
         překlad do tohoto jazyka do jednoho měsíce ode dne předložení původního dokumentu. Z použitelných nařízení ani z judikatury
         nevyplývá, že úřad je povinný upozorňovat případné odvolatele u odvolacího senátu na následky nedodržení formalit stanovených
         v těchto nařízeních.

      Případná praxe úřadu spočívající v informování odvolatelů o formálních nedostatcích jejich podání nemůže změnit začátek běhu
         lhůty stanovené v pravidle 96 odst. 1 nařízení č. 2868/95. Krom toho podle ustálené judikatury byla pravidla týkající se lhůt
         zavedena za účelem zajištění právní jistoty a zabránění jakékoli diskriminaci nebo svévolnému zacházení. Toto obecné zjištění
         se použije také na lhůty stanovené v nařízeních o ochranné známce Společenství. Použití lhůty stanovené v uvedeném pravidle
         96 odst. 1 tedy není v rozporu se zásadou rovného zacházení.

      (viz body 37–39, 43–44)
      2.      Pokud by odvolací senát odmítl použít pravidla upravující přípustnost odvolání, a sice pravidlo 96 odst. 1, pravidlo 49 odst.
         1 a pravidlo 48 odst. 1 písm. c) a odst. 2 nařízení č. 2868/95, kterým se provádí nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství,
         porušil by tím zásadu domněnky legality, podle níž právní úprava Společenství zůstává v plném rozsahu účinná do té doby, než
         její protiprávnost určí příslušný soud.

      (viz bod 52)
      3.      Pravidlo 96 odst. 1, pravidlo 49 odst. 1 a pravidlo 48 odst. 1 písm. c) a odst. 2 nařízení č. 2868/95, kterým se provádí nařízení
         č. 40/94 o ochranné známce Společenství, jsou součástí ustanovení, která upravují jazykový režim zavedený nařízením č. 40/94.
         Vzhledem k tomu, že podle judikatury je tento jazykový režim slučitelný se zásadou proporcionality, nelze tato pravidla považovat
         za odporující této zásadě.

      (viz bod 54)
      4.      Lhůta dvou měsíců stanovená v čl. 78 odst. 2 nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství pro podání žádosti o navrácení
         do původního stavu začne běžet ode dne, kdy pominula překážka, kvůli níž navrhovatel nemohl splnit lhůtu vůči Úřadu pro harmonizaci
         na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory), a nikoli od okamžiku, kdy úřad případně oznámí vadu řízení.

      (viz bod 77)
ROZSUDEK SOUDU (prvního senátu)
      17. září 2008 (*)

      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška obrazové ochranné známky Společenství Neurim PHARMACEUTICALS – Starší slovní ochranná známka Společenství EURIM-PHARM a starší národní slovní ochranná známka EURIM-PHARM – Jazyk odvolacího řízení – Lhůty – Přípustnost odvolání před odvolacím senátem – Zásada proporcionality – Pokračování v řízení – Navrácení do původního stavu – Články 59, 78 a 78a nařízení (ES) č. 40/94 – Pravidlo 48 odst. 1 písm. c) a odst. 2, pravidlo 49 odst. 1 a pravidlo 96 odst. 1 nařízení (ES) č. 2868/95“
      Ve věci T‑218/06,
      Neurim Pharmaceuticals (1991) Ltd, se sídlem v Tel-Avivu (Izrael), zastoupená M. Kinkeldeyem, advokátem,

      žalobkyně,
      proti
      Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM), zastoupenému G. Schneiderem, jako zmocněncem,

      žalovanému,
      přičemž další účastnicí řízení před odvolacím senátem OHIM, vystupující jako vedlejší účastnice řízení před Soudem, je
      Eurim-Pharm Arzneimittel GmbH, se sídlem v Piding (Německo), zastoupená T. Raabem, advokátem,

      jejímž předmětem je žaloba podaná proti rozhodnutí prvního odvolacího senátu OHIM ze dne 2. června 2006 (věc R 74/2006-1),
         týkajícímu se námitkového řízení mezi Eurim-Pharm Arzneimittel GmbH a Neurim Pharmaceuticals (1991) Ltd,

      SOUD PRVNÍHO STUPNĚ EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (první senát),
      ve složení V. Tiili, předsedkyně, F. Dehousse a I. Wiszniewska-Białecka (zpravodajka), soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Andová, rada,
      s přihlédnutím k žalobě došlé kanceláři Soudu dne 16. srpna 2006,
      s přihlédnutím k vyjádření OHIM k žalobě došlému kanceláři Soudu dne 20. prosince 2006,
      s přihlédnutím k vyjádření vedlejší účastnice k žalobě došlému kanceláři Soudu dne 18. prosince 2006,
      po jednání konaném dne 12. února 2008,
      vydává tento
      Rozsudek
       Právní rámec
      1        Článek 59 nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. 1994, L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146), ve znění pozdějších předpisů, stanoví:

      „Odvolání se podává písemně u úřadu ve lhůtě dvou měsíců ode dne doručení napadeného rozhodnutí. Odvolání se považuje za podané
         až po zaplacení poplatku. Písemné odůvodnění odvolání musí být předloženo ve lhůtě čtyř měsíců ode dne doručení rozhodnutí.“

      2        Článek 78 nařízení č. 40/94 zní následovně:

      „Navrácení do původního stavu
      1. Přihlašovateli nebo majiteli ochranné známky Společenství nebo i každému jinému účastníku řízení před úřadem, který při
         prokazatelném zachování péče vyžadované okolnostmi nebyl schopen dodržet vůči úřadu lhůtu, budou na žádost jeho práva navrácena,
         pokud zmeškání lhůty mělo za následek přímo na základě ustanovení tohoto nařízení ztrátu práva nebo opravného prostředku.

      2. Žádost se podává písemně ve lhůtě dvou měsíců ode dne, kdy pominula příčina zmeškání. V této lhůtě musí být učiněn zmeškaný
         úkon [...]

      3. Žádost musí být odůvodněna a musí v ní být uvedeny skutečnosti, o které se opírá. Žádost se považuje za podanou až po zaplacení
         poplatku za navrácení práv.

