title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 12. května 2011.#Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o. proti Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Sąd Najwyższy - Polsko.#Akt o podmínkách přistoupení k Evropské unii - Článek 58 - Směrnice 2002/21/ES - Pokyny Komise - Nevyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie v jazyce členského státu - Uplatnitelnost vůči jednotlivcům.#Věc C-410/09.

text:
      Věc C-410/09
      Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o.
      v.
      Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Sąd Najwyższy)
      „Akt o podmínkách přistoupení k Evropské unii – Článek 58 – Směrnice 2002/21/ES – Pokyny Komise – Nevyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie v jazyce členského státu – Uplatnitelnost vůči jednotlivcům“
      Shrnutí rozsudku
      Přistoupení nových členských států ke Společenstvím – Akt o přistoupení z roku 2003 – Pokyny Komise přijaté v souladu se směrnicí
            2002/21 – Nevyhlášení v Úředním věstníku v jazyce nového členského státu, který je úředním jazykem Evropské unie – Uplatnitelnost
            vůči jednotlivcům
      (Akt o přistoupení z roku 2003, článek 58; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/21, články 15 a 16)
      Článek 58 Aktu o podmínkách přistoupení České republiky, Estonské republiky, Kyperské republiky, Lotyšské republiky, Litevské
         republiky, Maďarské republiky, Republiky Malta, Polské republiky, Republiky Slovinsko a Slovenské republiky a o úpravách smluv,
         na nichž je založena Evropská unie (Akt o přistoupení z roku 2003), musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání možnosti, aby
         vnitrostátní regulační orgán (VRO) v rozhodnutí, kterým tento orgán ukládá určité regulační povinnosti operátorovi poskytujícímu
         služby elektronických komunikací, odkázal na pokyny Komise z roku 2002 pro analýzu trhu a hodnocení významné tržní síly podle
         předpisového rámce pro sítě a služby elektronických komunikací, a to navzdory skutečnosti, že tyto pokyny nebyly vyhlášeny
         v Úředním věstníku Evropské unie v jazyce dotyčného členského státu, ačkoliv je tento jazyk jedním z úředních jazyků Unie.

      Články 15 a 16 směrnice 2002/21 o společném předpisovém rámci pro sítě a služby elektronických komunikací, které jsou výslovně
         určeny VRO, představují právní základ, z nějž vycházejí tyto pokyny. Uvedené pokyny neobsahují žádnou povinnost, která by
         mohla být přímo nebo nepřímo uložena jednotlivcům. Nevyhlášení těchto pokynů v Úředním věstníku Evropské unie v jazyce členského státu tudíž nebrání tomu, aby na ně VRO uvedeného státu odkázal v rozhodnutí určeném jednotlivci.

      Článek 58 aktu o přistoupení z roku 2003 neukládá Radě, Komisi a Evropské centrální bance přeložit do devíti nových jazyků,
         které jsou uvedeny v tomto článku, všechny akty orgánů a Evropské centrální banky přijaté před přistoupením nových členských
         států. Uvedený článek, který upravuje jazykový režim a podmínky vyhlašování aktů přijatých orgány a Evropskou centrální bankou
         před přistoupením, se omezuje totiž na to, že stanoví, že pouze ty z těchto aktů, jejichž znění byla vypracována v jazycích
         nových členských států, které jsou úředními jazyky Unie, jsou ode dne přistoupení platné za stejných podmínek jako znění vypracovaná
         v jiných úředních jazycích a vyhlásí se v Úředním věstníku Evropské unie, pokud byla takto vyhlášena znění v těchto jiných úředních jazycích. Uvedený článek tak implikuje, že členské státy a orgány
         provedou výběr aktů, které musí být vyhlášeny v Úředním věstníku Evropské unie, a nevylučuje, že některé akty mohou být nevyhlášeny. Článek 58 aktu o přistoupení z roku 2003 tedy nevyžaduje vyhlášení
         v uvedeném úředním věstníku pokynů z roku 2002 v polském znění.

