title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 19. září 2013.#Evropská komise v. Guido Strack.#Přezkum rozsudku Tribunálu ve věci T‑268/11 P – Veřejná služba – Rozhodnutí Komise, kterým se odmítá převod placené dovolené za kalendářní rok, kterou úředník nemohl vzhledem k dlouhodobému volnu z důvodu nemoci vyčerpat v referenčním období – Článek 1e odst. 2 služebního řádu úředníků Evropské unie – Článek 4 přílohy V tohoto služebního řádu – Směrnice 2003/88/ES – Článek 7 – Nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok – Zásada sociálního práva Unie – Článek 31 odst. 2 Listiny základních práv Evropské unie – Ohrožení jednoty a souladu unijního práva.#Věc C‑579/12 RX-II.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      19. září 2013 (
            *1
         )
      „Přezkum rozsudku Tribunálu ve věci T‑268/11 P — Veřejná služba — Rozhodnutí Komise, kterým se odmítá převod placené dovolené za kalendářní rok, kterou úředník nemohl vzhledem k dlouhodobému volnu z důvodu nemoci vyčerpat v referenčním období — Článek 1e odst. 2 služebního řádu úředníků Evropské unie — Článek 4 přílohy V tohoto služebního řádu — Směrnice 2003/88/ES — Článek 7 — Nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok — Zásada sociálního práva Unie — Článek 31 odst. 2 Listiny základních práv Evropské unie — Ohrožení jednoty a souladu unijního práva“
      Ve věci C‑579/12 RX-II,
      jejímž předmětem je přezkum, na základě čl. 256 odst. 2 druhého pododstavce SFEU, rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 8. listopadu 2012, Komise v. Strack (T‑268/11 P), vydaného v řízení

         Evropská komise

      proti

         Guidu Strackovi, bývalému úředníkovi Evropské komise, s bydlištěm v Kolíně nad Rýnem (Německo),
      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení L. Bay Larsen, předseda senátu, J. Malenovský, U. Lõhmus, M. Safjan a A. Prechal (zpravodajka), soudci,
      generální advokátka: J. Kokott,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za G. Stracka H. Tettenbornem, Rechtsanwalt,

               —

               za Evropskou komisi B. Eggers, J. Curallem a H. Kraemerem, jako zmocněnci,

               —

               za Radu Evropské unie P. Plaza Garcia, M. Bauerem a J. Hermannem, jako zmocněnci,

         s ohledem na článek 62a a čl. 62b první pododstavec statutu Soudního dvora Evropské unie,
      po vyslechnutí generální advokátky,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Předmětem tohoto řízení je přezkum rozsudku Tribunálu Evropské unie (kasačního senátu) ze dne 8. listopadu 2012, Komise v. Strack (T‑268/11 P, dále jen „rozsudek ze dne 8. listopadu 2012“), kterým Tribunál zrušil rozsudek Soudu pro veřejnou službu Evropské unie ze dne 15. března 2011, Strack v. Komise (F‑120/07), kterým bylo zrušeno rozhodnutí Komise ze dne 15. března 2007, jímž byl G. Strackovi omezen převod dovolené za kalendářní rok nevyčerpané v roce 2004 na dvanáct dnů (dále jen „sporné rozhodnutí“).

               2

               Přezkum se týká otázek, zda s ohledem na judikaturu Soudního dvora týkající se nároku na placenou dovolenou za kalendářní rok jakožto zásady sociálního práva Unie, zakotveného výslovně i v čl. 31 odst. 2 Listiny základních práv Evropské unie a upraveného zejména ve směrnici Evropského parlamentu a Rady 2003/88/ES ze dne 4. listopadu 2003 o některých aspektech úpravy pracovní doby (Úř. věst. L 299, s. 9; Zvl. vyd. 05/04, s. 381), ohrožuje rozsudek ze dne 8. listopadu 2012 jednotu nebo soulad unijního práva tím, že Tribunál jakožto soud rozhodující o kasačním opravném prostředku vyložil:

                        —

                        článek 1e odst. 2 služebního řádu úředníků Evropské unie (dále jen „služební řád“) tak, že se nevztahuje na požadavky týkající se úpravy pracovní doby stanovené směrnicí 2003/88, a zejména placené dovolené za kalendářní rok, a

                        —

                        následně článek 4 přílohy V tohoto služebního řádu tak, že z něj plyne, že nárok na převod dovolené za kalendářní rok převyšující hranici stanovenou v tomto ustanovení lze přiznat jen v případě, že čerpání dovolené brání činnost úředníka při výkonu jeho služebních povinností.

         Právní rámec

         Listina

               3

               Článek 31 Listiny, nadepsaný „Slušné a spravedlivé pracovní podmínky“, stanoví:
               „1.   Každý pracovník má právo na pracovní podmínky respektující jeho zdraví, bezpečnost a důstojnost.
               2.   Každý pracovník má právo na stanovení maximální přípustné pracovní doby, na denní a týdenní odpočinek a na každoroční placenou dovolenou.“

         Služební řád

               4

               Článek 1e odst. 2 služebního řádu, nacházející se v jeho hlavě I, nadepsané „Obecná ustanovení“, stanoví:
               „Úředníkům v činné službě jsou poskytnuty pracovní podmínky vyhovující příslušným normám v oblasti bezpečnosti a ochrany zdraví, které jsou přinejmenším rovnocenné minimálním požadavkům použitelným v rámci opatření, která jsou podle Smluv v těchto oblastech přijímána.“

               5

               Článek 57 první pododstavec služebního řádu stanoví:
               „Úředníci mají nárok na dovolenou za kalendářní rok v délce nejméně 24 pracovních dnů a nejvíce 30 pracovních dnů v jednom kalendářním roce v souladu s pravidly stanovenými společnou dohodou orgánů [Unie] po projednání s výborem pro služební řád.“

               6

               Článek 4 přílohy V služebního řádu stanoví:
               „Nevyčerpá-li úředník, z jiných důvodů než z důvodů vyplývajících z potřeb služby, dovolenou za kalendářní rok do konce běžného kalendářního roku, lze do následujícího roku převést nejvýše [dvanáct] dnů dovolené.
               Nevyčerpá-li úředník ke dni skončení služebního poměru dovolenou za kalendářní rok, vyplatí se mu v den skončení služebního poměru náhrada ve výši jedné třicetiny jeho měsíční odměny za každý nevyčerpaný den této dovolené.
               [...]“

         Směrnice 2003/38

               7

               Článek 1 směrnice 2003/88, nadepsaný „Předmět a oblast působnosti“, stanoví:
               „1.   Tato směrnice stanoví minimální požadavky na bezpečnost a ochranu zdraví pro úpravu pracovní doby.
               2.   Tato směrnice se vztahuje na:

                        a)

                        minimální doby […] dovolen[é] za kalendářní rok […]

                  [...]“

               8

               Článek 7 uvedené směrnice stanoví:
               „1.   Členské státy přijmou nezbytná opatření, aby měl každý pracovník nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok v trvání nejméně čtyř týdnů v souladu s podmínkami pro získání a přiznávání této dovolené stanovenými vnitrostátními právními předpisy nebo zvyklostmi.
               2.   Minimální dobu placené dovolené za kalendářní rok nelze nahradit finanční náhradou, s výjimkou případů ukončení pracovního poměru.“

         Skutečnosti předcházející přezkoumávané věci

         Skutkový základ sporu

               9

               Guido Strack je bývalým úředníkem Evropské komise. Od 1. března 2004 do svého odchodu do invalidního důchodu s účinností od 1. dubna 2005 čerpal volno z důvodu nemoci.

               10

               Dne 27. prosince 2004 požádal G. Strack o převod 38,5 dnů dovolené nevyčerpaných v roce 2004 do roku 2005, přičemž uvedl, že tyto dny dovolené za kalendářní rok nemohl vyčerpat zejména z důvodu nemoci z povolání. Tato žádost byla zamítnuta rozhodnutím ze dne 30. května 2005, pokud jde o 26,5 dnů převyšujících 12 dnů, jejichž převod byl právoplatně uskutečněn na základě článku 4 přílohy V služebního řádu. Toto rozhodnutí bylo v návaznosti na podanou stížnost potvrzeno rozhodnutím ze dne 25. října 2005, avšak s výhradou, že dotyčný bude moci podat později novou žádost o převod zůstatku dovolené za rok 2004 v případě, že jeho nemoc bude uznána nemocí z povolání.

               11

               Guido Strack podal dne 22. listopadu 2006 novou žádost o převod dovolené, která byla zamítnuta sporným rozhodnutím.

         Výše uvedený rozsudek Strack v. Komise

               12

               Dne 22. října 2007 podal G. Strack k Soudu pro veřejnou službu žalobu, kterou se zejména domáhal zrušení sporného rozhodnutí v rozsahu, v němž omezuje převod dovolené za kalendářní rok nevyčerpané žalobcem v roce 2004 na dvanáct dní a odpovídajícím způsobem i částku vyplacenou žalobci jako náhradu za tyto dny dovolené při ukončení jeho služebního poměru.

               13

               Na podporu uvedené žaloby se G. Strack dovolával jediného žalobního důvodu, vycházejícího z porušení čl. 4 prvního a druhého pododstavce přílohy V služebního řádu. Na jednání se kromě toho dovolával rozsudku ze dne 20. ledna 2009, Schultz-Hoff a další (C-350/06 a C-520/06, Sb. rozh. s. I-179), mezitím vydaného Soudním dvorem.

               14

               Soud pro veřejnou službu v bodech 55 až 58 výše uvedeného rozsudku Strack v. Komise nejprve rozhodl, že z čl. 1e odst. 2 služebního řádu vyplývá, že Komisi přísluší, aby při uplatňování a výkladu pravidel služebního řádu týkajících se dovolené za kalendářní rok, a zejména čl. 4 prvního a druhého pododstavce přílohy V služebního řádu, zajistila, aby byly dodržovány minimální požadavky v oblasti pracovních podmínek, jež respektují normy upravující ochranu zdraví a bezpečnost zakotvené ve směrnici 2003/88 a především v jejím článku 7, upravujícím nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok.

               15

               Z bodů 59 až 69 uvedeného rozsudku dále vyplývá, že Soud pro veřejnou službu konstatoval, že G. Strack byl z důvodu nemoci takřka po celý rok 2004 neschopen uplatnit své právo na placenou dovolenou za kalendářní rok. Soud pro veřejnou službu měl dále s poukazem zejména na body 22, 23, 25, 41, 45, 50 a 61 výše uvedeného rozsudku Schultz-Hoff a další za to, že z článku 7 směrnice 2003/88 vyplývá, že nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok – který je mimochodem výrazem zásady sociálního práva Unie zvláštního významu a který je zakotven i v čl. 31 odst. 2 Listiny – znamená, že G. Strack nemůže být připraven o možnost získání finanční náhrady za nevyčerpanou dovolenou za kalendářní rok.

               16

               Soud pro veřejnou službu tedy nakonec v bodech 70 až 78 výše uvedeného rozsudku Strack v. Komise v podstatě rozhodl, že čl. 4 první pododstavec přílohy V služebního řádu neupravuje otázku, zda je třeba převést dny placené dovolené za kalendářní rok, pokud během referenčního období nemohl úředník vyčerpat dny své dovolené za kalendářní rok z takových důvodů nezávislých na jeho vůli, jako jsou zdravotní důvody. Uvedený soud měl za to, že minimální požadavky na bezpečnost a ochranu zdraví uvedené v článku 1e služebního řádu, a zejména ustanovení článku 7 směrnice 2003/88 doplňují vlastní ustanovení služebního řádu týkající se dovolené a že výklad Soudního dvora ve výše uvedeném rozsudku Schultz-Hoff, pokud jde o uvedený článek 7, je v projednávaném případě na základě použití článku 1e ve spojení s článkem 57 služebního řádu plně použitelný.

               17

               Soud pro veřejnou službu tudíž v bodě 79 uvedeného rozsudku dospěl k závěru, že Komise tím, že za okolností projednávané věci zamítla na základě čl. 4 prvního pododstavce přílohy V služebního řádu převod dnů dovolené za kalendářní rok nevyčerpaných žalobcem z důvodu dlouhodobého volna z důvodu nemoci nad rámec dvanácti dní stanovených na základě právního předpisu, nerespektovala dosah uvedeného ustanovení. Sporné rozhodnutí proto zrušil.