      […]“
      3        Článek 78a nařízení č. 40/94 stanoví:

      „Pokračování v řízení
      1. Přihlašovateli nebo majiteli ochranné známky Společenství nebo jinému účastníkovi řízení před úřadem, který nedodržel lhůtu
         ve vztahu k úřadu, může být na žádost umožněno pokračovat v řízení za předpokladu, že v době podání žádosti byl zmeškaný úkon
         proveden. Žádost o pokračování v řízení je přípustná pouze tehdy, pokud je podána do dvou měsíců po uplynutí nedodržené lhůty.
         Žádost se nepovažuje za podanou, dokud není zaplacen poplatek za pokračování v řízení.

      […]“
      4        Pravidlo 48 nařízení Komise (ES) č. 2868/95 ze dne 13. prosince 1995, kterým se provádí nařízení č. 40/94 (Úř. věst. L 303, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 189), ve znění
         pozdějších předpisů, stanoví:

      „1. Odvolání musí obsahovat:
      […]
      c) údaj o napadeném rozhodnutí a o rozsahu, v jakém se žádá o změnu nebo zrušení rozhodnutí.
      2. Odvolání se podává v jazyce řízení, ve kterém bylo napadené rozhodnutí vydáno.“
      5        Pravidlo 49 odst. 1 nařízení č. 2868/95 stanoví:

      „Nevyhovuje-li odvolání článkům 57, 58 a 59 nařízení [č. 40/94] a pravidlu 48 odst. 1 písm. c) a odst. 2, zamítne je odvolací
         senát jako nepřípustné, pokud nejsou [všechny zjištěné] nedostatky odstraněny před uplynutím lhůty stanovené v článku 59 nařízení
         [č. 40/94].“

      6        Pravidlo 70 nařízení č. 2868/95 týkající se počítání lhůt stanoví:

      „[…]
      2. Počítání začíná dnem, který následuje po dni, kdy nastala rozhodná skutečnost, je-li touto skutečností úkon v řízení nebo
         uplynutí jiné lhůty. Je-li touto skutečností doručení, považuje se za rozhodnou skutečnost přijetí doručovaného dokumentu,
         není-li stanoveno jinak.

      […]
      4. Je-li lhůta vyjádřena jako jeden měsíc nebo určitý počet měsíců, uplyne v příslušném následujícím měsíci dnem, který se
         číslem shoduje se dnem, kdy tato skutečnost nastala [...]“

      7        Pravidlo 96 nařízení č. 2868/95, zahrnuté do části obsahující obecná ustanovení týkajících se jazyků, ve svém odstavci 1 stanoví:

      „Aniž je dotčen čl. 115 odst. 4 a 7 nařízení [č. 40/94] a nestanoví-li tento předpis jinak, může v písemném řízení před úřadem
         každý účastník používat kterýkoli jazyk úřadu. Není-li zvolený jazyk jazykem řízení, předloží účastník překlad do tohoto jazyka
         do jednoho měsíce ode dne předložení původního dokumentu [...]“

       Skutečnosti předcházející sporu
      8        Dne 1. srpna 2002 podala Neurim Pharmaceuticals (1991) Ltd, která je žalobkyní v projednávané věci, u Úřadu pro harmonizaci
         na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) přihlášku ochranné známky Společenství na základě nařízení č. 40/94.

      9        Ochrannou známkou, jejíž zápis byl požadován, je následující obrazové označení:

      10      Výrobky, pro které byl zápis ochranné známky požadován, spadají do tříd 5 a 10 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění
         výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků, a odpovídají následujícímu popisu:

      –        třída 5: „Farmaceutické výrobky, farmaceutické přípravky, tabletky pro farmaceutické účely, chemické přípravky pro farmaceutické
         účely, chemické přípravky pro lékařské účely, drogy pro léčebné účely“;

      –        třída 10: „Lékařská zařízení“.
      11      Žalobkyně podala přihlášku ochranné známky Společenství v angličtině a jako druhý jazyk uvedla němčinu.

      12      Přihláška ochranné známky Společenství byla zveřejněna ve Věstníku ochranných známek Společenství č. 28/03 ze dne 31. března 2003.

      13      Dne 27. června 2003 podala Eurim-Pharm Arzneimittel GmbH, která je vedlejší účastnicí tohoto řízení, proti zápisu přihlášené
         ochranné známky námitky na základě čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94.

      14      Námitky byly založeny na slovní ochranné známce EURIM-PHARM, která je předmětem zápisu Společenství č. 667 899 pro „léčiva“
         spadající do třídy 5 a německého zápisu č. 1 068 926 pro „léčiva pro zvířata a lidi“ spadající rovněž do třídy 5, jakož i na
         německém obchodním jménu Eurim-Pharm užívaném v Německu k označování výroby a uvádění léčiv na trh, zejména velkoobchodu s léčivy.

      15      Námitky byly podány v němčině. Tento jazyk se stal jazykem řízení na základě čl. 115 odst. 6 nařízení č. 40/94.

      16      Rozhodnutím ze dne 14. listopadu 2005, doručeným účastníkům řízení faxem téhož dne, námitkové oddělení námitkám vyhovělo a přihlášku
         zamítlo.

      17      Dne 6. ledna 2006 podala žalobkyně proti tomuto rozhodnutí odvolání. Za tímto účelem použila formulář pro odvolání v angličtině
         poskytnutý OHIM, do kterého do kolonky 31, nazvané „Rozsah odvolání“, napsala v angličtině následující větu:

      „Rozhodnutí by mělo být zrušeno v plném rozsahu a přihláška k zápisu by měla být přijata.“
      18      Dne 18. ledna 2006 kancelář OHIM zaslala faxem zástupcům žalobkyně dva dokumenty: dvoustránkový dopis potvrzující přijetí
         odvolání a jednostránkové sdělení informující jí o nedostatku týkajícím se jazyka, ve kterém bylo odvolání podáno s ohledem
         na pravidlo 48 odst. 2 nařízení č. 2868/95. Tímto posledně uvedeným sdělením byla žalobkyně vyzvána, aby předložila překlad
         odvolání do jazyka řízení do jednoho měsíce ode dne předložení původního dokumentu, a to nejpozději do 6. února 2006 v souladu
         s pravidlem 96 odst. 1 nařízení č. 2868/95.

      19      Výpis z potvrzení o přenosu faxů předložený OHIM uvádí „OK“, pokud jde o přenos obou dokumentů zaslaných zástupcům žalobkyně
         v tento den.