      (viz body 31, 34, 37, 39 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      12. května 2011(*)

      „Akt o podmínkách přistoupení k Evropské unii – Článek 58 – Směrnice 2002/21/ES – Pokyny Komise – Nevyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie v jazyce členského státu – Uplatnitelnost vůči jednotlivcům“
      Ve věci C‑410/09,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Sąd Najwyższy (Polsko)
         ze dne 28. října 2009, došlým Soudnímu dvoru téhož dne, v řízení

      Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o.
      proti
      Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej,
      za přítomnosti:
      Prezes Urzędu Ochrony Konkurencji i Konsumentów,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení J. N. Cunha Rodrigues, předseda senátu, A. Arabadžev, A. Rosas, A. Ó Caoimh a P. Lindh (zpravodajka), soudci,
      generální advokát: P. Cruz Villalón,
      vedoucí soudní kanceláře: B. Fülöp, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 30. listopadu 2010,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o. M. Korczem a S. Dudzikem, radcy prawni,
      –        za Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej M. Kołtońskim a D. Pawłowskou, radcy prawni,
      –        za polskou vládu M. Szpunarem, jako zmocněncem,
      –        za českou vládu M. Smolkem, jako zmocněncem,
      –        za Irsko D. O’Haganem, jako zmocněncem,
      –        za Evropskou komisi G. Braunem a K. Mojzesowicz, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 58 Aktu o podmínkách přistoupení České republiky, Estonské republiky,
         Kyperské republiky, Lotyšské republiky, Litevské republiky, Maďarské republiky, Republiky Malta, Polské republiky, Republiky
         Slovinsko a Slovenské republiky a o úpravách smluv, na nichž je založena Evropská unie (Úř. věst. 2003, L 236, s. 33, dále
         jen „akt o přistoupení z roku 2003“).

      2        Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o. (dále jen „PTC“) a Prezes Urzędu Komunikacji
         Elektronicznej (předseda Úřadu pro elektronické komunikace, dále jen „Prezes“) ve věci určitých regulačních povinností, které
         společnosti PTC uložil Prezes.

       Právní rámec
       Akt o přistoupení z roku 2003
      3        Článek 2 aktu o přistoupení z roku 2003 stanoví:

      „Ode dne přistoupení se ustanovení původních smluv a aktů přijatých orgány Společenství a Evropskou centrální bankou přede
         dnem přistoupení stávají závaznými pro nové členské státy a uplatňují se v těchto státech za podmínek stanovených v uvedených
         smlouvách a v tomto aktu.“

      4        Článek 58 aktu o přistoupení z roku 2003 stanoví:

      „Znění aktů přijatých orgány a Evropskou centrální bankou před přistoupením, jež byla vypracována Radou nebo Komisí nebo Evropskou
         centrální bankou v jazyce českém, estonském, litevském, lotyšském, maďarském, maltském, polském, slovenském a slovinském,
         jsou ode dne přistoupení platná za stejných podmínek jako znění vypracovaná ve stávajících jedenácti jazycích. Zveřejní se
         v Úředním věstníku Evropské unie, pokud byla takto zveřejněna znění ve stávajících jazycích.“

       Nařízení č. 1
      5        Podle článku 1 nařízení Rady č. 1 ze dne 15. dubna 1958 o užívání jazyků v Evropském hospodářském společenství (Úř. věst.
         1958, 17, s. 385; Zvl. vyd. 01/01, s. 3), ve znění aktu o přistoupení z roku 2003, jsou úředními jazyky Unie:

      „angličtina, čeština, dánština, estonština, finština, francouzština, italština, litevština, lotyština, maďarština, maltština,
         němčina, nizozemština, polština, portugalština, řečtina, slovenština, slovinština, španělština a švédština.“

      6        Článek 4 tohoto nařízení stanoví:

      „Nařízení a jiné texty obecného dosahu se sepisují ve dvaceti úředních jazycích.“
      7        Článek 5 uvedeného nařízení uvádí:

      „Úřední věstník Evropské unie vychází ve dvaceti úředních jazycích.“

      8        Článek 8 téhož nařízení stanoví:

      „V případě členských států, které mají více úředních jazyků, se používání jazyků stanoví na žádost dotyčného státu podle obecných
         pravidel vyplývajících z právních předpisů tohoto státu.“

       Směrnice 2002/21/ES
      9        Článek 1 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/21/ES ze dne 7. března 2002 o společném předpisovém rámci pro
         sítě a služby elektronických komunikací (rámcová směrnice) (Úř. věst. L 108, s. 33; Zvl. vyd. 13/29, s. 349) zní takto:

      „Tato směrnice vytváří harmonizovaný rámec pro regulaci sítí a služeb elektronických komunikací, přiřazených zařízení a doplňkových
         služeb. Stanoví úkoly vnitrostátních regulačních orgánů a zavádí soubor postupů s cílem zajistit harmonizované uplatňování
         předpisového rámce v celé [Unii].“