         Rozsudek ze dne 8. listopadu 2012

               18

               Tribunál, k němuž Komise podala kasační opravný prostředek proti výše uvedenému rozsudku Strack v. Komise, v rozsudku ze dne 8. listopadu 2012 nejprve zamítl třetí důvod tohoto kasačního opravného prostředku, vycházející z existence vady řízení.

               19

               Tribunál poté vyhověl prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku, vycházejícímu z porušení článku 4 přílohy V služebního řádu, a první části druhého důvodu kasačního opravného prostředku, vycházející z porušení jeho čl. 1e odst. 2, když v bodech 38 až 56 uvedeného rozsudku uvedl:

                        „38

                        [...] [Soud pro veřejnou službu] měl za to, že čl. 1e odst. 2 služebního řádu [...] vyžaduje, aby ustanovení služebního řádu týkající se úpravy pracovní doby, a zejména dovolené za kalendářní rok byla v souladu s minimálními požadavky stanovenými v čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88, jak byly vyloženy Soudním dvorem, zejména ve výše uvedeném rozsudku Schultz-Hoff a další, nebo jim byla přinejmenším rovnocenná.

                  [...]

                        40

                        Je však nutné poukázat na to, že směrnice jsou určeny členským státům, a nikoli orgánům Unie. Na ustanovení směrnice 2003/88 tudíž nelze nahlížet tak, že jako taková stanoví povinnosti orgánům v jejich vztazích s personálem [...]

                  […]

                        42

                        Avšak okolnost, že směrnice jako taková nezavazuje orgány a nemůže zakládat námitku protiprávnosti ustanovení služebního řádu, nemůže vyloučit, že se pravidel nebo zásad stanovených v této směrnici lze dovolávat vůči orgánům, pokud se samy o sobě jeví pouze jako zvláštní vyjádření základních pravidel Smlouvy [o ES] a obecných zásad, jež jsou pro uvedené orgány přímo závazné (v tomto smyslu viz rozsudek Soudního dvora ze dne 9. září 2003, Rinke, C-25/02, Recueil, s. I-8349, body 25 až 28 [...]).

                        43

                        Směrnice by rovněž mohla být závazná pro orgán, pokud by tento orgán v rámci své organizační autonomie a v mezích služebního řádu zamýšlel provést specifickou povinnost vyjádřenou směrnicí, nebo v případě, že interní opatření s obecnou působností odkazuje samo o sobě výslovně na opatření přijatá zákonodárcem Společenství na základě Smluv (rozsudek [Soudu pro veřejnou službu,] Aayhan a další v. Parlament, [F‑65/07, Sb. VS s. I-A-1-1054 a II-A-1-567], bod 116).

                  […]

                        45

                        Výše uvedené výjimky, podle nichž mohou ustanovení směrnice za určitých okolností nepřímo zavazovat orgány […], se však v projednávané věci neuplatní.

                        46

                        V této souvislosti je třeba zaprvé poukázat na to […], že nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok upravený v článku 7 směrnice 2003/88 musí být podle ustálené judikatury vnímán jako zásada sociálního práva Unie zvláštního významu, od níž se nelze odchýlit a již mohou příslušné vnitrostátní orgány provádět jen v mezích výslovně stanovených samotnou směrnicí (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 24. ledna 2012, Dominguez, C‑282/10, bod 16 a citovaná judikatura).

                        47

                        Zadruhé je třeba poznamenat, že nárok na dovolenou za kalendářní rok je výslovně zakotven v čl. 31 odst. 2 [Listiny], které čl. 6 odst. 1 SEU [...], přiznává stejnou právní sílu jako Smlouvám (v tomto smyslu viz rozsudky Soudního dvora ze dne 22. listopadu 2011, KHS, C-214/10, Sb. rozh. s. I-11757, bod 37; ze dne 3. května 2012, Neidel, C‑337/10, bod 40, a ze dne 21. června 2012, ANGED, C‑78/11, bod 17).

                        48

                        Zatřetí nelze nárok na dovolenou za kalendářní rok vykládat restriktivně (viz výše uvedený rozsudek ANGED, bod 18 a citovaná judikatura).

                        49

                        Avšak i když může být nárok na dovolenou za kalendářní rok vnímán jako obecná právní zásada ve smyslu judikatury uvedené výše v bodě 42, kterou jsou vázány přímo orgány a na jejímž základě by bylo možné posuzovat legalitu některých jejich aktů, každopádně nelze mít za to, že článek 4 přílohy V služebního řádu připravil G. Stracka o možnost uplatnění tohoto nároku.

                        50

                        Tento článek totiž pouze definuje podrobná pravidla pro převod a náhradu v případě nevyčerpané dovolené za kalendářní rok, když povoluje automatický převod dvanácti dnů nevyčerpané dovolené za kalendářní rok do následujícího roku a stanoví možnost převodu dní převyšujících tuto hranici v případě, že dovolená za kalendářní rok nebyla vyčerpána z důvodů souvisejících s potřebami služby. Nelze tedy mít za to, že článek 4 přílohy V služebního řádu váže přiznání nebo uplatnění nároku na dovolenou za kalendářní rok na podmínku, jež ho zbavuje jeho podstaty nebo jež je neslučitelná se systematikou a cíli čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88. Požadavek, aby převod a náhrada v souvislosti s nevyčerpanou dovolenou za kalendářní rok podléhaly určitým podmínkám, se mimoto jeví jako odůvodněný jak potřebou zabránit neomezené kumulaci nevyčerpané dovolené, tak ochranou finančních zájmů Unie.

                  […]

                        52

                        Konečně je nutno uvést, že při výkladu znění čl. 1e odst. 2 služebního řádu nelze mít za to, že tento článek odpovídá situaci uvedené v bodě 43 výše, že by orgány zamýšlely provést zvláštní povinnost uvedenou směrnicí 2003/88 jejím vložením do služebního řádu, nebo že odkaz tohoto článku na minimální požadavky použitelné v rámci opatření, která jsou podle Smluv přijímána v oblastech ochrany zdraví a bezpečnosti, odkazuje na čl. 7 odst. 1 uvedené směrnice, neboť se její předmět liší od předmětu článku 1e služebního řádu.

                        53

                        Zaprvé je totiž třeba uvést, že článek 1e služebního řádu, který je zařazen mezi obecná ustanovení jeho hlavy I, se odvolává na soulad pracovních podmínek úředníků v činné službě s ‚vyhovujícími příslušnými normami v oblasti bezpečnosti a ochrany zdraví‘, čímž jsou zřejmě míněny minimální technické normy v oblasti ochrany zdraví a bezpečnosti pracovníků na jejich pracovišti, jež nejsou upraveny jinými ustanoveními služebního řádu, a nikoli minimální požadavky v oblasti bezpečnosti a ochrany zdraví obecně, mezi něž patří i požadavky týkající se úpravy pracovní doby stanovené směrnicí 2003/88, mimo jiné i dovolená za kalendářní rok. Jak uvádí Komise, takto široký výklad čl. 1e odst. 2 služebního řádu by byl v rozporu s autonomií zákonodárce Unie v oblasti veřejné služby, jež je zakotvena v článku 336 SFEU.

                        54

                        Zadruhé služební řád obsahuje specifická ustanovení o úpravě pracovní doby a dovolené ve své hlavě IV a v příloze V. Otázka, o niž se jedná v projednávaném případě a jež se týká pravidel převodu dnů nevyčerpané dovolené za kalendářní rok do následujícího roku nebo náhrady za ně, je specificky upravena článkem 4 přílohy V služebního řádu. Vzhledem k tomu, že toto ustanovení zakotvuje jasné a přesné pravidlo, jež omezuje nárok na převod dovolené za kalendářní rok a náhradu za ni na základě počtu dnů nevyčerpané dovolené, nelze na základě úvah vyvozených analogicky z výše uvedeného rozsudku Schultz-Hoff a další použít ustanovení směrnice 2003/88 s oporou v jiném ustanovení služebního řádu, jako například článku 1e, jakožto ustanovení představujícím obecně použitelné ustanovení umožňující odchýlit se od specifických ustanovení služebního řádu v dané oblasti. To by vedlo k výkladu služebního řádu contra legem, jak právem uvedla Komise před Soudem pro veřejnou službu.

                        55

                        Z toho vyplývá, že Soud pro veřejnou službu neprávem použil čl. 1e odst. 2 služebního řádu, místo aby se opřel o článek 4 přílohy V služebního řádu.

                        56

                        V důsledku toho je třeba mít za to, že se Soud pro veřejnou službu dopustil dvojího nesprávného právního posouzení, když použil článek 7 směrnice 2003/88 na situaci G. Stracka na základě čl. 1e odst. 2 služebního řádu, a to navzdory omezením obsaženým v článku 4 přílohy V služebního řádu, a když se domníval, že tento článek 4 neupravuje otázku, o niž se jedná v projednávané věci.“

               20

               Vzhledem k výše uvedenému měl Tribunál za to, že výše uvedený rozsudek Strack v. Komise je třeba zrušit, aniž je nutné dále rozhodnout o druhé části druhého důvodu kasačního opravného prostředku, kterou Komise tvrdila, že Soud pro veřejnou službu v rozporu se svou povinností uvést odůvodnění nepřezkoumal otázku působnosti čl. 1e odst. 2 služebního řádu, kterou Komise vznesla.

               21

               Tribunál nakonec rozhodl o žalobě G. Stracka v prvním stupni tak, že ji zamítl, přičemž v bodech 65 až 67 rozsudku ze dne 8. listopadu 2012 mimo jiné uvedl:

                        „65

                        […] výraz ‚potřeby služby‘ použitý v čl. 4 prvním pododstavci přílohy V služebního řádu musí být vykládán tak, že se vztahuje na profesní činnosti, které úředníkovi z důvodů jemu uložených povinností brání v čerpání dovolené za kalendářní rok, na niž má nárok [rozsudek Tribunálu ze dne 9. června 2005, Castets v. Komise, T‑80/04, Sb. VS s. I-A-161 a II‑729], bod 29). Je sice třeba připustit, že výraz ‚služba‘ použitý v obratu ‚potřeby služby‘ odkazuje na činnosti ‚zaměstnance ve službě administrativy‘, avšak z ustanovení čl. 59 odst. 1 prvního pododstavce služebního řádu vyplývá, že úředník může čerpat pracovní volno z důvodu nemoci jen tehdy, ‚prokáže-li neschopnost vykonávat své služební povinnosti‘. Z toho plyne, že pokud úředník čerpá pracovní volno z důvodu nemoci, je per definitionem neschopen vykonávat své služební povinnosti, a není tedy ve službě ve smyslu čl. 4 prvního pododstavce přílohy V služebního řádu (viz rozsudek Tribunálu ze dne 29. března 2007, Verheyden v. Komise, T‑368/04, Sb. VS s. I-A-2-93 a II-A-2-665, bod 61 a citovaná judikatura).

                        66

                        Potřeby služby zmíněné v článku 4 přílohy V služebního řádu totiž odpovídají důvodům, jež mohou bránit úředníkovi v tom, aby čerpal dovolenou, protože musí zůstat ve službě, aby nadále plnil úkoly, které od něj požaduje orgán, pro nějž pracuje. Tyto potřeby mohou být nárazové nebo mít trvalý charakter, avšak musejí mít nutně vazbu k činnosti ve službě orgánu. A contrario platí, že pracovní volno z důvodu nemoci umožňuje úředníkovi omluvit svou nepřítomnost platným důvodem. Úředník již není vzhledem ke svému zdravotnímu stavu povinen pracovat pro orgán. V důsledku toho nelze výraz ‚potřeby služby‘ vykládat tak, že zahrnuje nepřítomnost ve službě odůvodněnou pracovním volnem z důvodu nemoci, a to i v případě delší nemoci (výše uvedený rozsudek Castets v. Komise, bod 33). Na úředníka, který čerpá pracovní volno z důvodu nemoci, nelze nahlížet tak, že pracuje ve službě orgánu, protože je od této povinnosti právě osvobozen (výše uvedený rozsudek Verheyden v. Komise, body 62 a 63).