      20      Dne 14. března 2006 předložila žalobkyně odůvodnění svého odvolání vyhotovené v němčině.

      21      Dne 22. března 2006 jeden z pracovníků OHIM telefonicky kontaktoval jednoho ze zástupců žalobkyně a informoval jej o nedostatku
         týkajícím se jazyka odvolání a o sdělení, které OHIM v tomto ohledu zaslal dne 18. ledna 2006. Zástupce žalobkyně oznámil,
         že toto sdělení neobdržel.

      22      Dopisem ze dne 7. dubna 2006, který byl OHIM zaslán faxem, zástupce žalobkyně uvedl, když odkázal na dřívější telefonickou
         konverzaci s pracovníkem OHIM, že obdržel pouze jediný dopis OHIM dne 18. ledna 2006, a sice dopis potvrzující přijetí odvolání.
         Na podporu tohoto tvrzení předložil výňatek z elektronického výpisu obsahujícího seznam faxů, které obdržel dne 18. ledna
         2006. Požádal rovněž o to, aby mu byla znovu zaslána kopie dopisu ze dne 18. ledna 2006 týkajícího se nedostatku souvisejícího
         s jazykem odvolání.

      23      Jiným dopisem ze dne 7. dubna 2006 zástupce žalobkyně zaslal OHIM nové odvolání, tentokrát celé vyhotovené v němčině, přičemž
         požádal o pokračování v řízení na základě článku 78a nařízení č. 40/94 a dal svolení k tomu, aby z jeho běžného účtu u OHIM
         byla odepsána částka poplatku, který je třeba zaplatit.

      24      Dne 23. května 2006 zástupce žalobkyně podal žádost o navrácení do původního stavu na základě článku 78 nařízení č. 40/94
         a dal svolení k tomu, aby z jeho běžného účtu u OHIM byla odepsána částka poplatku, který je třeba zaplatit. Uvedl, že dal
         pokyny sekretářce, aby německá verze odvolání byla zaslána OHIM dne 6. ledna 2006, a že z nevysvětlitelných důvodů, aniž by
         z toho vyplývalo nesplnění jeho povinnosti dohledu, byla druhá strana formuláře odvolání zaslána v angličtině. Upřesnil rovněž,
         že tato zkušená sekretářka, jejíž výkony předtím nebyly zpochybněny, měla v té době vážné rodinné problémy, o čemž její zaměstnavatelé
         nevěděli.

      25      Rozhodnutím ze dne 2. června 2006 (dále jen „napadené rozhodnutí“) odmítl první odvolací senát OHIM odvolání jako nepřípustné
         na základě pravidla 49 odst. 1 nařízení č. 2868/95 ve spojení s pravidlem 48 odst. 1 písm. c) a odst. 2 téhož nařízení. Měl
         rovněž za to, že žádost o pokračování v řízení podaná na základě článku 78a nařízení č. 40/94 a žádost o navrácení do původního
         stavu podaná na základě článku 78 téhož nařízení „se nepovažují za podané“ vzhledem k tomu, že platba poplatků, které měly
         být zaplaceny, nebyla povolena včas.

       Návrhová žádání účastníků řízení
      26      Žalobkyně navrhuje, aby Soud:

      –        zrušil napadené rozhodnutí;
      –        uložil OHIM náhradu nákladů řízení.
      27      OHIM navrhuje, aby Soud:

      –        zamítl žalobu;
      –        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
      28      Vedlejší účastnice navrhuje, aby Soud:

      –        potvrdil napadené rozhodnutí;
      –        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
       Právní otázky
      29      Na podporu své žaloby žalobkyně uplatňuje čtyři žalobní důvody, vycházející zaprvé z porušení článku 59 nařízení č. 40/94,
         pravidla 48 odst. 1 písm. c) a odst. 2, pravidla 49 odst. 1 a pravidla 96 odst. 1 nařízení č. 2868/95, zadruhé z porušení
         článku 78a nařízení č. 40/94, zatřetí z porušení článku 78 téhož nařízení a začtvrté z porušení zásady proporcionality.

      30      Vzhledem k tomu, že se čtvrtý žalobní důvod týká přípustnosti odvolání před odvolacím senátem, podobně jako první žalobní
         důvod, je třeba jej přezkoumat jako druhý v pořadí po přezkumu prvního žalobního důvodu. Vzhledem k tomu, že se druhý žalobní
         důvod týká přípustnosti žádosti o pokračování v řízení a že se třetí žalobní důvod týká podání žádosti o navrácení do původního
         stavu ve stanovené lhůtě, budou přezkoumány jako třetí a čtvrtý v pořadí.

       K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení článku 59 nařízení č. 40/94, pravidla 48 odst. 1 písm. c) a odst. 2, pravidla
            49 odst. 1 a pravidla 96 odst. 1 nařízení č. 2868/95
       Argumenty účastníků řízení
      31      Žalobkyně tvrdí, že odvolání proti rozhodnutí námitkového oddělení podala v souladu s ustanoveními článku 59 nařízení č. 40/94
         řádně ve stanovených lhůtách a že pouze uvedení rozsahu odvolání bylo vyhotoveno v jazyce přihlášky namísto jazyka řízení.
         Žalobkyně od OHIM neobdržela žádné písemné sdělení, kterým by byla informována o nedostatku týkajícím se jazyka, ve kterém
         bylo odvolání podáno.

      32      Uvádí, že jednak potvrzení o přenosu faxů ze dne 18. ledna 2006 předložená OHIM, obsahující údaj „OK“, pokud jde o přenos
         sdělení týkajícího se nedostatku ohledně jazyka odvolání, umožňuje pouze předpokládat jeho přijetí. V souladu s judikaturou
         a směrnicemi OHIM týkajícími se před ním probíhajících řízení může být taková domněnka vyvrácena, jestliže ten, jemuž je sdělení
         OHIM určeno, prokáže, že jej neobdržel. V projednávaném případě žalobkyně tuto domněnku vyvrátila tím, že předložila zprávu
         o přijetí faxů ze dne 18. ledna 2006, která prokazuje, že obdržela pouze jediné dvoustránkové sdělení OHIM, které odpovídá
         potvrzení o přijetí odvolání. Sdělení týkající se nedostatku ohledně jazyka odvolání tedy musí být považováno za neexistující.