      10      Článek 15 směrnice 2002/21, který se týká postupu pro vymezení trhu, ve svých odstavcích 1 až 3 stanoví:

      „1.      Po veřejné konzultaci a po konzultaci s vnitrostátními regulačními orgány přijme Komise doporučení o relevantních trzích produktů
         a služeb (dále jen ,doporučení‘). Doporučení vymezí v souladu s přílohou I této směrnice ty trhy produktů a služeb v rámci
         odvětví elektronických komunikací, jejichž vlastnosti mohou opravňovat k uložení regulačních povinností stanovených zvláštními
         směrnicemi, aniž jsou dotčeny trhy, které lze vymezit v určitých případech podle práva hospodářské soutěže. Komise vymezí
         trhy v souladu se zásadami práva hospodářské soutěže.

      Komise doporučení pravidelně přezkoumává.
      2.      Komise nejpozději ke dni vstupu této směrnice v platnost zveřejní pokyny pro analýzu trhu a hodnocení významné tržní síly
         (dále jen ,pokyny‘), které musí být v souladu se zásadami práva hospodářské soutěže.

      3.      Vnitrostátní regulační orgány vymezí relevantní trhy podle situace v konkrétním členském státě, zejména relevantní zeměpisné
         trhy na svém území, v souladu se zásadami práva hospodářské soutěže, přičemž v co nejvyšší míře zohlední doporučení a pokyny.
         Před vymezením trhů, které se liší od trhů, které jsou vymezeny v doporučení, použijí vnitrostátní regulační orgány postupy
         uvedené v článcích 6 a 7.“

      11      Článek 16 směrnice 2002/21, nadepsaný „Postup pro analýzu trhu“, ve svých odstavcích 1 až 5 stanoví:

      „1.      Co nejdříve po přijetí doporučení nebo po jeho případné aktualizaci provedou vnitrostátní regulační orgány analýzu relevantních
         trhů, přičemž v co nejvyšší míře zohlední pokyny. Členské státy zajistí, aby tato analýza byla provedena popřípadě ve spolu
         práci s vnitrostátními orgány na ochranu hospodářské soutěže.

      2.      Pokud je podle článků 16, 17, 18 nebo 19 směrnice 2002/22/ES (směrnice o univerzální službě) nebo podle článků 7 nebo 8 směrnice
         2002/19/ES (přístupová směrnice) od vnitrostátních regulačních orgánů [dále jen ,VRO‘] požadováno rozhodnutí, zda uložit,
         zachovat, změnit nebo zrušit povinnosti pro podniky, rozhodnou na základě vlastní analýzy trhu podle odstavce 1 tohoto článku,
         zda je relevantní trh účinně konkurenční.

      3.      Pokud [VRO] dospěje k závěru, že je trh účinně konkurenční, neuloží nebo nezachová žádné zvláštní regulační povinnosti uvedené
         v odstavci 2 tohoto článku. V případech, kdy zvláštní regulační povinnosti pro odvětví již existují, orgán takové povinnosti
         ukládané podnikům na relevantním trhu zruší. Strany dotčené zrušením těchto povinností o tom musí být v přiměřené lhůtě předem
         vyrozuměny.

      4.      Pokud [VRO] zjistí, že relevantní trh není účinně konkurenční, určí podle článku 14 podniky s významnou tržní silou na daném
         trhu a uloží takovým podnikům vhodné zvláštní regulační povinnosti uvedené v odstavci 2 tohoto článku, nebo zachová či změní
         takové povinnosti, pokud již existují.

      5.      V případě nadnárodních trhů, které jsou stanoveny v rozhodnutí uvedeném v čl. 15 odst. 4, provedou dotyčné [VRO] společně
         analýzu trhu, přičemž v nejvyšší míře zohlední pokyny a rozhodnou společným postupem o uložení, zachování, změně nebo zrušení
         regulačních povinností uvedených v odstavci 2 tohoto článku.“

      12      Podle čl. 15 odst. 2 směrnice 2002/21 přijala Komise pokyny pro analýzu trhu a hodnocení významné tržní síly podle předpisového
         rámce pro sítě a služby elektronických komunikací (Úř. věst. 2002, C 165, s. 6, dále jen „pokyny z roku 2002“).

       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      13      PTC je jedním z hlavních telekomunikačních operátorů v Polsku.