                        67

                        Z toho s přihlédnutím k obzvláště restriktivnímu výkladu výrazu ‚potřeby služby‘ judikaturou uvedenou výše v bodech 65 a 66 plyne, že na rozdíl od tvrzení G. Stracka musí nárok na převod dovolené za kalendářní rok převyšující hranici dvanácti dnů nutně vyplývat z nemožnosti spojené s činností úředníka z důvodu výkonu jeho služebních povinností a nemůže být přiznán z důvodu nemoci, která úředníkovi brání ve výkonu těchto povinností, a to i tehdy, je-li prokázáno, že tato nemoc má svůj původ ve vykonávaném povolání.“

         Řízení před Soudním dvorem

               22

               Na základě návrhu první generální advokátky na přezkum rozsudku ze dne 8. listopadu 2012 měl přezkumný senát rozhodnutím ze dne 11. prosince 2012, Přezkum Komise v. Strack (C‑579/12 RX), přijatým na základě čl. 62 druhého pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie a čl. 193 odst. 4 jednacího řádu Soudního dvora, za to, že je třeba provést přezkum tohoto rozsudku za účelem zjištění, zda ohrožuje jednotu nebo soulad unijního práva.

               23

               Otázky, jež mají být podle uvedeného rozhodnutí předmětem přezkumu, jsou uvedeny v bodě 2 tohoto rozsudku.

         K přezkumu

               24

               Jak vyplývá z výše uvedeného rozhodnutí ze dne 11. prosince 2012, Přezkum Komise v. Strack, a z bodu 2 tohoto rozsudku, je v zásadě třeba, aby Soudní důr nejprve přezkoumal, zda výklad podaný Tribunálem v rozsudku ze dne 8. listopadu 2012 ohledně čl. 1e odst. 2 služebního řádu a článku 4 jeho přílohy V případně neobsahuje – zejména s ohledem na judikaturu Soudního dvora týkající se nároku na placenou dovolenou za kalendářní rok – nesprávné právní posouzení.

               25

               Za předpokladu, že by bylo třeba konstatovat, že rozsudek ze dne 8. listopadu 2012 je stižen nesprávným právním posouzením, bude třeba v druhém kroku posoudit, zda uvedený rozsudek ohrožuje jednotu nebo soulad unijního práva.

         K judikatuře Soudního dvora týkající se převodu placené dovolené za kalendářní rok, jež nemohla být vyčerpána vzhledem k dlouhodobému volnu z důvodu nemoci

               26

               Úvodem je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora, jež byla vydána nejprve k článku 7 směrnice Rady 93/104/ES ze dne 23. listopadu 1993 o některých aspektech úpravy pracovní doby (Úř. věst. L 307, s. 18; Zvl. vyd. 05/02, s. 197) a poté k článku 7 směrnice 2003/88, musí být nárok každého pracovníka na placenou dovolenou za kalendářní rok považován za zásadu sociálního práva Unie, jež má zvláštní význam a jež je nyní výslovně zakotvena v čl. 31 odst. 2 Listiny, které čl. 6 odst. 1 první pododstavec SEU přiznává stejnou právní sílu jako Smlouvám (viz rozsudky ze dne 26. června 2001, BECTU, C-173/99, Recueil, s. I-4881, bod 43; ze dne 6. dubna 2006, Federatie Nederlandse Vakbeweging, C-124/05, Sb. rozh. s. I-3423, bod 28; výše uvedený rozsudek Schultz-Hoff a další, bod 22; rozsudek ze dne 15. září 2011, Williams a další, C-155/10, Sb. rozh. s. I-8409, body 17 a 18; výše uvedené rozsudky KHS, bod 37; Neidel, bod 40; ANGED, bod 17, a rozsudek ze dne 8. listopadu 2012, Heimann a Toltschin, C‑229/11 a C‑230/11, bod 22).

               27

               Podle vysvětlení k článku 31 Listiny, k nimž má být podle čl. 6 odst. 1 třetího pododstavce SEU a čl. 52 odst. 7 Listiny přihlíženo při jejím výkladu, je čl. 31 odst. 2 Listiny založen na směrnici 93/104 a na článku 2 Evropské sociální charty, podepsané dne 18. října 1961 v Turínu a revidované dne 3. května 1996 ve Štrasburku, a na bodu 8 Charty základních sociálních práv pracovníků Společenství, přijaté na zasedání Evropské rady konaném dne 9. prosince 1989 ve Štrasburku.

               28

               Jak vyplývá z prvního bodu odůvodnění směrnice 2003/88, byla touto směrnicí kodifikována směrnice 93/104. Článek 7 směrnice 2003/88, který upravuje nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok, má stejné znění, jaké měl článek 7 směrnice 93/104.

               29

               Z judikatury Soudního dvora kromě toho vyplývá, že nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok nemůže být vykládán restriktivně (výše uvedené rozsudky ANGED, bod 18, jakož i Heimann a Toltschin, bod 23).

               30

               Pokud jde o situace, kdy pracovník nemohl vzhledem k dlouhodobému volnu z důvodu nemoci čerpat placenou dovolenou za kalendářní rok, Soudní dvůr mimo jiné judikoval, že čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88 sice v zásadě nebrání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví pravidla pro uplatnění nároku na placenou dovolenou za kalendářní rok výslovně přiznaného touto směrnicí, včetně zániku uvedeného nároku na konci referenčního období nebo období převoditelnosti, avšak pouze za podmínky, že pracovník, jehož nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok zanikl, měl skutečně možnost uplatnit nárok, který mu směrnice přiznává (viz zejména výše uvedené rozsudky Schultz-Hoff a další, bod 43, a KHS, bod 26).

               31

               Soudní dvůr tak v této souvislosti rozhodl, že uvedený čl. 7 odst. 1 musí být vykládán tak, že brání vnitrostátním právním předpisům nebo zvyklostem, které stanoví, že nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok zaniká uplynutím referenčního období nebo období převoditelnosti stanoveného vnitrostátním právem i tehdy, pokud pracovník měl pracovní volno z důvodu nemoci během celého referenčního období a jeho pracovní neschopnost přetrvávala do ukončení jeho pracovního poměru, což bylo důvodem, že nemohl uplatnit svůj nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok (výše uvedený rozsudek Schultz-Hoff a další, bod 52).

               32

               Připustit, že za takových specifických okolností pracovní neschopnosti mohou vnitrostátní ustanovení, která stanoví období převoditelnosti, stanovit zánik nároku pracovníka na placenou dovolenou za kalendářní rok, aniž měl pracovník skutečně možnost uplatnit tento nárok, by totiž znamenalo zasáhnout do samotné podstaty sociálního práva, které každému pracovníkovi přímo přiznává článek 7 směrnice 2003/88 (v tomto smyslu viz výše uvedené rozsudky BECTU, body 48 a 49, a Schultz-Hoff a další, body 44, 45, 47 a 48).

               33

               Za týchž okolností musí být finanční náhrada, na niž má dotyčný pracovník nárok, vypočítána tak, aby uvedený pracovník byl v situaci, která je srovnatelná se situací, ve které by byl, kdyby uplatnil uvedený nárok během trvání svého pracovního poměru. Obvyklá mzda pracovníka, což je ta, která musí být zachována po dobu odpočinku odpovídající placené dovolené za kalendářní rok, je rovněž určující, pokud jde o výpočet finanční náhrady za dovolenou za kalendářní rok nevyčerpanou při ukončení pracovního poměru (výše uvedené rozsudky Schultz-Hoff a další, body 61 a 62, jakož i Heimann a Toltschin, bod 25). Na nárok na dovolenou za kalendářní rok a nárok na proplacení této dovolené je ostatně třeba nahlížet tak, že představují dvě části jediného nároku (viz zejména výše uvedený rozsudek Schultz-Hoff a další, bod 60 a citovaná judikatura).

               34

               Podle připomenuté judikatury je tedy vyloučeno, aby byl nárok pracovníka na minimální placenou dovolenou za kalendářní rok, zaručený unijním právem, zkrácen v situaci vyznačující se tím, že pracovník nemohl plnit svou povinnost vykonávat práci z důvodu nemoci během referenčního období (výše uvedený rozsudek Heimann a Toltschin, bod 26).

               35

               Je sice pravda, jak připomínají Rada Evropské unie a Komise, že Soudní dvůr rovněž upřesnil, že vzhledem k dvojímu účelu nároku na dovolenou za kalendářní rok, a sice jednak umožnit pracovníkovi, aby si odpočinul od vykonávání úkolů, které mu ukládá pracovní smlouva, a jednak mu poskytnout volný čas a čas na oddych, může nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok získaný práceneschopným pracovníkem během několika po sobě následujících referenčních období odpovídat oběma účelům pouze tehdy, pokud převod nepřekročí určitý časový limit (výše uvedený rozsudek KHS, body 31 a 33).

               36

               Soudní dvůr však v této souvislosti s poukazem na okolnost, že nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok je zásadou sociálního práva zvláštního významu zakotvený i v čl. 31 odst. 2 Listiny, zcela jednoznačně uvedl, že aby bylo respektováno toto právo, jehož účelem je ochrana pracovníka, musí být každé období převoditelnosti podstatně delší než doba referenčního období, za něž bylo přiznáno (výše uvedené rozsudky KHS, body 37 a 38, jakož i Neidel, body 40 a 41).

               37

               Z toho Soudní dvůr zejména dovodil, že období převoditelnosti v délce devíti měsíců nemůže být dostatečné, je-li kratší než referenční období (výše uvedený rozsudek Neidel, body 42 a 43); naproti tomu však rozhodl, že lze mít oprávněně za to, že období převoditelnosti v délce patnácti měsíců není v rozporu s účelem nároku na placenou dovolenou za kalendářní rok (výše uvedený rozsudek KHS, bod 43).

         K výkladu čl. 1e odst. 2 služebního řádu a článku 4 jeho přílohy V

               38

               Je třeba zkoumat, zda zejména ve světle judikatury Soudního dvora týkající se nároku na placenou dovolenou za kalendářní rok, jež byla právě připomenuta, neobsahuje výklad provedený Tribunálem v rozsudku ze dne 8. listopadu 2012 případné nesprávné právní posouzení ve vztahu k čl. 1e odst. 2 služebního řádu a článku 4 jeho přílohy V.

               39

               V tomto ohledu je třeba úvodem připomenout, že jak vyplývá z čl. 51 odst. 1 Listiny, jsou její ustanovení určena mimo jiné orgánům Unie, jež jsou v důsledku toho povinny respektovat práva, jež Listina zakotvuje. Mezi ně patří nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok jakožto zásada sociálního práva Unie zakotvená v čl. 31 odst. 2 Listiny, což je ustanovení, které je samo o sobě založeno, jak bylo řečeno v bodě 27 tohoto rozsudku, zejména na směrnici 93/104, jež byla následně nahrazena a kodifikována směrnicí 2003/88.

               40

               Je třeba rovněž připomenout, že podle obecné interpretační zásady musí být unijní akt vykládán v co největším možném rozsahu způsobem, který nezpochybní jeho platnost, a v souladu s veškerým primárním právem, mimo jiné i s ustanoveními Listiny (v tomto smyslu viz zejména rozsudek ze dne 31. ledna 2013, McDonagh, C‑12/11, bod 44 a citovaná judikatura).

               41

               Otázku, zda se Tribunál případně dopustil nesprávného právního posouzení při výkladu čl. 1e odst. 2 služebního řádu a článku 4 jeho přílohy V, je tedy třeba zkoumat zejména s přihlédnutím k uvedené interpretační zásadě.

               42

               Pokud jde zaprvé o čl. 1e odst. 2 služebního řádu, z bodů 52 a 53 rozsudku ze dne 8. listopadu 2012 vyplývá, že Tribunál měl za to, že odkaz obsažený v tomto článku na minimální požadavky použitelné v rámci opatření, která jsou podle Smluv přijímána v oblastech ochrany zdraví a bezpečnosti, se vztahuje pouze na minimální technické normy ochrany zdraví a bezpečnosti pracovníků na jejich pracovišti, avšak nikoli na minimální požadavky bezpečnosti a ochrany zdraví obecně, takže uvedené ustanovení nezahrnuje takové požadavky týkající se úpravy pracovní doby, jež upravuje směrnice 2003/88.