      33      Uvádí, že kromě toho je ustálenou praxí OHIM na nedostatky týkající se jazyka, ve kterém bylo odvolání podáno, uplatňovat
         čl. 96 odst. 1 nařízení č. 2868/95, což znamená možnost předložit překlad původního dokumentu do jazyka řízení do jednoho
         měsíce ode dne jeho předložení. Ustálená praxe OHIM spočívá rovněž v tom, že jsou navrhovatelé prostřednictvím sdělení výslovně
         informováni o nedostatcích týkajících se jazyka řízení a o lhůtě pro odstranění těchto nedostatků stanovené v pravidlu 96
         odst. 1 nařízení č. 2868/95.

      34      Na základě zásady rovného zacházení je třeba, aby se žalobkyně mohla spolehnout na uplatnění této ustálené správní praxe,
         která OHIM zavazuje, a to tím spíše, že v projednávané věci již bylo odvolání podáno a bylo snadné jí znovu řádně informovat
         o předmětném nedostatku před uplynutím stanovené lhůty. Zástupci žalobkyně o to neúspěšně žádali při několika telefonických
         rozhovorech. V případě takové změny ustálené správní praxe, která je v rozporu se zásadou rovného zacházení, musí být nové
         podání odvolání dne 7. dubna 2006, tentokrát vyhotovené v němčině, považováno za podání, které platně odstranilo nedostatek
         týkající se jazyka odvolání.

      35      OHIM uvádí, že z pravidla 48 odst. 2, pravidla 49 a pravidla 96 odst. 1 nařízení č. 2868/95 vyplývá, že odvolání, které bylo
         jako v projednávaném případě podáno v jiném jazyce, než je jazyk řízení, aniž by ve stanovené lhůtě byl předložen jeho překlad,
         musí být zamítnuto jako nepřípustné. Dokument předložený žalobkyní není dostatečným důkazem toho, že nedošlo k přijetí faxu
         zaslaného OHIM, kterým ji informoval o nedostatku týkajícím se jazyka odvolání.

      36      Vedlejší účastnice má za to, že vzhledem k tomu, že odvolání bylo podáno v jiném jazyce, než je jazyk řízení, čímž bylo porušeno
         pravidlo 48 odst. 2 nařízení č. 2868/95, bylo odvolání správně zamítnuto na základě pravidla 49 odst. 1 téhož nařízení. Praxe
         odvolacího senátu spočívající v tom, že se účastníkům řízení oznámí formální nedostatky jejich podání, nepředstavuje povinnost,
         a na stanovené lhůty tedy nemá žádný vliv. Prodloužení těchto lhůt by mohlo způsobit nerovné zacházení.

       Závěry Soudu
      37      Z pravidla 48 odst. 1 písm. c) a odst. 2 nařízení č. 2868/95 vyplývá, že odvolání musí obsahovat údaj o rozsahu, v jakém se
         žádá o změnu nebo zrušení napadeného rozhodnutí, a že toto odvolání musí být podáno v jazyce řízení, ve kterém bylo toto rozhodnutí
         vydáno.

      38      Na základě pravidla 49 odst. 1 nařízení č. 2868/95 nevyhovuje-li odvolání zejména pravidlu 48 odst. 1 písm. c) a odst. 2 téhož
         nařízení, zamítne je odvolací senát jako nepřípustné, pokud nejsou tyto nedostatky odstraněny před uplynutím lhůty stanovené
         v článku 59 nařízení č. 40/94, a sice lhůty dvou měsíců ode dne doručení napadeného rozhodnutí.

      39      Podle pravidla 96 odst. 1 nařízení č. 2868/95, nestanoví-li toto nařízení jinak, může každý účastník používat kterýkoli jiný
         jazyk OHIM, než je jazyk řízení, pokud tento účastník předloží překlad do tohoto jazyka do jednoho měsíce ode dne předložení
         původního dokumentu.

      40      V projednávaném případě bylo napadené rozhodnutí námitkového oddělení žalobkyni doručeno prostřednictvím faxu dne 14. listopadu
         2005. Vzhledem k tomu, že odvolání bylo podáno dne 6. ledna 2006, bylo podáno ve lhůtě dvou měsíců stanovené v článku 59 nařízení
         č. 40/94. Odvolání, které v souladu s pravidlem 48 odst. 1 písm. c) nařízení č. 2868/95 obsahovalo údaj o rozsahu, v jakém
         se žádá o zrušení rozhodnutí námitkového oddělení, však nesplňuje podmínku uvedenou v pravidlu 48 odst. 2 nařízení č. 2868/95,
         neboť tento údaj byl uveden v angličtině, a nikoli v jazyce řízení, a sice němčině.

      41      Podle pravidla 96 odst. 1 nařízení č. 2868/95 bylo možné, aby byl překlad odvolání do jazyka řízení předložen do jednoho měsíce
         od jeho předložení, a sice nejpozději dne 6. února 2006. Takový překlad však OHIM došel až na základě nového odvolání vyhotoveného
         v němčině, podaného dne 7. dubna 2006, tedy více než dva měsíce po uplynutí stanovené lhůty.

      42      Odvolací senát se tedy nedopustil nesprávného právního posouzení, když odvolání zamítl jako nepřípustné na základě pravidla
         49 odst. 1 nařízení č. 2868/95 a pravidla 48 odst. 1 písm. c) a odst. 2 téhož nařízení.

      43      Toto zjištění nevyvracejí argumenty žalobkyně týkající se toho, že OHIM údajně neoznámil nedostatek týkající se jazyka odvolání
         a údajného porušení zásady rovného zacházení. Z pravidla 49 odst. 1 nařízení č. 2868/95 totiž vyplývá, že přímým následkem
         nedodržení pravidla 48 odst. 1 písm. c) a odst. 2 téhož nařízení a bez předchozího oznámení je zamítnutí odvolání jako nepřípustné,
         a to případně po uplynutí lhůty stanovené v pravidlu 96 odst. 1 téhož nařízení. Z použitelných nařízení ani z judikatury nevyplývá,
         že OHIM je povinný upozorňovat případné odvolatele u odvolacího senátu na následky nedodržení formalit stanovených v těchto
         nařízeních [viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 31. května 2005, Solo Italia v. OHIM – Nuova Sala (PARMITALIA), T‑373/03, Sb. rozh. s. II‑1881, bod 59].