      14      Dne 17. července 2006 měl Prezes za to, že PTC má významnou tržní sílu na trhu služeb ukončení volání a rozhodl se uložit
         tomuto podniku určité regulační povinnosti.

      15      Žaloba PTC podaná proti tomuto rozhodnutí Prezes byla zamítnuta soudem prvního stupně a odvolacím soudem. V rámci kasačního
         opravného prostředku podaného předkládajícímu soudu PTC tvrdí, že pokyny z roku 2002, na nichž je založeno uvedené rozhodnutí,
         nelze vůči ní uplatňovat, jelikož nebyly vyhlášeny v polském jazyce v Úředním věstníku Evropské unie.
      16      Sąd Najwyższy má pochybnosti ohledně důsledků, které je třeba vyvodit z tohoto nevyhlášení.

      17      Tento soud připomíná, že Soudní dvůr rozhodl, že článek 58 aktu o přistoupení z roku 2003 brání tomu, aby povinnosti obsažené
         v právní úpravě Společenství, která nebyla vyhlášena v Úředním věstníku Evropské unie v jazyce nového členského státu, ačkoliv je tento jazyk  jedním z úředních jazyků Evropské unie, mohly být uloženy jednotlivcům
         v tomto státě, a to i když se tyto osoby mohly seznámit s touto právní úpravou jinými způsoby (rozsudky ze dne 11. prosince
         2007, Skoma-Lux, C‑161/06, Sb. rozh. s. I‑10841, body 57 až 59, a ze dne 4. června 2009, Balbiino, C‑560/07, Sb. rozh. s. I‑4447,
         bod 30).

      18      Tato judikatura vede předkládající soud k závěru, že polské telekomunikační podniky se nacházejí v méně příznivé situaci,
         než je situace podniků usazených v jiných členských státech než Polské republice, které se mohou seznámit s pokyny v úředním
         jazyce těchto států.

      19      Předkládající soud si klade otázku, zda se slovní spojení „povinnosti obsažené v právní úpravě Společenství“, použité v bodě
         51 výše uvedeného rozsudku Skoma-Lux, vztahuje výlučně na nařízení a rozhodnutí, která svou povahou zakládají povinnosti vůči
         jednotlivcům, nebo se vztahuje i na jiné akty orgánů Unie, které mají dopad na práva nebo povinnosti jednotlivců, jež jsou
         upraveny ustanoveními vnitrostátního práva, která provádějí směrnice Společenství. V tomto ohledu uvádí, že Soudní dvůr ve
         svém rozsudku ze dne 10. března 2009, Heinrich (C‑345/06, Sb. rozh. s. I‑1659) patrně vyložil pojem „právní úprava Společenství“,
         který může zahrnovat všechny akty orgánů Unie, extenzivně. Zdůrazňuje také, že z rozsudku ze dne 21. června 2007, ROM-projecten
         (C‑158/06, Sb. rozh. s. I‑5103) patrně vyplývá, že vyhlášeny musí být nejen právní akty Unie ukládající povinnosti jednotlivcům,
         ale že k tomu, aby takové vyhlášení bylo vyžadováno, stačí, aby akt ukládal členskému státu učinit konkrétní krok ve vztahu
         k jednotlivcům.

      20      Předkládající soud uvádí, že pokyny z roku 2002 vzbuzují právně legitimní očekávání u osob, jejichž situace spadá do jejich
         působnosti. Dále podle tohoto soudu vyplývá přijetí těchto pokynů Komisí přímo z povinnosti stanovené v čl. 15 odst. 2 směrnice
         2002/21. Předkládající soud uvádí, že čl. 15 odst. 3 a čl. 16 odst. 1 této směrnice stanovují, že VRO musí „v co nejvyšší
         míře zohlednit“ pokyny jak při vymezení relevantních trhů, tak při jejich analýze.