               43

               V tomto ohledu je přitom nejprve nutno konstatovat, že znění uvedeného čl. 1e odst. 2 služebního řádu nikterak neodráží takovéto rozlišování, k němuž přistoupil Tribunál. Uvedené znění, odkazující na „minimální požadavky použitelné v rámci opatření, která jsou podle Smluv [...] přijímána“ v „oblastech“„ochrany zdraví a bezpečnosti“ a jež se týkají pracovních podmínek, míří naproti tomu na taková pravidla, jež stanoví směrnice 2003/88, protože účelem této směrnice je, jak vyplývá z jejího čl. 1 odst. 1, stanovit „minimální požadavky na bezpečnost a ochranu zdraví pro úpravu pracovní doby“, k nimž patří minimální délka dovolené za kalendářní rok.

               44

               Dále je třeba poukázat na to, že výklad provedený Tribunálem a rozlišování, o něž se opírá, nikterak nepřihlížejí k závěrům vyplývajícím zejména z bodů 36 až 39 a 59 rozsudku ze dne 12. listopadu 1996, Spojené království v. Rada (C-84/94, Recueil, s. I-5755), v nichž Soudní dvůr rozhodl, že opatření týkající se úpravy pracovní doby, jež jsou předmětem směrnice 93/104, a zejména opatření týkající se placené dovolené za kalendářní rok upravené v článku 7 této směrnice, přispívají přímo ke zlepšení ochrany bezpečnosti a zdraví pracovníků ve smyslu článku 118a Smlouvy o ES a že rozvoj sociálního zákonodárství na vnitrostátní i mezinárodní úrovni potvrzuje spojitost mezi opatřeními týkajícími se pracovní doby na straně jedné a zdravím a bezpečností pracovníků na straně druhé. Soudní dvůr tak v této souvislosti v bodě 15 uvedeného rozsudku poukázal zejména na to, že takový výklad pojmů „bezpečnost“ a „zdraví“ se může opírat zejména o preambuli Ústavy Světové zdravotnické organizace (SZO), jejímiž členy jsou všechny členské státy, která zdraví definuje jako úplný celkový stav pohody fyzické, duševní a sociální, a ne pouze stav spočívající v neexistenci nemoci či neduhu.

               45

               Konečně je nutno konstatovat, že výklad provedený Tribunálem nebere v potaz obecnou interpretační zásadu připomenutou v bodě 40 tohoto rozsudku.

               46

               Tribunál měl totiž v souladu s uvedenou zásadou upřednostnit takový výklad čl. 1e odst. 2 služebního řádu, který umožňuje zajistit jeho soulad s nárokem na placenou dovolenou za kalendářní rok jakožto zásadou sociálního práva Unie, který je nyní výslovně zakotven v čl. 31 odst. 2 Listiny. K tomu však bylo zapotřebí, aby tento čl. 1e odst. 2 byl vykládán v tom smyslu, že umožňuje, aby do služebního řádu byla začleněna podstata článku 7 směrnice 2003/88 jakožto pravidlo minimální ochrany, jež případně doplní ostatní ustanovení služebního řádu upravující nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok a především pak článek 4 přílohy V tohoto služebního řádu.

               47

               Vzhledem k výše uvedenému je třeba konstatovat, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když na rozdíl od postupu Soudu pro veřejnou službu v jeho výše uvedeném rozsudku Strack v. Komise nevyložil čl. 1e odst. 2 služebního řádu tak, že toto ustanovení odkazuje zejména na článek 7 směrnice 2003/88 týkající se placené dovolené za kalendářní rok.

               48

               Pokud jde zadruhé o článek 4 přílohy V služebního řádu, měl Tribunál za to, jak vyplývá zejména z bodu 67 rozsudku ze dne 8. listopadu 2012, že tento článek musí být vykládán v tom smyslu, že vylučuje jakýkoli převod placené dovolené za kalendářní rok, jež nemohla být vyčerpána vzhledem k dlouhodobému pracovnímu volnu z důvodu nemoci, v rozsahu převyšujícím dvanáct dnů, pro něž je stanoven automatický převod.

               49

               Tribunál se tím však dopustil nesprávného právního posouzení.

               50

               Nejprve je totiž třeba poukázat na to, že znění článku 4 přílohy V služebního řádu neobsahuje žádný výslovný odkaz na specifickou situaci úředníka, který vzhledem k dlouhodobému pracovnímu volnu z důvodu nemoci nemohl čerpat placenou dovolenou za kalendářní rok během referenčního období.

               51

               Dále je třeba poznamenat, že Tribunál poté, co se dopustil nesprávného právního posouzení, pokud jde o výklad čl. 1e odst. 2 služebního řádu, nepřihlédl ani k okolnosti, že z celkového předpisového rámce, do něhož spadá článek 4 přílohy V služebního řádu, vyplývá, že jiné jeho ustanovení má právě za následek, že požadavky vyplývající z článku 7 směrnice 2003/88 ohledně nároku na placenou dovolenou za kalendářní rok jsou nedílnou součástí služebního řádu jakožto minimální požadavky, jež se s výhradou příznivějších ustanovení služebního řádu musejí doplňkově použít na úředníky.

               52

               Konečně je nutno uvést, že Tribunál za těchto okolností nesprávně použil obecnou interpretační zásadu připomenutou v bodě 40 tohoto rozsudku. Tribunál totiž místo toho, aby upřednostnil výklad článku 4 přílohy V služebního řádu ve spojení s čl. 1e odst. 2 služebního řádu, který umožňuje zajistit soulad tohoto služebního řádu s nárokem na placenou dovolenou za kalendářní rok jakožto obecnou zásadou sociálního práva Unie, která je nyní výslovně zakotvena v čl. 31 odst. 2 Listiny a upravena mimo jiné v článku 7 směrnice 2003/88, provedl výklad tohoto článku 4, který zajištění takového souladu neumožňuje a jejž samotný Tribunál v bodě 67 rozsudku ze dne 8. listopadu 2012 mimochodem kvalifikuje jako „obzvláště restriktivní“.

               53

               V tomto ohledu je nutno konstatovat, že se Tribunál dopustil řady právních pochybení, když v bodech 49 až 51 rozsudku ze dne 8. listopadu 2012 rozhodl, že výklad, jejž provedl v uvedeném rozsudku ohledně článku 4 přílohy V služebního řádu, nemá za následek nezohlednění uvedeného nároku na placenou dovolenou za kalendářní rok.

               54

               Jak totiž vyplývá z judikatury připomenuté v bodech 30 až 37 tohoto rozsudku, respektování základního obsahu nároku na placenou dovolenou za kalendářní rok mimo jiné předpokládá, že každý pracovník, který čerpal dlouhodobé pracovní volno z důvodu nemoci, a byl proto zbaven možnosti čerpat dovolenou za kalendářní rok, může tento nárok převést do dalšího roku bez jeho snížení a uplatnit jej v období převoditelnosti, jež musí být podstatně delší než referenční období, pro něž je poskytováno, aniž by tomu mohly bránit úvahy vycházející z nutnosti zabránit neomezené kumulaci nevyčerpané dovolené, na něž poukazuje Tribunál v bodě 50 rozsudku ze dne 8. listopadu 2012.

               55

               Pokud jde o úvahy vycházející z nutnosti chránit finanční zájmy Unie, jež jsou rovněž zmíněny v uvedeném bodě 50, postačí poukázat na to, že takových úvah se v každém případě nelze dovolávat k odůvodnění zásahu do uvedeného nároku na placenou dovolenou za kalendářní rok.

               56

               Z výše uvedeného vyplývá, že Tribunál měl, stejně jak učinil Soud pro veřejnou službu ve svém výše uvedeném rozsudku Strack v. Komise, vyložit článek 4 přílohy V služebního řádu v tom smyslu, že neupravuje otázku převodu placené dovolené za kalendářní rok, kterou úředník nemohl vyčerpat během referenčního období, protože čerpal dlouhodobé pracovní volno z důvodu nemoci, takže požadavky vyplývající v tomto směru z čl. 1e odst. 2 služebního řádu a v projednávaném případě konkrétně z článku 7 směrnice 2003/88 musejí být zohledněny jakožto minimální požadavky použitelné s výhradou příznivějších ustanovení služebního řádu.

         K ohrožení jednoty a souladu unijního práva

               57

               Nesprávné právní posouzení, jímž je stižen rozsudek ze dne 8. listopadu 2012, jak bylo identifikováno v bodech 47 a 56 tohoto rozsudku, je způsobilé ohrozit jednotu a soulad unijního práva.

               58

               Tribunál totiž tím, že se v rámci jím podaného výkladu ustanovení služebního řádu odklonil od pojmu „nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok každého pracovníka“ jakožto zásady sociálního práva Unie, jenž je nyní zakotven v čl. 31 odst. 2 Listiny a upraven mimo jiné v článku 7 směrnice 2003/88, jak je vykládán v ustálené judikatuře, zejména ohrozil jednotu unijního práva, neboť takové ustanovení, jako je výše zmíněné ustanovení Listiny, má podle čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce SEU stejnou právní sílu jako ustanovení Smluv a unijní zákonodárce je povinen je respektovat, vydává-li takový akt, jakým je služební řád, na základě článku 336 SFEU, nebo jiné akty unijního práva v souladu s normativní pravomocí, jíž byl nadán jinými ustanoveními Smluv, a respektovat je ostatně musí i členské státy, pokud takovéto akty provádějí.

               59

               Tribunál mimoto ohrozil soulad unijního práva tím, že v kontextu výkladu čl. 1e odst. 2 služebního řádu rozhodl, že odkaz tohoto ustanovení na minimální požadavky použitelné v rámci opatření, která jsou podle Smluv přijímána v oblasti ochrany zdraví a bezpečnosti pracovníků, se nevztahuje na taková ustanovení, jako jsou ustanovení týkající se úpravy pracovní doby, uvedená ve směrnici 2003/88, a konkrétně ustanovení týkající se placené dovolené za kalendářní rok. Jak totiž vyplývá z judikatury připomenuté v bodě 44 tohoto rozsudku, Soudní dvůr již judikoval, že taková opatření přispívají přímo ke zlepšení ochrany zdraví a bezpečnosti pracovníků ve smyslu článku 118a Smlouvy o ES, a tudíž i článků 137 ES a 153 SFEU, které od té doby nahradily tento článek 118a Smlouvy o ES, a v tomto směru zdůraznil, že spojitost mezi opatřeními týkajícími se pracovní doby na straně jedné a ochranou zdraví a bezpečnosti pracovníků na straně druhé je potvrzena i rozvojem sociálního zákonodárství na vnitrostátní i mezinárodní úrovni.

               60

               Za těchto podmínek je třeba určit, že rozsudek ze dne 8. listopadu 2012 ohrožuje jednotu a soulad unijního práva tím, že Tribunál jakožto soud rozhodující o kasačním opravném prostředku vyložil v rozporu s nárokem na placenou dovolenou za kalendářní rok jakožto zásadou sociálního práva Unie, zakotveným výslovně i v čl. 31 odst. 2 Listiny a upraveným zejména ve směrnici 2003/88, jak je vykládán v judikatuře Soudního dvora Evropské unie:

                        —

                        článek 1e odst. 2 služebního řádu tak, že se nevztahuje na požadavky týkající se úpravy pracovní doby stanovené směrnicí 2003/88, a zejména placené dovolené za kalendářní rok, a

                        —

                        následně článek 4 přílohy V tohoto služebního řádu tak, že z něj plyne, že nárok na převod dovolené za kalendářní rok převyšující hranici stanovenou v tomto ustanovení lze přiznat jen v případě, že čerpání dovolené brání činnost úředníka při výkonu jeho služebních povinností.

         K důsledkům, jež je třeba z přezkumu vyvodit

               61

               Článek 62b první pododstavec statutu Soudního dvora stanoví, že shledá-li Soudní dvůr, že rozhodnutí Tribunálu ohrožuje jednotu nebo soulad unijního práva, vrátí případ Tribunálu, který je vázán právním názorem Soudního dvora. Když Soudní dvůr vrátí věc, může dále určit účinky rozhodnutí Tribunálu, které jsou pro účastníky řízení zachovány. Soudní dvůr může výjimečně rozhodnout s konečnou platností, pokud řešení sporu vyplývá, s přihlédnutím k výsledku přezkumu, ze skutkových zjištění, na nichž se zakládá rozhodnutí Tribunálu.

               62

               Z toho plyne, že se Soudní dvůr nemůže omezit na zjištění, že byla ohrožena jednota nebo soulad unijního práva, aniž by z tohoto zjištění vyvodil důsledky pro dotčený spor (rozsudek ze dne 28. února 2013, Přezkum Arango Jaramillo a další v. EIB, C‑334/12 RX-II, bod 57).