      44      I kdyby skutečnost, že jsou odvolatelé informováni o formálních nedostatcích jejich podání, představovala obvyklou praxi OHIM,
         je to v projednávaném případě bezvýznamné. Tato praxe totiž nemůže změnit začátek běhu lhůty stanovené v pravidlu 96 odst. 1
         nařízení č. 2868/95 [viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 17. září 2003, Classen Holding v. OHIM – International Paper
         (BECKETT EXPRESSION), T‑71/02, Recueil, s. II‑3181, bod 41]. Krom toho podle ustálené judikatury byla pravidla týkající se lhůt zavedena za účelem zajištění
         právní jistoty a zabránění jakékoli diskriminaci nebo svévolnému zacházení (viz usnesení Soudu ze dne 21. listopadu 2005,
         Tramarin v. Komise, T‑426/04, Sb. rozh. s. II‑4765, bod 60 a citovaná judikatura). Toto obecné zjištění se použije také na
         lhůty stanovené v nařízeních o ochranné známce Společenství. Odvolací senát tedy tím, že použil lhůtu stanovenou v pravidlu
         96 odst. 1 nařízení č. 2868/95, aniž by ji změnil, neporušil zásadu rovného zacházení.

      45      Projednávaný žalobní důvod musí být tudíž zamítnut.

       K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení zásady proporcionality
       Argumenty účastníků řízení
      46      Žalobkyně tvrdí, že zamítnutí jejího odvolání odvolacím senátem jako nepřípustné, třebaže bylo podáno ve stanovené lhůtě a řádně,
         s výjimkou jediné věty v angličtině, které jí zbavilo možnosti pokračovat v řízení a bránit svou přihlášku k zápisu, porušuje
         zásadu proporcionality.

      47      Zaprvé, když se zváží jednak zájem vedlejší účastnice na snadném pochopení odvolání a na kontinuitě jazyka řízení, a jednak
         zájem žalobkyně na obraně své přihlášky, je přehnané odvolání zamítnout pouze proto, že nebyl dodržen formální požadavek týkající
         se podání odvolání v jazyce řízení.

      48      Zadruhé, odvolací senát sám předtím uznal, že jazykový režim stanovený v nařízeních č. 40/94 a č. 2868/95 není jasný. Je zbytečně
         striktní a formalistické takový režim uplatňovat na odvolání, u něhož jen málo podstatných prvků vyžaduje překlad. Údaje,
         které je třeba poskytnout ve formuláři pro odvolání, jsou totiž minimální, včetně údaje týkajícího se rozsahu odvolání, který
         je v aktuální verzi formuláře obsažen v pouhé kolonce k zaškrtnutí.

      49      Zatřetí, výběr jazyka řízení je omezen na jazyky, jejichž znalost je ve Společenství nejrozšířenější, právě proto, aby se
         zabránilo tomu, že jazyk řízení bude pro jednoho z účastníků řízení zcela neznámý. V projednávaném případě vedlejší účastnice
         byla schopna pochopit obsah odvolání, včetně údaje týkajícího se rozsahu odvolání vyhotoveného v angličtině vzhledem k tomu,
         že přihláška k zápisu, proti níž podala námitky, byla rovněž vyhotovena v angličtině. O tom, že tato účastnice řízení angličtině
         rozumí, není žádných pochyb, tím spíše, že jde o farmaceutický podnik, a nikoli o jednotlivce.

      50      OHIM, který zdůrazňuje, že odvolacímu senátu nepřísluší, aby přezkoumával přiměřenost pravidel, která stanoví zamítnutí odvolání
         podaného v jiném jazyce, než je jazyk řízení, poukazuje na to, že samotná existence různých právní prostředků umožňujících
         odstranit formální vady či nedodržené lhůty posiluje přiměřenost takové právní úpravy. Vzhledem k tomu, že žalobkyně tyto
         právní prostředky, které měla k dispozici, nevyužila, a s ohledem na opakovaná nedodržení lhůt, která vyvolávají pochybnosti
         o řádné péči jejích zástupců, není důvodné zpochybňovat přiměřenost předmětných právních základů.

      51      Podle vedlejší účastnice není nepřiměřené vyžadovat, aby byla dodržována pravidla týkající se lhůt a jazyka řízení, jejichž
         použití nepodléhá vážení zájmů účastníků řízení. Krom toho, vzhledem k tomu, že žalobkyně měla možnost podat novou přihlášku,
         není zamítnutí jejího odvolání nespravedlivé.

       Závěry Soudu
      52      Odvolací senát tím, že zamítl odvolání jako nepřípustné, použil pravidlo 96 odst. 1, pravidlo 49 odst. 1 a pravidlo 48 odst. 1
         písm. c) a odst. 2 nařízení č. 2868/95. Tato platná pravidla, která upravují přípustnost odvolání v projednávaném případě,
         odvolací senát musel použít. Odmítnutí uplatnit tato pravidla by porušilo zásadu domněnky legality, podle níž právní úprava
         Společenství zůstává v plném rozsahu účinná do té doby, než její protiprávnost určí příslušný soud [viz v tomto smyslu rozsudek
         Soudu ze dne 12. července 2001, Kik v. OHIM (Kik), T‑120/99, Recueil, s. II‑2235, bod 55].

      53      Přísluší tedy Soudu, aby se vyjádřil k legalitě těchto pravidel s ohledem na zásadu proporcionality, neboť žalobkyně tím,
         že uvádí, že nepřípustnost jejího odvolání na základě těchto pravidel porušuje zásadu proporcionality, implicitně tvrdí, že
         tato pravidla porušují zásadu proporcionality.

      54      V tomto ohledu je třeba připomenout, že tato pravidla jsou součástí ustanovení, která upravují jazykový režim zavedený nařízením
         č. 40/94. Podle judikatury je přitom tento režim slučitelný se zásadou proporcionality (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního
         dvora ze dne 9. září 2003, Kik v. OHIM, C‑361/01 P, Recueil, s. I‑8283, body 92 až 94, a rozsudek Kik, bod 52 výše, body 62 a 63). Tato pravidla tak nemohou být považována
         za pravidla, která jsou v rozporu se zásadou proporcionality.

      55      Krom toho porušení takových povinností, jako je dodržení lhůt pro podání odvolání, které jsou pro řádný chod systému Společenství
         zásadní, může právní úprava Společenství sankcionovat ztrátou práva, aniž by to bylo neslučitelné se zásadou proporcionality
         (viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 6. března 2003, APOL v. Komise, T‑61/00 a T‑62/00, Recueil, s. II‑635, body 96 a 98).