      21      Za těchto podmínek se Sąd Najwyższy rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující otázku:

      „Umožňuje článek 58 [aktu o přistoupení z roku 2002] uplatňovat vůči jednotlivcům usazeným v členském státě [pokyny z roku
         2002]), které měl [VRO] podle čl. 16 odst. 1 [směrnice 2002/21]) v co nejvyšší míře zohlednit při analýze relevantních trhů,
         jestliže tyto pokyny nebyly vyhlášeny v Úředním věstníku Evropské unie v jazyce tohoto členského státu, ačkoliv je tento jazyk jedním z úředních jazyků Evropské unie?“

       K předběžné otázce
      22      Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda článek 58 aktu o přistoupení z roku 2003 musí být vykládán v tom smyslu, že
         brání tomu, aby VRO mohl odkazovat na pokyny z roku 2002 v rozhodnutí, v němž tento orgán ukládá určité regulační povinnosti
         operátorovi poskytujícímu služby elektronických komunikací, neboť tyto pokyny nebyly vyhlášeny v Úředním věstníku Evropské unie v jazyce dotyčného členského státu, ačkoliv je tento jazyk jedním z úředních jazyků Unie.

      23      Za účelem odpovědi na tuto otázku je třeba připomenout, že podle základní zásady právního řádu Unie nemůže být právní akt
         vydaný orgány veřejné moci uplatňován vůči jednotlivcům před tím, než se s ním mohou seznámit (rozsudek ze dne 25. ledna 1979,
         Racke, 98/78, Recueil, s. 69, bod 15).

      24      Kromě toho z článku 2 aktu o přistoupení z roku 2003 vyplývá, že se akty přijaté orgány přede dnem přistoupení stávají závaznými
         pro nové členské státy a uplatňují se v těchto státech ode dne přistoupení. Jejich uplatnitelnost vůči fyzickým a právnickým
         osobám v těchto státech však podléhá obecným podmínkám provádění práva Unie v členských státech, jak jsou stanoveny původními
         smlouvami, a v případě nových členských států samotným aktem o přistoupení z roku 2003 (výše uvedený rozsudek Skoma-Lux, bod
         32).

      25      Co se týče nařízení Rady a Komise, jakož i směrnic těchto orgánů, které jsou určeny všem členským státům, z ustanovení čl. 254
         odst. 2 ES vyplývá, že akty mohou mít právní účinky pouze tehdy, pokud byly vyhlášeny v Úředním věstníku Evropské unie (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Skoma-Lux, bod 33).

      26      Uvedené akty rovněž nelze uplatňovat vůči fyzickým a právnickým osobám v členském státě před tím, než měly tyto osoby možnost
         se s nimi seznámit prostřednictvím řádného vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie (výše uvedené rozsudky Racke, bod 15, a Skoma-Lux, bod 37).

      27      Tyto zásady je se stejnými důsledky třeba dodržovat i tehdy, jestliže právní úprava Unie ukládá členským státům přijmout k jejich
         provedení opatření ukládající povinnosti jednotlivcům. Proto musejí být vnitrostátní opatření, která v rámci provádění právní
         úpravy Unie ukládají povinnosti jednotlivcům, vyhlášena, aby se s nimi tito jednotlivci mohli seznámit (viz v tomto smyslu
         rozsudek ze dne 20. června 2002, Mulligan a další, C‑313/99, Recueil, s. I‑5719, body 51 a 52). V takové situaci musí mít
         dotčené osoby rovněž možnost se obeznámit se zdrojem vnitrostátních opatření, kterými jsou jim ukládány povinnosti. Musí být
         tedy nejen vyhlášena dotčená vnitrostátní právní úprava, ale rovněž vyhlášen právní akt Unie zavazující členské státy přijmout
         opatření ukládající povinnosti jednotlivcům (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Heinrich, body 45 až 47).

      28      Kromě toho z ustanovení článku 58 aktu o přistoupení z roku 2003 ve spojení s články 4, 5 a 8 nařízení č. 1 vyplývá, že v případě
         členského státu, jehož jazyk je jedním z úředních jazyků Unie, je třeba řádné vyhlášení nařízení Unie chápat jako vyhlášení
         tohoto aktu v uvedeném jazyce v Úředním věstníku Evropské unie (výše uvedený rozsudek Skoma-Lux, bod 34).

      29      Soudní dvůr tak rozhodl, že článek 58 aktu o přistoupení z roku 2003 brání tomu, aby povinnosti obsažené v právní úpravě Unie,
         která nebyla vyhlášena v Úředním věstníku Evropské unie v jazyce nového členského státu, ačkoliv je tento jazyk jedním z úředních jazyků Unie, mohly být uloženy jednotlivcům v tomto
         státě, a to i když se tyto osoby mohly seznámit s touto právní úpravou jinými způsoby (výše uvedené rozsudky Skoma-Lux, bod
         51, a Balbiino, bod 30).