               63

               V projednávané věci je třeba nejprve a z důvodu uvedeného v bodě 60 tohoto rozsudku zrušit rozsudek ze dne 8. listopadu 2012 v rozsahu, v němž vyhověl prvnímu důvodu a první části druhého důvodu kasačního opravného prostředku Komise, a v důsledku toho zrušil výše uvedený rozsudek Strack v. Komise a zamítl žalobu G. Stracka v prvním stupni.

               64

               Pokud jde zadruhé o kasační opravný prostředek Komise, je nutno nejprve uvést, že třetí důvod kasačního opravného prostředku uplatňovaný Komisí byl zamítnut Tribunálem v rozsudku ze dne 8. listopadu 2012 a že toto zamítnutí je třeba vzhledem k neexistenci přezkumu v tomto bodě považovat za konečné.

               65

               Pokud jde dále o druhou část druhého důvodu kasačního opravného prostředku vzneseného Komisí, vycházející z toho, že Soud pro veřejnou službu nesprávně posoudil povinnost uvést odůvodnění, když nezkoumal otázku působnosti čl. 1e odst. 2 služebního řádu, je nutno konstatovat, že i když Tribunál tuto část v rozsudku ze dne 8. listopadu 2012 nezkoumal, je zcela zjevné, že musí být zamítnuta. Jak totiž vyplývá zejména z bodů 55 až 57 výše uvedeného rozsudku Strack v. Komise, Soud pro veřejnou službu o této působnosti rozhodl jasně, když uvedl, že s ohledem na samotné znění musí být toto ustanovení chápáno tak, že odkazuje na minimální požadavky v oblasti bezpečnosti a ochrany zdraví použitelné v rámci opatření, jež jsou v těchto oblastech podle Smluv přijímána, k nimž patří minimální požadavky bezpečnosti a ochrany zdraví v oblasti úpravy pracovní doby, jež upravuje směrnice 2003/88.

               66

               A konečně je třeba poukázat na to, že i když to rozsudek ze dne 8. listopadu 2012 neuvádí, Komise se v rámci druhého důvodu svého kasačního opravného prostředku podpůrně dovolávala také skutečnosti, že Soud pro veřejnou službu chybně uplatnil požadavky vyplývající z judikatury vycházející z výše uvedeného rozsudku Schultz-Hoff a další. Komise tak uvádí, že se projednávaná věc netýká výlučně nároku na převod dovolené za kalendářní rok, nýbrž finanční náhrady za tuto dovolenou, že nepředpokládá ztrátu celého nároku na dovolenou za kalendářní rok, ale jen její části a že se týká nejen nevyčerpané dovolené za referenční období bezprostředně předcházející roku skončení služebního poměru, ale i dnů dovolené, které již byly předmětem převodu v roce předcházejícím tomuto předchozímu roku. Soud pro veřejnou službu navíc podle Komise nevzal v potaz skutečnost, že článek 7 směrnice 2003/88 zaručuje převod placené dovolené za kalendářní rok jen do minimální výše čtyř týdnů, jak je uvedeno v tomto ustanovení.

               67

               V této souvislosti je však třeba poukázat na to, že jak vyplývá z judikatury Soudního dvora připomenuté v bodech 30 až 37 tohoto rozsudku, rozlišování, jehož se domáhá Komise, zaprvé mezi nárokem na převod placené dovolené za kalendářní rok nevyčerpané z důvodu dlouhodobé nemoci a získáním s tím související finanční náhrady v případě skončení pracovního poměru a zadruhé mezi částečným a úplným zánikem nároku na dovolenou za kalendářní rok, jež nemohla být vyčerpána z důvodu dlouhodobé nemoci, je v obou případech irelevantní a nemůže být přijato.

               68

               Soud pro veřejnou službu v bodě 77 výše uvedeného rozsudku Strack v. Komise rovněž právem rozhodl, že jelikož zákonodárce Unie stanovil délku dovolené za kalendářní rok pro úředníky na 24 dnů, zůstává výklad Soudního dvora ve výše uvedeném rozsudku Schultz-Hoff a další, pokud jde o článek 7 směrnice 2003/88, vzhledem k neexistenci jiných relevantních ustanovení ve služebním řádu, pokud jde o převod nevyčerpané placené dovolené za kalendářní rok z důvodu dlouhodobé nemoci, použitelný na dobu dovolené za kalendářní rok stanovenou služebním řádem na základě článku 1e ve spojení s článkem 57 služebního řádu.

               69

               Vzhledem k výše uvedenému a vzhledem k tomu, že ohrožení jednoty a souladu unijního práva v projednávaném případě vyplývá z nesprávného výkladu čl. 1e odst. 2 služebního řádu a článku 4 jeho přílohy V, a že správný výklad uvedených ustanovení, tedy v zásadě výklad Soudu pro veřejnou službu podaný v jeho výše uvedeném rozsudku Strack v. Komise, vyžadoval, jak vyplývá zejména z bodů 47 a 56 tohoto rozsudku, zamítnutí prvního a druhého důvodu kasačního opravného prostředku, jichž se dovolávala Komise, a tudíž kasačního opravného prostředku v celém rozsahu, je třeba, aby Soudní dvůr rozhodl s konečnou platností ve sporu tak, že uvedený kasační opravný prostředek zamítne.

         K nákladům řízení

               70

               Podle čl. 195 odst. 6 jednacího řádu Soudního dvora platí, že pokud bylo rozhodnutí Tribunálu, které je předmětem přezkumu, vydáno podle čl. 256 odst. 2 SFEU, rozhodne Soudní dvůr o nákladech řízení.

               71

               Vzhledem k neexistenci zvláštních pravidel upravujících rozdělení nákladů v přezkumném řízení a vzhledem k tomu, že Komise v důsledku zrušení rozsudku Tribunálu ze dne 8. listopadu 2012 a konečného zamítnutí kasačního opravného prostředku, jejž podala proti výše uvedenému rozsudku Strack v. Komise, neměla s uvedeným kasačním opravným prostředkem úspěch, je důvodné jí v projednávaném případě uložit náhradu nákladů řízení vynaložených G. Strackem jak v řízení před Tribunálem, tak v tomto přezkumném řízení.

               72

               Rada, která předložila písemné vyjádření k Soudnímu dvoru k otázkám, jež byly předmětem přezkumu, ponese vlastní náklady vynaložené v tomto řízení.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Rozsudek Tribunálu Evropské unie (kasačního senátu) ze dne 8. listopadu 2012, Komise v. Strack (T‑268/11 P), ohrožuje jednotu a soulad unijního práva tím, že Tribunál jakožto soud rozhodující o kasačním opravném prostředku vyložil v rozporu s nárokem na placenou dovolenou za kalendářní rok jakožto zásadou sociálního práva Unie, zakotveným výslovně i v čl. 31 odst. 2 Listiny základních práv Evropské unie a upraveným zejména ve směrnici Evropského parlamentu a Rady 2003/88/ES ze dne 4. listopadu 2003 o některých aspektech úpravy pracovní doby, jak je vykládán v judikatuře Soudního dvora Evropské unie:

                                 —

                                    článek 1e odst. 2 služebního řádu úředníků Evropské unie tak, že se nevztahuje na požadavky týkající se úpravy pracovní doby stanovené směrnicí 2003/88, a zejména placené dovolené za kalendářní rok, a

                                 —

                                    následně článek 4 přílohy V tohoto služebního řádu tak, že z něj plyne, že nárok na převod dovolené za kalendářní rok převyšující hranici stanovenou v tomto ustanovení lze přiznat jen v případě, že čerpání dovolené brání činnost úředníka při výkonu jeho služebních povinností.

                           2)

                           Uvedený rozsudek Tribunálu Evropské unie se zrušuje.

                           3)

                           Kasační opravný prostředek podaný Evropskou komisí proti rozsudku Soudu pro veřejnou službu Evropské unie ze dne 15. března 2011, Strack v. Komise (F‑120/07), se zamítá.

                           4)

                           Evropské komisi se ukládá náhrada nákladů řízení vynaložených Guidem Strackem jak v přezkumném řízení, tak v řízení před Tribunálem Evropské unie.

                           5)

                           Rada Evropské unie a Evropská komise ponesou vlastní náklady vynaložené v přezkumném řízení.

                           6)

                           Evropská komise ponese vlastní náklady vynaložené v řízení před Tribunálem Evropské unie.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 10. července 1985. # CMC Cooperativa muratori e cementisti a další proti Komisi Evropských společenství. # Evropský fond pro rozvoj. # Věc 118/83.


Rozsudek Tribunálu (prvního senátu) ze dne 29. března 2017.#J & Joy SA v. Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví.#Ochranná známka Evropské unie – Námitkové řízení – Slovní ochranná známka Evropské unie ‚J AND JOY‘ – Starší národní obrazová ochranná známka joy SPORTSWEAR – Relativní důvody pro zamítnutí – Nebezpečí záměny – Podobnost výrobků – Podobnost označení – Kritéria pro posouzení – Kombinovaná ochranná známka – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009.#Věc T-387/15.


Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 28. června 2017.#Josel, SL v. Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví.#Ochranná známka Evropské unie – Námitkové řízení – Mezinárodního zápis s vyznačením Evropské unie – Slovní ochranná známka NN – Starší národní slovní ochranná známka NN – Relativní důvody zamítnutí – Neexistence skutečného užívání starší ochranné známky – Článek 15 odst. 1 druhý pododst. písm. a) a čl. 42 odst. 2 nařízení (ES) č. 207/2009 – Podoba, která se liší prvky zhoršujícími rozlišovací způsobilost.#Věc T-333/15.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 15. října 2009.#Djurgården-Lilla Värtans Miljöskyddsförening proti Stockholms kommun genom dess marknämnd.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Högsta domstolen - Švédsko.#Směrnice 85/337/EHS - Účast veřejnosti na rozhodování v oblasti životního prostředí - Právo podat opravný prostředek proti povolení záměrů, které mohou mít významný vliv na životní prostředí.#Věc C-263/08.

text:
      Věc C-263/08
      Djurgården-Lilla Värtans Miljöskyddsförening
      v.
      Stockholms kommun genom dess marknämnd
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Högsta domstolen)
      „Směrnice 85/337/EHS – Účast veřejnosti na rozhodování v oblasti životního prostředí – Právo podat opravný prostředek proti povolení záměrů, které mohou mít významný vliv na životní prostředí“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Životní prostředí – Posuzování vlivů některých záměrů na životní prostředí – Směrnice 85/337 – Podrobení záměrů patřících
            do kategorií uvedených v příloze II posouzení – Záměry k odběru a umělému doplňování podzemní vody, která nejsou uvedeny v
            příloze 1 směrnice – Pojem – Záměry, které nepředpokládají další použití uvedené vody – Zahrnutí
      [Směrnice Rady 85/33 ve znění směrnice 2003/35, příloha II, odst. 10 písm. l)]
      2.        Životní prostředí – Posuzování vlivů některých záměrů na životní prostředí – Směrnice 85/337 – Právo na soudní přezkum rozhodnutí
            o žádosti o povolení – Rozhodnutí přijaté soudním orgánem – Účast veřejnosti, která má zájem na rozhodování – Neexistence
            dopadu na právo na soudní přezkum
      (Směrnice Rady 85/337, ve znění směrnice 2003/35, čl. 1 odst. 2, čl. 2 odst. 2, čl. 6 odst. 4 a článek 10a)
      3.        Životní prostředí – Posuzování vlivů některých záměrů na životní prostředí – Směrnice 85/337 – Právo na soudní přezkum rozhodnutí
            o žádosti o povolení – Vnitrostátní právní úprava, která vyhrazuje právo na soudní přezkum sdružením na ochranu životního
            prostředí, která mají alespoň 2000 členů – Nepřípustnost
      (Směrnice Rady 85/337, ve znění směrnice 2003/35, čl. 1 odst. 2 a článek 10a)
      1.        Ustanovení bodu 10 písm. l) přílohy II směrnice 85/337 o posuzování vlivů některých veřejných a soukromých záměrů na životní
         prostředí ve znění směrnice 2003/35 musí být vykládána v tom smyslu, že se vztahují na všechna zařízení k odběru a umělému
         doplňování podzemní vody neuvedená v příloze I této směrnice nezávisle na jejich účelu, což znamená, že se rovněž vztahují
         na zařízení, která nepředpokládají další použití uvedené vody.