      56      Z předcházejícího vyplývá, že rozhodnutí odvolacího senátu o zamítnutí odvolání jako nepřípustné podle pravidla 96 odst. 1,
         pravidla 49 odst. 1 a pravidla 48 odst. 1 písm. c) a odst. 2 nařízení č. 2868/95 nelze považovat za nepřiměřené. Projednávaný
         žalobní důvod musí být tudíž zamítnut.

       K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení článku 78a nařízení č. 40/94
       Argumenty účastníků řízení
      57      Žalobkyně tvrdí, že pravidlo 72 odst. 1 nařízení č. 2868/95 týkající se uplynutí lhůt musí být rovněž použito při určení začátku
         běhu lhůt, aby odvolatel nebyl znevýhodněn z důvodu komunikačního prostředku použitého k podání jeho odvolání. Toto pravidlo
         stanoví, že uplyne-li lhůta v den, kdy OHIM není otevřen pro přijímání dokumentů nebo kdy není běžná pošta doručována v místě,
         kde má OHIM sídlo, prodlužuje se lhůta až do prvního dne po takových dnech, kdy je OHIM otevřen pro přijímání dokumentů a kdy
         je doručována běžná pošta. V projednávaném případě tedy lhůta jednoho měsíce stanovená v pravidlu 96 odst. 1 nařízení č. 2868/95
         nezačala běžet v pátek 6. ledna 2006, v den podání odvolání, jelikož tento den byl svátkem v souladu se seznamem dní, kdy
         byl OHIM v roce 2006 uzavřen. Mělo se mít za to, že odvolání bylo podáno v pondělí 9. ledna 2006. Z toho vyplývá, že lhůta
         jednoho měsíce pro předložení překladu odvolání do jazyka řízení uplynula dne 9. února 2006, a nikoli dne 6. února 2006, jak
         tvrdí OHIM.

      58      Žádost o pokračování v řízení, podaná dne 7. dubna 2006 s překladem odvolání do němčiny a s příkazem k úhradě poplatku za
         pokračování v řízení tak byla podána v souladu s článkem 78a nařízení č. 40/94. V důsledku toho OHIM tím, že této žádosti
         nevyhověl, porušil článek 78a nařízení č. 40/94.

      59      OHIM a vedlejší účastnice popírají argumenty žalobkyně a tvrdí, že vzhledem k tomu, že odvolání bylo podáno v angličtině dne
         6. ledna 2006, lhůta stanovená v pravidlu 96 odst. 1 nařízení č. 2868/95 uplynula dne 6. února 2006 a lhůta pro podání žádosti
         o pokračování v řízení stanovená v článku 78a nařízení č. 40/94 uplynula dne 6. dubna 2006. Žádost o pokračování v řízení,
         podaná dne 7. dubna 2006, tedy byla podána jeden den po uplynutí stanovené lhůty.

       Závěry Soudu
      60      Svým žalobním důvodem týkajícím se přípustnosti žádosti o pokračování v řízení žalobkyně v podstatě odvolacímu senátu vytýká,
         že této žádosti nevyhověl, neboť ji považoval za nepodanou.

      61      Podle článku 78a nařízení č. 40/94 účastníkovi řízení před OHIM, který nedodržel lhůtu, může být na žádost umožněno pokračovat
         v řízení za předpokladu, že v době podání žádosti byl zmeškaný úkon proveden. Žádost o pokračování v řízení je přípustná pouze
         tehdy, pokud je podána do dvou měsíců po uplynutí nedodržené lhůty, a nepovažuje se za podanou, dokud není zaplacen poplatek
         za pokračování v řízení.

      62      Pravidlo 96 odst. 1 nařízení č. 2868/95 stanoví, že lhůta jednoho měsíce pro předložení překladu původního dokumentu vyhotoveného
         v jiném jazyce do jazyka řízení začne běžet ode dne předložení tohoto původního dokumentu. Podle pravidla 70 odst. 4 nařízení
         č. 2868/95, je-li lhůta vyjádřena jako jeden měsíc nebo určitý počet měsíců, uplyne v příslušném následujícím měsíci dnem,
         který se číslem shoduje se dnem, kdy tato skutečnost nastala.

      63      V projednávaném případě je nesporné, že odvolání v anglickém znění bylo podáno prostřednictvím faxu zaslaného OHIM dne 6. ledna
         2006. Odvolací senát měl tedy správně za to, že lhůta jednoho měsíce k předložení překladu odvolání do jazyka řízení uplynula
         dne 6. února 2006.

      64      Vzhledem k tomu, že nedodržená lhůta uplynula dne 6. února 2006, žádost o pokračování v řízení měla být podána a k povolení
         platby poplatku, který měl být uhrazen, tak mělo dojít nejpozději dne 6. dubna 2006. Žádost o pokračování v řízení a překlad
         odvolání do jazyka řízení však byly předloženy a k povolení platby poplatku, který měl být uhrazen, došlo až 7. dubna 2006.

      65      Odvolací senát se tedy tím, že měl za to, že žádost o pokračování v řízení podána nebyla, nedopustil nesprávného právního
         posouzení.

      66      Toto zjištění není vyvráceno argumentem žalobkyně, že datum, od něhož začala běžet lhůta jednoho měsíce, bylo 9. ledna 2006
         namísto 6. ledna 2006, data, kdy byl obdržen fax s odvoláním. Tento argument je založen na pravidlech týkajících se uplynutí
         lhůty ve zvláštních případech, která se v projednávaném případě nepoužijí. Musí být totiž použito pravidlo 70 odst. 2 nařízení
         č. 2868/95, které se týká začátku běhu lhůt v případě doručení. Toto pravidlo stanoví, že rozhodnou skutečností, která založí
         běh lhůty, je přijetí doručovaného dokumentu. Krom toho pravidlo 79 nařízení č. 2868/95 stanoví, že všechna sdělení určená
         OHIM mohou být podána prostřednictvím faxu a odkazuje na pravidlo 80 téhož nařízení, jehož referenčním datem je datum přijetí
         faxu. Jde-li tedy o podání sdělení určeného OHIM prostřednictvím faxu, rozhodnou skutečností, od níž začne lhůta běžet, je
         přijetí tohoto faxu OHIM, nezávisle na tom, zda datum přijetí odpovídá svátku.

      67      Z předcházejícího vyplývá, že projednávaný žalobní důvod musí být zamítnut.

       K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení článku 78 nařízení č. 40/94

       Argumenty účastníků řízení
      68      Žalobkyně tvrdí, že sdělení nedostatku týkajícího se jazyka odvolání může být učiněno platně pouze písemně, přičemž datum
         neformálního sdělení při telefonickém rozhovoru nemůže být považováno za datum pominutí příčiny zmeškání, od něhož běží lhůta
         pro podání žádosti o navrácení do původního stavu. Vzhledem k tomu, že nedostatek týkající se jazyka odvolání nebyl žalobkyni
         sdělen písemně, k pominutí příčiny zmeškání nikdy nedošlo a žádost o navrácení do původního stavu nelze považovat za opožděnou.

      69      OHIM a vedlejší účastnice tvrdí, že k pominutí příčiny zmeškání v projednávaném případě došlo nejpozději dne 22. března 2006,
         kdy byl jeden ze zástupců žalobkyně telefonicky informován o nedostatku týkajícím se jazyka odvolání. Lhůta dvou měsíců stanovená
         v čl. 78 odst. 2 nařízení č. 40/94 uplynula nejpozději dne 22. května 2006. Žádost o navrácení do původního stavu tak byla
         podána s jednodenním zpožděním dne 23. května 2006. Odvolací senát měl tedy právem za to, že žádost o navrácení do původního
         stavu podána nebyla.

       Závěry Soudu
      70      Podle čl. 78 odst. 2 a 3 nařízení č. 40/94 se žádost o navrácení do původního stavu podává písemně ve lhůtě dvou měsíců ode
         dne, kdy pominula příčina zmeškání, která způsobila nedodržení lhůty, pokud zmeškání lhůty mělo za následek přímo ztrátu práva
         nebo opravného prostředku. Žádost musí být odůvodněna a musí v ní být uvedeny skutečnosti, o které se opírá, a považuje se
         za podanou až po zaplacení poplatku za navrácení práv.

      71      V projednávaném případě příčina zmeškání, která způsobila nedodržení lhůty pro podání odvolání v jazyce řízení, ve kterém
         bylo vydáno rozhodnutí, které bylo předmětem odvolání, jak žalobkyně tvrdí ve své žádosti o navrácení do původního stavu,
         spočívá v tom, že její zástupci nevěděli o tom, že odvolání bylo dne 6. ledna 2006 zasláno OHIM v jeho anglickém znění. Žádost
         o navrácení do původního stavu byla podána dne 23. května 2006.

      72      Dne 22. března 2006 byl při telefonickém rozhovoru mezi pracovníkem OHIM a jedním ze zástupců žalobkyně tento zástupce informován
         o nedostatku týkajícím se jazyka odvolání, jak uvádí OHIM v interní zprávě ze dne 24. března 2006 a žalobkyně ve své žádosti.

      73      Na jednání žalobkyně uvedla, že má pochybnosti o tom, že tento rozhovor může představovat pominutí příčiny zmeškání, a tvrdila,
         že k tomuto pominutí příčiny zmeškání došlo spíše dne 27. dubna 2006 při telefonickém rozhovoru mezi zpravodajem odvolacího
         senátu a jedním ze zástupců žalobkyně.

      74      Toto tvrzení, i kdyby bylo přípustné, nelze přijmout.

      75      Ze shodujících se tvrzení OHIM a žalobkyně popsaných výše, která se týkají telefonického rozhovoru ze dne 22. března 2006,
         totiž vyplývá, že žalobkyně byla během tohoto rozhovoru informována o nedostatku týkajícím se jazyka odvolání. Navíc ze správního
         spisu vyplývá, že první ze dvou dopisů zaslaných jedním ze zástupců žalobkyně pracovníkovi OHIM dne 7. dubna 2006 odkazuje
         na jejich telefonický rozhovor a na skutečnost, že se tento telefonický rozhovor týkal sdělení OHIM ze dne 18. ledna 2006,
         které žalobkyně neobdržela. Vzhledem k tomu, že se toto jednostránkové sdělení týkalo výlučně nedostatku týkajícího se jazyka
         odvolání, je rozumné z toho vyvodit, že předmětný nedostatek byl během tohoto telefonického rozhovoru zmíněn. Krom toho druhý
         dopis ze dne 7. dubna 2006, zaslaný bezprostředně po prvním dopise, uvádí, že je vzhledem k nedostatku týkajícímu se jazyka
         odvolání zmíněnému OHIM z důvodu obezřetnosti zasláno nové odvolání vyhotovené v němčině.

      76      Z toho vyplývá, že odvolací senát mohl mít legitimně za to, že k pominutí příčiny zmeškání lhůty, jakou uvádí žalobkyně, došlo
         nejpozději dne 22. března 2006, a že tedy lhůta dvou měsíců stanovená v článku 78 nařízení č. 40/94 uplynula nejpozději dne
         22. května 2006.

      77      Toto zjištění nemůže být vyvráceno argumentem žalobkyně, podle kterého lhůta stanovená v článku 78 nařízení č. 40/94 začne
         běžet až od okamžiku, kdy OHIM oznámí písemně nedostatek týkající se jazyka odvolání. V článku 78 nařízení č. 40/94 totiž
         takové písemné sdělení není stanoveno. Krom toho z judikatury vyplývá, že OHIM nemusí dotyčného účastníka řízení informovat
         o vadách řízení, a že tedy takové sdělení ze strany OHIM nemůže mít dopad na začátek běhu lhůty stanovené pro podání žádosti
         o navrácení do původního stavu (rozsudek BECKETT EXPRESSION, bod 44 výše, bod 41).

      78      Vzhledem k tomu, že k povolení platby poplatku, který bylo třeba uhradit, došlo až dne 23. května 2006, se tedy odvolací senát
         nedopustil nesprávného právního posouzení, když měl za to, že žádost o navrácení do původního stavu podána nebyla.