      Na takový záměr, jež se týká odčerpávání průsakové vody z tunelu pro elektrické vedení a injektáže vody do země nebo do skály
         za účelem kompenzace případného snížení hladiny podzemní vody, jakož i výstavby a údržby zařízení k takovémuto odčerpávání
         a doplňování vody, se tudíž vztahuje bod 10 písm. l) přílohy II směrnice 85/337, a to nezávisle na konečném určení podzemní
         vody, zejména pak nezávisle na tom, zda je předmětem dalšího použití, či nikoliv.

      (viz body 30–31, výrok 1)
      2.        Osoby z řad dotčené veřejnosti ve smyslu čl. 1 odst. 2 a článku 10a směrnice 85/337 o posuzování vlivů některých veřejných
         a soukromých záměrů na životní prostředí ve znění směrnice 2003/35, musí mít možnost dosáhnout přezkoumání rozhodnutí, kterým
         soud, který je součástí soudní soustavy členského státu, rozhodl o žádosti o povolení záměru, bez ohledu na to, jakou roli
         mohly mít v projednávání uvedené žádosti díky své účasti v řízení před uvedeným soudem a možnosti uplatnit při té příležitosti
         své stanovisko.

      Výkon práva na soudní přezkum ve smyslu článku 10a směrnice 85/337 je totiž nezávislý na tom, zda je orgán, který přijal napadené
         rozhodnutí správní nebo soudní povahy. Dále pak účast na rozhodovacím řízení ve věcech životního prostředí za podmínek stanovených
         v čl. 2 odst. 2 a čl. 6 odst. 4 uvedené směrnice je odlišná a má jiný účel než případný soudní přezkum rozhodnutí přijatého
         v tomto řízení. Tato účast tedy nemá vliv na podmínky pro podání opravného prostředku.

      (viz body 38–39, výrok 2)
      3.        Článek 10a směrnice 85/337 o posuzování vlivů některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí, ve znění směrnice
         2003/35, brání vnitrostátnímu právnímu ustanovení, které vyhrazuje právo podat opravný prostředek proti rozhodnutí o činnosti,
         která spadá do rozsahu působnosti této směrnice, pouze sdružením na ochranu životního prostředí, která mají alespoň 2000 členů.

      I když platí, že uvedený článek tím, že odkazuje na čl. 1 odst. 2 směrnice 85/337 ponechává na vnitrostátním zákonodárci,
         aby určil podmínky, které mohou být požadovány, k tomu, aby nevládní organizace podporující ochranu životního prostředí mohla
         mít právo dosáhnout přezkum, nesmí hrozit, že tyto vnitrostátní pravidla zbaví plné účinnosti ustanovení práva Společenství,
         která stanoví, že ti, kdo mají dostatečný zájem napadnout záměr, a ti, do jejichž práva je zasaženo, mezi něž patří sdružení
         na ochranu životního prostředí, musí mít možnost aktivní legitimace v řízeních před příslušnými soudy.

      (viz body 45, 52, výrok 3)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      15. října 2009 (*)

      „Směrnice 85/337/EHS – Účast veřejnosti na rozhodování v oblasti životního prostředí – Právo podat opravný prostředek proti povolení záměrů, které mohou mít významný vliv na životní prostředí“
      Ve věci C‑263/08,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Högsta domstolen (Švédsko)
         ze dne 29. května 2008, došlým Soudnímu dvoru dne 19. června 2008, v řízení

      Djurgården-Lilla Värtans Miljöskyddsförening
      proti
      Stockholms kommun genom dess marknämnd,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení J.‑C. Bonichot (zpravodaj), předseda čtvrtého senátu a zastupující předseda druhého senátu, C. Toader, C. W. A.
         Timmermans, K. Schiemann et L. Bay Larsen, soudci,

      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: C. Strömholm, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 7. května 2009,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Djurgården-Lilla Värtans Miljöskyddsförening P. Schönningem a G. Högberg Björck, jur kand,
      –        za švédskou vládu A. Falk, K. Petkovskou, C. Meyer-Seitzem a S. Johannessonem, jako zmocněnci,
      –        za Komisi Evropských společenství J.-B. Laignelotem a P. Dejmek, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 2. července 2009,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu ustanovení směrnice Rady 85/337/EHS ze dne 27. června 1985 o posuzování
         vlivů některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí (Úř. věst. L 175, s. 40; Zvl. vyd. 15/01, s. 248), ve znění
         směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/35/ES ze dne 26. května 2003 (Úř. věst. L 156, s. 17; Zvl. vyd. 15/07, s. 466,
         dále jen „směrnice 85/337“).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Djurgården-Lilla Värtans Miljöskyddsförening (sdružení na ochranu životního
         prostředí Djurgården-Lilla Värtan, dále jen „Miljöskyddsförening“) a Stockholms komun genom dess marknämnd (město Stockholm,
         dále jen „Stockholms kommun“).

       Právní rámec
       Právo Společenství
       Směrnice 2003/35
      3        Článek 1 směrnice 2003/35 zní následovně:

      „Cílem této směrnice je přispět ke splnění závazků vyplývajících z Aarhuské úmluvy [o přístupu k informacím, účasti veřejnosti
         na rozhodování a přístupu k právní ochraně v záležitostech životního prostředí uzavřené jménem Evropského společenství rozhodnutím
         Rady 2005/370/ES ze dne 17. února 2005 (Úř. věst. L 124, s. 1)], a to zejména:

      a)      přijetím ustanovení o účasti veřejnosti na vypracovávání některých plánů a programů týkajících se životního prostředí;
      b)      zlepšením účasti veřejnosti a přijetím ustanovení o přístupu k právní ochraně v rámci směrnic Rady 85/337/EHS a 96/61/ES.“
       Směrnice 85/337
      4        Článek 1 odst. 2 směrnice 85/337 stanoví:

      „Pro účely této směrnice se rozumí:
      […]
      veřejností
      jedna nebo více fyzických nebo právnických osob a jejich sdružení, organizace nebo skupiny v souladu s vnitrostátními právními
         předpisy nebo zvyklostmi;

      dotčenou veřejností
      veřejnost, která je nebo by mohla být ovlivněna rozhodovacími řízeními pro oblast životního prostředí podle čl. 2 odst. 2,
         nebo která má na těchto řízeních určitý zájem; pro účely této definice se předpokládá, že nevládní organizace podporující
         ochranu životního prostředí a splňující požadavky vnitrostátních právních předpisů mají na rozhodování ve věcech životního
         prostředí zájem.“

      5        Podle článku 2 směrnice 85/337:

      „1. Členské státy přijmou všechna opatření nezbytná k zajištění, aby před vydáním povolení podléhaly záměry, které mohou mít
         významný vliv na životní prostředí mimo jiné v důsledku své povahy, rozsahu nebo umístění, požadavku získat povolení a posouzení
         z hlediska jejich vlivů. Tyto záměry jsou vymezeny v článku 4.

      2.      Posuzování vlivů na životní prostředí může být zahrnuto do povolovacích řízení již existujících v členských státech, nebo
         pokud taková řízení neexistují, do jiných řízení nebo do řízení, která mají být zavedena pro dosažení souladu s cíli této
         směrnice.

      […]
      3.      Aniž je dotčen článek 7, mohou členské státy ve výjimečných případech vyjmout určitý záměr, zcela nebo zčásti, z ustanovení
         stanovených touto směrnicí.

      V tom případě členské státy:
      a)      zváží, zda by nevyhovovala jiná forma posouzení;
      b)      zpřístupní dotčené veřejnosti informace získané jinými formami posouzení ve smyslu písmene a), informace vztahující se k tomuto
         vynětí a důvody, proč tato výjimka byla udělena;

      […]“
      6        Článek 4 směrnice 85/337 stanoví:

      „1.       S výhradou čl. 2 odst. 3 podléhají záměry uvedené v příloze 1 posouzení v souladu s články 5 až 10.
      2.      S výhradou čl. 2 odst. 3 určí členské státy pro záměry uvedené v příloze II na základě:
      a)      přezkoumání každého jednotlivého případu
      nebo
      b)      prahových hodnot nebo kritérií stanovených členským státem,
      zda záměry podléhají posouzení v souladu s články 5 až 10.
      Členské státy se mohou rozhodnout používat oba postupy uvedené v písm. a) a b).
      3.      Při přezkoumávání každého jednotlivého případu nebo při stanovení kritérií nebo prahových hodnot podle odstavce 2 jsou brána
         v úvahu odpovídající kritéria výběru uvedená v příloze III.

      4.      Členské státy zajistí, aby rozhodnutí přijatá příslušnými orgány podle odstavce 2 byla zpřístupněna veřejnosti.“
      7        Bod 11 přílohy I směrnice 85/337 uvádí „zařízení k odběru nebo umělému doplňování podzemních vod, jestliže roční objem odebrané
         nebo uměle doplňované vody dosahuje nebo přesahuje 10 milionů metrů krychlových“.

      8        Bod 10 přílohy II této směrnice, nazvaný „Záměry v oblasti infrastruktury“, zmiňuje pod písmenem l) „zařízení k odběru a umělému
         doplňování podzemní vody neuvedená v příloze I“.

      9        Článek 6 směrnice 85/337 zní takto:

      „[…]
      2. Následující informace musí být sděleny veřejnosti v počátečním stadiu rozhodovacích řízení pro oblast životního prostředí
         podle čl. 2 odst. 2 a nejpozději, jakmile je možné tyto informace rozumně poskytnout, a to buď prostřednictvím veřejného oznámení,
         nebo jinými vhodnými prostředky jako například elektronickými médii, jsou-li k dispozici:

      a)      žádost o povolení;
      b)      skutečnost, že záměr podléhá posouzení vlivů na životní prostředí, a případně také skutečnost, že se na něj vztahuje článek
         7;

      c)      údaje o příslušných orgánech odpovědných za vydávání rozhodnutí, o orgánech, od kterých je možné obdržet příslušné informace,
         a o orgánech, na které se lze obracet s připomínkami či dotazy, a také údaje o lhůtách pro podávání připomínek či dotazů;

      d)      povaha možných rozhodnutí nebo návrh rozhodnutí, je-li k dispozici;
      e)      údaj o dostupnosti informací shromážděných podle článku 5;
      f)      informace o tom, kdy, kde a jakým způsobem budou příslušné informace zpřístupněny;
      g)      podrobné podmínky účasti veřejnosti stanovené podle odstavce 5 tohoto článku.
      3.      Členské státy zajistí, aby dotčené veřejnosti byly v přiměřených lhůtách zpřístupněny tyto informace:
      a)      veškeré informace shromážděné podle článku 5;
      b)      v souladu s vnitrostátními právními předpisy hlavní zprávy a doporučení adresované příslušnému orgánu nebo orgánům v době,
         kdy je dotčená veřejnost informována v souladu s odstavcem 2 tohoto článku;

      c)      v souladu s ustanoveními směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/4/ES ze dne 28. ledna 2003 o přístupu veřejnosti k informacím
         o životním prostředí [(Úř. věst. L 41, s. 26; Zvl. vyd. 15/07, s. 375)] informace neuvedené v odstavci 2 tohoto článku, které
         jsou významné pro rozhodnutí podle článku 8 a které jsou dostupné až po informování dotčené veřejnosti podle odstavce 2 tohoto
         článku.

      4.      Dotčená veřejnost musí dostat včasné a účinné možnosti účastnit se rozhodovacích řízení ve věcech životního prostředí podle
         čl. 2 odst. 2 a musí mít za tím účelem právo vyjádřit své připomínky a stanoviska příslušnému orgánu nebo orgánům v době,
         kdy jsou všechny možnosti ještě otevřené, tedy před učiněním rozhodnutí o žádosti o povolení.

      5.      Podrobné podmínky informování veřejnosti (například formou vývěsek v určité oblasti nebo oznámeními v místním tisku) a konzultací
         s dotčenou veřejností (například písemným vyjádřením nebo veřejnou anketou) stanoví členské státy.

      6.      Pro jednotlivé fáze se stanoví přiměřené lhůty tak, aby bylo dost času na informování veřejnosti a aby dotčená veřejnost měla
         dost času na přípravu a účinnou účast na rozhodování ve věcech životního prostředí podle ustanovení tohoto článku.“

      10      Článek 10a směrnice 85/337 zní takto:

      „Členské státy zajistí, aby v souladu s příslušnými předpisy vnitrostátního práva příslušníci dotčené veřejnosti, kteří:
      a)      mají dostatečný zájem, nebo v opačném případě
      b)      namítají [porušování práva] zásah do práva v případech, kdy to správní řád členského státu požaduje jako předběžnou podmínku,
      měli možnost dosáhnout přezkoumání soudem nebo jiným nezávislým a nestranným orgánem zřízeným ze zákona, a mohli tak napadat
         hmotnou nebo procesní zákonnost jakýchkoli rozhodnutí, aktů nebo nečinnosti podléhajících ustanovením o účasti veřejnosti
         obsaženým v této směrnici.

      Členské státy stanoví, v jaké fázi mohou být rozhodnutí, akty nebo nečinnost napadeny.
      To, co představuje dostatečný zájem a porušování práva, určí členské státy v souladu s cílem poskytnout zúčastněné veřejnosti
         široký přístup k právní ochraně. K tomuto účelu je zájem jakékoli nevládní organizace, která splňuje požadavky uvedené v čl. 1
         odst. 2, pokládán pro účely písmena a) tohoto článku za dostatečný. Pro účely písmena b) tohoto článku se předpokládá, že
         tyto organizace mají práva, která mohou být porušována.

      Ustanovení tohoto článku nevylučují možnost předběžného přezkoumání správním orgánem a neovlivní požadavek, aby tam, kde to
         vyžaduje vnitrostátní právní řád, byly před předáním věci k soudnímu přezkoumání vyčerpány postupy správního přezkoumávání.

      Každé takové řízení musí být spravedlivé, nestranné a včasné a nesmí být nepřiměřeně nákladné.
      K dalšímu zlepšení účinnosti ustanovení tohoto článku členské státy zajistí, aby byly veřejnosti poskytnuty praktické informace
         o přístupu k postupům správního a soudního přezkoumání.“

       Vnitrostátní právo
      11      Odčerpávání podzemních vod a doplňování vody za účelem zvýšení objemu podzemních vod, jakož i výstavba zařízení za tímto účelem
         jsou činnosti, které podléhají vydání povolení podle článku 2 a článku 9 hlavy 11 zákona o životním prostředí. K přezkoumání
         žádostí v této specifické oblasti jsou v prvním stupni podle čl. 9 písm. b) hlavy 11 tohoto zákona příslušné soudy pro životního
         prostředí. Proti rozhodnutím soudu pro životní prostředí lze podat odvolání k odvolacímu soudu pro otázky životního prostředí,
         jehož rozsudky mohou být podle článku 1 a článku 9 hlavy 23 tohoto zákona napadeny opravným prostředkem u Högsta domstolen
         (Nejvyšší soud).

      12      Ustanovení týkající se posuzování vlivů na životní prostředí jsou obsahem hlavy 6 zákona o životním prostředí. Ustanovení
         zejména stanoví, že osoba, která má v úmyslu vykonávat činnost podléhající povolení, je povinna informovat länsstryrelsen
         (krajský úřad), dozorčí orgán a osoby, které by mohly být tímto záměrem zvláště dotčeny. Tento orgán je poté povinen přijmout
         stanovisko k tomu, zda může mít záměr významný vliv na životní prostředí. Pokud shledá, že dílo může mít takovýto vliv, jsou
         nutné konzultace s dalšími vnitrostátními orgány a obcemi, veřejností a organizacemi, které mohou být dotčeny.

      13      Právo podat opravný prostředek k soudu upravují články 12 a 13 hlavy 16 zákona o životním prostředí. Právo stran, jakož i některých
         organizací a orgánů na soudní přezkum je stanoveno v článku 12 a následujících uvedené hlavy 16. Uvedený článek 13 stanoví,
         že neziskové sdružení za určitých podmínek stanovených tímto článkem může dosáhnout přezkoumání rozsudků a rozhodnutí ve věcech
         povolení, schválení nebo výjimky podle zákona o životním prostředí.

      14      Tentýž článek 13 požaduje, aby sdružení splňovalo tři podmínky, a sice aby podle jeho stanov byla předmětem činnosti sdružení
         podpora ochrany zájmů životního prostředí,  aby vykonávalo svou činnost alespoň po dobu tří let ve Švédsku a aby mělo alespoň
         2000 členů.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      15      Město Stockholm uzavřelo s energetickou společností smlouvu o výstavbě tunelu v délce asi 1 km ve skále mezi lokalitami Hjorthagen
         a Fisksjöäng, které se nacházejí v severní části Djurgårdenu, za účelem zapustit do něj elektrické vedení, které je v současnosti
         vedeno nad zemí.

      16      Realizace tohoto záměru znamenala jednak zajistit odčerpávání podzemní vody vnikající do tunelu pro elektrické vedení, jakož
         i do jeho přístupového tunelu, a jednak vybudovat na některých pozemcích v dané oblasti zařízení určená k odčerpávání této
         vody a provádět injektáž vody do země nebo do skály za účelem nahrazení případného úbytku podzemních vod.

      17      Rozhodnutím ze dne 27. května 2004 určil länssyrelsen i Stockholms län (krajský úřad ve Stockholmu), který vycházel ze šetření
         podle hlavy 6 zákona o životním prostředí, na základě provedeného posouzení vlivů záměru na životní prostředí, že dotčená
         činnost může mít významný vliv na životní prostředí, zejména pokud jde o podzemní vody.

      18      Miljödomstolen vid Stockholms tingsrättla (soud pro životní prostředí při okresním soudu ve Stockholmu) rozhodl podle hlavy
         11 zákona o životním prostředí rozsudkem ze dne 13. prosince 2006, že Stockholms kommun je oprávněna k realizaci dotčených
         prací.

      19      Miljöskyddsförening podalo proti tomuto rozsudku odvolání k Miljööverdomstolen Svea Hovrätt (odvolací soud pro otázky životního
         prostředí odvolacího soudu Svealand). Toto odvolání však bylo prohlášeno za nepřípustné z důvodu, že Miljöskyddsförening nesplňovalo
         podmínku stanovenou v článku 13 hlavy 16 zákona o životním prostředí, a sice nemělo alespoň 2000 členů k tomu, aby bylo oprávněno
         podat odvolání proti rozsudkům a rozhodnutím podle zákona o životním prostředí.

      20      Miljöskyddsförening podalo k Högsta domstolen dovolání proti tomuto rozhodnutí o nepřípustnosti.

      21      Před tímto soudem vyvstala otázka, zda sporný záměr spadá pod směrnici 85/337 coby záměr uvedený v příloze II bodu 10 písm. l)
         této směrnice, neboť, jak se zdá, podle švédské jazykové verze uvedené směrnice hovoří tento bod pouze o odběru podzemní vody
         za účelem jejího dalšího použití. Dále vyvstala otázka ohledně toho, jaký je rozsah práva na soudní přezkum, stanoveného Aarhuskou
         úmluvou, a zda podmínky stanovené švédským zákonem nebyly z tohoto pohledu příliš omezující.

      22      Za těchto okolností se Högsta domstolen rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)       Má být bod 10 přílohy II směrnice 85/337 vykládán v tom smyslu, že se vztahuje na díla, jež zahrnují odčerpávání podzemní
         vody z tunelu pro elektrické vedení, která do tohoto tunelu vniká, a provádění injektáže (doplňování) vody do země nebo do
         skály za účelem kompenzace případného snížení hladiny podzemní vody, a výstavbu a údržbu zařízení pro takovéto odčerpávání
         a infiltraci?

      2)      V případě kladné odpovědi na první otázku: Vyplývá z článku 10a směrnice 85/337 – podle něhož má dotčená veřejnost mít za
         určitých okolností možnost dosáhnout přezkoumání soudem nebo jiným nezávislým a nestranným orgánem zřízeným ze zákona, a napadnout
         tak hmotnou nebo procesní zákonnost rozhodnutí – že existuje rovněž požadavek, aby dotčená veřejnost měla právo napadnout
         rozhodnutí, jímž soud rozhodl o žádosti o povolení, i když dotčená veřejnost měla možnost se účastnit projednávání žádosti
         u toho soudu a při této příležitosti se vyjádřit?

      3)      Pokud jsou odpovědi na první a druhou otázku kladné, mají být čl. 1 odst. 2, čl. 6 odst. 4 a článek 10a směrnice 85/337 vykládány
         v tom smyslu, že členské státy mohou přijmout ustanovení týkající se dotčené veřejnosti ve smyslu čl. 6 odst. 4 a článku 10a,
         podle nichž mají malá místní sdružení na ochranu životního prostředí právo účastnit se rozhodovacího řízení uvedeného v čl. 6
         odst. 4 v případě záměrů, které mohou mít významný vliv na životní prostředí v oblasti, kde takové sdružení působí, avšak
         nikoli právo podat opravný prostředek ve smyslu článku 10a?“

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      23      Svou první předběžnou otázkou se předkládající soud táže, zda na tento druh záměru musí být nahlíženo tak, že spadá pod pojem
         „zařízení k odběru a umělému doplňování podzemní vody, která nejsou upravena v příloze 1“ směrnice 85/337, uvedený v bodě
         10 písm. l) přílohy II této směrnice.

      24      Podle předkládajícího soudu je možné, že text bodu 10 písm. l) této přílohy II lze v její švédské verzi použít pouze na záměry
         k odběru podzemních vod za účelem jejich dalšího použití.

      25      Z ustálené judikatury vyplývá, že nutnost jednotného způsobu použití, a tedy i jednotného výkladu ustanovení práva Společenství
         vylučuje, aby v případě pochybností byl text ustanovení posuzován izolovaně v jedné ze svých jazykových verzí, ale naopak
         vyžaduje, aby byl vykládán a uplatňován ve světle svého znění v ostatních úředních jazycích (rozsudky ze dne 9. března 2006,
         Zuid-Hollandse Milieufederatie a Natuur en Milieu, C‑174/05, Sb. rozh. s. I‑2443, bod 20, a ze dne 29. ledna 2009, Consiglio
         Nazionale degli Ingegneri, C‑311/06, Sb. rozh. s. I-415, bod 53).

      26      Mimoto nutnost takového výkladu vyžaduje, aby bylo v případě rozdílu mezi různými jazykovými verzemi dotčené ustanovení vykládáno
         s ohledem na celkovou systematiku a účel právní úpravy, jejíž část tvoří (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 7. prosince 1995,
         Rockfon, C‑449/93, Recueil, s. I‑4291, bod 28).

      27      Pokud jde o bod 10 písm. l) přílohy II směrnice 85/337, z přezkumu různých jazykových verzí, konkrétně pak z jazykové verze
         německé, anglické, španělské, finské, francouzské, italské, nizozemské, polské a portugalské, vyplývá, že se ustanovení vztahuje
         na zařízení k odběru a umělému doplňování podzemní vody neuvedená v příloze I této směrnice, nezávisle na účelu, k němuž se
         mají tyto činnosti uskutečnit, a zejména nezávisle na tom, jak má být voda, která byla takto odebrána nebo vrácena do půdy,
         následně použita.

      28      Navíc bod 11 přílohy I téže směrnice neuvádí taková kritéria ani pokud jde o zařízení k odběru nebo umělému doplňování podzemních
         vod, u nichž roční objem odebrané nebo uměle doplňované vody dosahuje nebo přesahuje 10 milionů metrů krychlových.

      29      Konečně z ustálená judikatury vyplývá, že oblast působnosti směrnice 85/337 je rozsáhlá a její cíl velmi široký (viz rozsudek
         ze dne 28. února 2008, Abraham a další, C‑2/07, Sb. rozh. s. I‑1197, bod 32 a citovaná judikatura).

      30      V důsledku toho ustanovení bodu 10 písm. l) přílohy II směrnice 85/337 musí být vykládána v tom smyslu, že se vztahují na
         všechna zařízení k odběru a umělému doplňování podzemní vody neuvedená v příloze I této směrnice nezávisle na jejich účelu,
         což znamená, že se rovněž vztahují na zařízení, která nepředpokládají další použití uvedené vody.

      31      S ohledem na výše uvedené je na první otázku třeba odpovědět tak, že se na záměr dotčený v původním řízení, jež se týká odčerpávání
         průsakové vody z tunelu pro elektrické vedení a injektáž vody do země nebo do skály za účelem kompenzace případného snížení
         hladiny podzemní vody, jakož i výstavby a údržby zařízení k takovémuto odčerpávání a infiltraci, vztahuje bod 10 písm. l)
         přílohy II směrnice 85/337, nezávisle na konečném určení podzemní vody, zejména pak nezávisle na tom, zda je předmětem dalšího
         použití, či nikoliv.