      79      V každém případě podle čl. 78 odst. 1 nařízení č. 40/94 navrácení do původního stavu také podléhá podmínce, že byla prokazatelně
         zachována péče vyžadovaná okolnostmi. I za předpokladu, že pochybení při zaslání odvolání, kterého se dopustila sekretářka
         a o němž zástupci žalobkyně nevěděli, představuje příčinu zmeškání lhůty ve smyslu čl. 78 odst. 1 nařízení č. 40/94, jak uvedla
         žalobkyně, byla žalobkyně povinna před odvolacím senátem prokázat, že prokazatelně zachovala péči vyžadovanou okolnostmi.
         Žádný důkaz však žalobkyně v tomto ohledu nepředložila. Odvolací senát se tak nedopustil nesprávného právního posouzení, když
         dospěl k závěru, že nebylo prokázáno, že žalobkyně prokazatelně zachovala péči vyžadovanou okolnostmi.

      80      Z toho vyplývá, že projednávaný žalobní důvod musí být zamítnut, a že tudíž žaloba musí být zamítnuta v plném rozsahu.

       K nákladům řízení
      81      Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že OHIM a vedlejší účastnice řízení požadovaly náhradu
         nákladů řízení a žalobkyně neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů
      SOUD (první senát)
      rozhodl takto:
      1)      Žaloba se zamítá.
      2)      Neurim Pharmaceuticals (1991) Ltd se ukládá náhrada nákladů řízení.

               Tiili

                Dehousse

                Wiszniewska-Białecka

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 17 září 2008.

               Vedoucí soudní kanceláře

                      Předseda

               E. Coulon

                      V. Tiili

         * Jednací jazyk: němčina.

    ---documentbreak--- unsupported format


Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 27. února 2003. # Vendedurías de Armadores Reunidos SA proti Komisi Evropských společenství. # Rybolov - Žaloba na náhradu škody. # Věc T-61/01.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 5. května 1970. # Komise Evropských společenství proti royaume de Belgique. # Věc 77-69.


title: Rozsudek Tribunálu (první senát) ze dne 8. září 2010. # Icebreaker Ltd proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška slovní ochranné známky Společenství ICEBREAKER - Starší národní slovní ochranná známka ICEBERG - Relativní důvod pro zamítnutí - Nebezpečí záměny - Částečné zamítnutí zápisu - Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94 [nyní čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009]. # Věc T-112/09.

text:
      Rozsudek Tribunálu (prvního senátu) ze dne 8. září 2010 – Icebreaker v. OHIM – Gilmar (ICEBREAKER)
      (Věc T-112/09)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Společenství ICEBREAKER – Starší národní slovní ochranná známka ICEBERG – Relativní důvod pro zamítnutí – Nebezpečí záměny – Částečné zamítnutí zápisu – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94 [nyní čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009]“
      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody zamítnutí – Námitky majitele starší totožné nebo podobné ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Nebezpečí záměny se starší ochrannou známkou [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 8 odst. 1 písm. b)] (viz body 22, 48)
      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu OHIM ze dne 15. ledna 2009 (věc R 1536/2007-4) o námitkovém řízení
                  mezi Gilmar SpA a Icebreaker Ltd.

            Údaje týkající se věci

               Přihlašovatelka ochranné známky Společenství:

               Icebreaker Ltd

               Dotčená ochranná známka Společenství:

               slovní ochranná známka „ICEBREAKER“ pro výrobky tříd 9, 24 a 25 – přihláška č. 3205523

               Majitelka ochranné známky nebo označení namítaných v námitkovém řízení:

               Gilmar SpA

               Namítaná ochranná známka nebo označení:

               italská slovní ochranná známka ICEBERG pro výrobky zapsané ve třídě 25, zápis mezinárodní slovní ochranné známky ICEBERG pro
                  výrobky zapsané ve třídě 25, španělská slovní ochranná známka ICEBERG pro výrobky zapsané ve třídě 25, italská slovní ochranná
                  známka ICE pro výrobky zapsané ve třídě 25, zápis mezinárodní slovní ochranné známky ICE pro výrobky zapsané ve třídě 25

               Rozhodnutí námitkového oddělení:

               částečné vyhovění námitce

               Rozhodnutí odvolacího senátu:

               zamítnutí odvolání

         Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Společnosti Icebreaker Ltd se ukládá náhrada nákladů řízení.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (sedmého senátu) ze dne 23. září 2009. # Fratex Indústria e Comércio, Ltda proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška obrazové ochranné známky Společenství TRACK & FIELD USA - Starší národní obrazová ochranná známka TRACK & FIELD - Relativní důvod pro zamítnutí - Neexistence nebezpečí záměny - Neexistence podobnosti označení - Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94 [nyní čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009]. # Věc T-103/07.

text:
      Rozsudek Tribunálu (sedmého senátu) ze dne 23. září 2009 – Fratex Indústria e Comércio v. OHIM – USA Track & Field (TRACK
            & FIELD USA)
      (Věc T-103/07)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška obrazové ochranné známky Společenství TRACK & FIELD USA – Starší národní obrazová ochranná známka TRACK & FIELD – Relativní důvod pro zamítnutí – Neexistence nebezpečí záměny – Neexistence podobnosti označení – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94 [nyní čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009]“
      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody zamítnutí – Námitky majitele starší totožné nebo podobné ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Nebezpečí záměny se starší ochrannou známkou [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 8 odst. 1 písm. b)] (viz body 33, 68–74)
      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu OHIM ze dne 18. ledna 2007 (věc R 1061/2005-4) týkajícímu se námitkového
                  řízení mezi Fratex Indústria e Comércio, Ltda a USA Track & Field, Inc.

            Údaje týkající se věci

               Přihlašovatelka ochranné známky Společenství:

               USA Track & Field, Inc

               Dotčená ochranná známka Společenství:

               Obrazová ochranná známka USA TRACK & FIELD – přihláška č. 1680883

               Majitelka ochranné známky nebo označení namítaných v námitkovém řízení:

               Fratex Indústria e Comércio, Ltda

               Namítaná ochranná známka nebo označení:

               Národní obrazová ochranná známka TRACK & FIELD

               Rozhodnutí námitkového oddělení:

               Vyhovění námitkám

               Rozhodnutí odvolacího senátu:

               Vyhovění odvolání USA Track & Field, Inc.

         Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Společnosti Fratex Indústria e Comércio, Ltda se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 16. března 1983. # Administration des finances de l'État proti Società petrolifera italiana SpA (SPI) a SpA Michelin italiana (SAMI). # Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce Corte suprema di Cassazione - Itálie. # Spojené věci 267/81, 268/81 a 269/81.