       Ke druhé otázce
      32      Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je to, zda článek 10a směrnice 85/337 předpokládá, že osoby z řad dotčené veřejnosti
         mohou dosáhnout přezkoumání rozhodnutí, kterým soud, jenž je součástí soudní soustavy členského státu, rozhodl o žádosti o povolení
         záměru, i když dotčená veřejnost měla možnost účastnit se projednávání uvedené žádosti v řízení před tímto soudem a uplatnit
         při té příležitosti své stanovisko.

      33      Směrnice 85/337, která zohledňuje změny provedené směrnicí 2003/35, jejímž účelem je provést závazky stanovené Aarhuskou úmluvou,
         upravuje ve svém článku 10a ve prospěch osob z řad dotčené veřejnosti, které splňují určité požadavky, možnost podat opravný
         prostředek k soudu nebo jinému nezávislému orgánu s cílem napadnout hmotnou nebo procesní zákonnost rozhodnutí, aktu nebo
         nečinnosti, které spadají do její působnosti.

      34      Podle znění samotného ustanovení tak musí mít možnost dosáhnout tohoto přezkumu osoby, které v rámci dotčené veřejnosti buď
         mají dostatečný zájem, nebo, pokud to vnitrostátní právní předpisy požadují, poukazují na to, že některá z činností spadajících
         pod směrnici 85/337 zasahuje do jejich práv.

      35      Ze stejného textu rovněž vyplývá, že každá nevládní organizace, která je činná ve prospěch ochrany životního prostředí a splňuje
         podmínky, které mohou být požadovány podle vnitrostátního práva, odpovídá kritériím dotčené veřejnosti oprávněné dosáhnout
         přezkoumání soudem, stanoveným v článku 1 odst. 2 směrnice 85/337 ve spojení s jejím článkem 10a.

      36      Mimoto čl. 6 odst. 4 směrnice 85/337 zaručuje konkrétně dotčené veřejnosti účinnou účast na rozhodovacím řízení ve věcech
         životního prostředí, pokud jde o záměry, které mohou mít významný vliv na životní prostředí.

      37      Skutečnost, že takové povolení záměru zapuštění elektrického vedení do země a odběru vody, o něž se jedná ve věci v původním
         řízení, které je rozhodnutím ve smyslu článku 10a směrnice 85/337, bylo vydáno soudem, který v tomto rámci vykonává své pravomoci
         správní povahy, nemůže sdružení, které splňuje podmínky uvedené v bodu 35 tohoto rozsudku a za podmínek stanovených vnitrostátním
         právem, bránit ve výkonu práva na soudní přezkum tohoto rozhodnutí.

      38      Výkon práva na soudní přezkum ve smyslu článku 10a směrnice 85/337 je totiž nezávislý na tom, zda je orgán, který přijal napadené
         rozhodnutí správní nebo soudní povahy. Dále pak účast na rozhodovacím řízení ve věcech životního prostředí za podmínek stanovených
         v čl. 2 odst. 2 a čl. 6 odst. 4 směrnice 85/337 je odlišná a má jiný účel než případný soudní přezkum rozhodnutí přijatého
         v tomto řízení. Tato účast tedy nemá vliv na podmínky pro podání opravného prostředku.

      39      V důsledku toho je třeba na druhou otázku odpovědět, že osoby z řad dotčené veřejnosti ve smyslu čl. 1 odst. 2 a článku 10a
         směrnice 85/337 musí mít možnost dosáhnout přezkoumání rozhodnutí, kterým soud, který je součástí soudní soustavy členského
         státu, rozhodl o žádosti o povolení záměru, bez ohledu na to, jakou roli mohly mít v projednávání uvedené žádosti díky své
         účasti v řízení před uvedeným soudem a možnosti uplatnit při té příležitosti své stanovisko.

       Ke třetí otázce
      40      Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je to, zda v rámci uplatňování čl. 6 odst. 4 a článek 10a směrnice 85/337 mohou
         členské státy stanovit, že se malá místní sdružení účastní na rozhodovacím řízení stanoveném v čl. 2 odst. 2 této směrnice,
         aniž by však měly právo dosáhnout přezkumu rozhodnutí přijatého v tomto řízení.

      41      Jak vyplývá z předkládacího usnesení a spisu předloženého Soudnímu dvoru, jakož i z diskuze v rámci veřejného jednání, je
         důvodem k této otázce zejména pravidlo obsažené v příslušných švédských vnitrostátních právních předpisech, podle kterého
         může dosáhnout přezkumu rozhodnutí přijatého v oblasti životního prostředí pouze sdružení s nejméně 2000 členy.

      42      Ze směrnice 58/337 vyplývá, že rozlišuje jednak veřejnost dotčenou jednou z činností, které obecně spadají do jejího rozsahu
         působnosti, a jednak v rámci této dotčené veřejnosti podkategorii fyzických nebo právnických osob, kterým musí být vzhledem
         k jejich zvláštnímu postavení ve vztahu k dotčené činnosti na základě článku 10a přiznáno právo zpochybnit rozhodnutí, které
         tuto činnost povoluje.

      43      Tato směrnice odkazuje na vnitrostátní právní předpisy, které mají určit podmínky, kterým může být přípustnost žaloby podřízena.
         Těmito podmínkami může být „dostatečný zájem“ jednat nebo „zásah do práva“, a to podle toho, který z těchto dvou pojmů používá
         vnitrostátní úprava.

      44      Pokud jde o nevládní organizace podporující ochranu životního prostředí, čl. 1 odst. 2 směrnice ve spojení s článkem 10a této
         směrnice požaduje, aby se na ty nevládní organizace, které „splňují požadavky vnitrostátních právních předpisů“, bylo nahlíženo
         tak, že mají „dostatečný zájem jednat“ nebo jsou případně nositeli některého z práv, do něhož může být zasaženo činností spadající
         do rozsahu působnosti této směrnice.

      45      I když platí, že posledně uvedený článek tím, že odkazuje na čl. 1 odst. 2 této směrnice ponechává na vnitrostátním zákonodárci,
         aby určil podmínky, „které mohou být požadovány“, k tomu, aby nevládní organizace podporující ochranu životního prostředí
         jakožto sdružení mohla mít právo dosáhnout přezkum za výše uvedených podmínek, musí vnitrostátní pravidla takto stanovená
         jednak zajistit „široký přístup k právní ochraně“, a jednak zajistit ustanovením směrnice 85/337 týkajícím se práva dosáhnout
         přezkoumání soudem jejich užitečný účinek. Nesmí tedy hrozit, že tyto vnitrostátní pravidla zbaví plné účinnosti ustanovení
         práva Společenství, která stanoví, že ti, kdo mají dostatečný zájem napadnout záměr, a ti, do jejichž práva je zasaženo, mezi
         něž patří sdružení na ochranu životního prostředí, musí mít možnost aktivní legitimace v řízeních před příslušnými soudy.

      46      Z tohoto úhlu pohledu může vnitrostátní zákon požadovat, aby takové sdružení, které chce napadnout soudní cestou záměr spadající
         pod směrnici 85/337, mělo předmět činnosti související s ochranou přírody a životního prostředí.

      47      Krom toho nelze vyloučit, že podmínka, podle které sdružení na ochranu životního prostředí musí mít minimální počet členů,
         se může ukázat jako relevantní pro ověření jeho existence a činnosti. Požadovaný počet členů však nemůže být stanoven vnitrostátním
         zákonem na takové úrovni, jaká by odporovala cílům směrnice 85/337, zejména pak cíli umožnit snadný soudní přezkum činností,
         na něž se vztahuje.

      48      V tomto ohledu je nutné konstatovat, že jestliže směrnice 85/337 stanoví, že členové dotčené veřejnosti, kteří mají dostatečný
         zájem na napadnutí činnosti nebo na právech, do kterých může činnost zasáhnout, musí mít možnost dosáhnout přezkoumání povolovacího
         rozhodnutí soudem, pak tato směrnice nedovoluje omezit možnosti přezkumu z důvodu, že dotčené osoby již mohly uplatnit svůj
         názor ve fázi účasti na rozhodování stanovené v jejím čl. 6 odst. 4.

      49      Ani okolnost zdůrazněná Švédským královstvím, že vnitrostátní pravidla poskytují širokou možnost účasti od začátku řízení
         o vydání napadeného rozhodnutí, žádným způsobem neodůvodňuje závěr, že opravný prostředek proti rozhodnutí přijatému v uvedeném
         řízení je možný pouze za omezujících podmínek.

      50      Krom toho platí, že směrnice 85/337 se netýká činností pouze regionálního nebo celostátního rozsahu, ale rovněž činností s omezeným
         rozsahem, kterým se mohou lépe věnovat místní sdružení. Jak uvedla generální advokátka v bodu 78 svého stanoviska, dotčené
         pravidlo švédské právní úpravy v podstatě zbavuje místní sdružení možnosti jakéhokoliv soudního přezkumu.

      51      Je pravda, že švédská vláda, která uznává, že v současné době mají pouze dvě sdružení minimálně 2000 členů, čímž splňují podmínku
         stanovenou článkem 13 hlavy 16 zákona o životním prostředí, uvedla, že místní sdružení se mohou obrátit na jedno z těchto
         dvou sdružení a požádat je o podání opravného prostředku. Tato samotná možnost však nemůže splňovat požadavky směrnice 85/337,
         neboť jednak tato oprávněná sdružení nemusí mít stejný zájem zabývat se činností, která má omezený rozsah, a jednak hrozí,
         že jim bude předán vysoký počet žádostí v tomto smyslu, což by je nutně vedlo k provedení výběru podle kritérií, která by
         unikala jakékoliv kontrole. Konečně by ze své podstaty takový systém způsobil filtraci přezkumů v oblasti životního prostředí,
         která by byla přímo v rozporu s duchem této směrnice, která, jak bylo uvedeno v bodu 33 tohoto rozsudku, má za cíl zajistit
         splnění závazků vyplývajících z Aarhuské úmluvy.

      52      Proto je třeba na třetí otázku odpovědět tak, že článek 10a směrnice 85/337 brání ustanovení vnitrostátních právních předpisů,
         které vyhrazuje právo podat opravný prostředek proti rozhodnutí o činnosti, která spadá do rozsahu působnosti této směrnice,
         pouze sdružením na ochranu životního prostředí, která mají alespoň 2000 členů.

       K nákladům řízení
      53      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      1)      Na takový záměr, jaký je předmětem původního řízení, jež se týká odčerpávání průsakové vody z tunelu pro elektrické vedení
            a injektáže vody do země nebo do skály za účelem kompenzace případného snížení hladiny podzemní vody, jakož i výstavby a údržby
            zařízení k takovémuto odčerpávání a doplňování vody, se vztahuje bod 10 písm. l) přílohy II směrnice Rady 85/337/EHS ze dne
            27. června 1985 o posuzování vlivů některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí ve znění směrnice Evropského
            parlamentu a Rady 2003/35/ES ze dne 26. května 2003, a to nezávisle na konečném určení podzemní vody, zejména pak nezávisle
            na tom, zda je předmětem dalšího použití, či nikoliv.
      2)      Osoby z řad dotčené veřejnosti ve smyslu čl. 1 odst. 2 a článku 10a směrnice 85/337, ve znění směrnice 2003/35, musí mít možnost
            dosáhnout přezkoumání rozhodnutí, kterým soud, který je součástí soudní soustavy členského státu, rozhodl o žádosti o povolení
            záměru, bez ohledu na to, jakou roli mohly mít v projednávání uvedené žádosti díky své účasti v řízení před uvedeným soudem
            a možnosti uplatnit při té příležitosti své stanovisko.
      3)      Článek 10a směrnice 85/337, ve znění směrnice 2003/35, brání ustanovení vnitrostátních právních předpisů, které vyhrazuje
            právo podat opravný prostředek proti rozhodnutí o činnosti, která spadá do rozsahu působnosti této směrnice, pouze sdružením
            na ochranu životního prostředí, která mají alespoň 2000 členů.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: švédština.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 24. června 1971. # Willem Vinck proti Komisi Evropských společenství. # Věc 53-70.