      30      Ve světle judikatury připomenuté v bodech 23 až 29 tohoto rozsudku, která vychází ze zásad právní jistoty a zákazu diskriminace,
         je třeba ověřit, zda obsah pokynů z roku 2002 ukládá povinnosti jednotlivcům. Pokud by tomu tak bylo, nebylo by možné tyto
         pokyny z důvodu jejich nevyhlášení v polském jazyce v Úředním věstníku Evropské unie vůči jednotlivcům v Polsku uplatnit.

      31      Články 15 a 16 směrnice 2002/21, které jsou výslovně určeny VRO, představují právní základ, z nějž vycházejí pokyny z roku
         2002. Tyto pokyny slouží k orientaci VRO při vymezení a analýze relevantních trhů za účelem určení toho, zda musejí podléhat
         regulaci ex ante. Podle bodu 1 pokynů těchto pokynů totiž uvedené pokyny uvádějí zásady, na kterých VRO musejí založit svou analýzu trhů a účinné
         hospodářské soutěže podle společného předpisového rámce pro elektronické komunikace. Bod 6 těchto pokynů rovněž uvádí, že
         cílem těchto pokynů je poskytnout VRO vedení při výkonu jejich nových odpovědností v oblasti vymezení trhů a posuzování významné
         tržní síly (rozsudek ze dne 3. prosince 2009, Komise v. Německo, C‑424/07, Sb. rozh. s. I‑11431, body 75 a 76).

      32      Pokyny z roku 2002 ve svých prvních třech částech uvádějí syntetický výčet metod a kritérií praktických pro vymezení trhu,
         posuzování tržní síly a určování podniků s významnou tržní silou. Jedná se v zásadě o shrnutí judikatury v dané oblasti, které
         je doplněno uvedením tří sdělení Komise, která byla vyhlášena v Úředním věstníku Evropské unie v polském jazyce, a sice sdělení Komise o definici relevantního trhu pro účely práva hospodářské soutěže Společenství (Úř. věst.
         1997, C 372, s. 5, jakož i zvláštní vydání Úředního věstníku Evropské unie v polském jazyce část 1 kapitola 8, s. 155), pokynů pro používání pravidel hospodářské soutěže Společenství v odvětví telekomunikací
         (Úř. věst. 1991, C 233, s. 2, jakož i zvláštní vydání Úředního věstníku Evropské unie v polském jazyce část 1 kapitola 8, s. 43) a sdělení Komise o použití pravidel hospodářské soutěže na dohody o přístupu v odvětví
         telekomunikací (Úř. věst. 1998, C 265, s. 2, jakož i zvláštní vydání Úředního věstníku Evropské unie v polském jazyce část 1 kapitola 8, s.255).

      33      Poslední tři části se bezprostředněji týkají provádění směrnice 2002/21. Cílem čtvrté části, nadepsané „Uložení, zachování,
         změna nebo zrušení povinností na základě předpisového rámce“, je poskytnout VRO údaje o opatřeních, která mají být přijata
         na základě analýzy soutěžního charakteru trhu. Pátá a šestá část se týkají jednak vyšetřovacích pravomocí a postupů spolupráce
         za účelem provedení analýzy trhu a jednak postupu konzultací ohledně návrhů rozhodnutí VRO a jejich vyhlašování. Cílem těchto
         tří částí je kromě připomenutí relevantních ustanovení platného předpisového rámce upřesnění fungování mechanismů spolupráce
         mezi VRO, vnitrostátními orgány hospodářské soutěže a Komisí.

      34      Z výše uvedeného vyplývá, že pokyny z roku 2002 neobsahují žádnou povinnost, která by mohla být přímo nebo nepřímo uložena
         jednotlivcům. Nevyhlášení těchto pokynů v Úředním věstníku Evropské unie v polském jazyce tudíž nebrání tomu, aby na ně VRO Polské republiky odkázal v rozhodnutí určeném jednotlivci.

      35      Dále je třeba uvést, že uvedené pokyny byly vyhlášeny v roce 2002 v řadě „C“ Úředního věstníku Evropské unie. Avšak na rozdíl od řady „L“ je cílem řady „C“ vyhlašovat nikoliv právně závazné akty, ale pouze informace, doporučení a stanoviska
         týkající se Unie.

      36      Společnost PTC má nicméně za to, že vzhledem k tomu, že tytéž pokyny byly vyhlášeny v roce 2002 v Úředním věstníku Evropských společenství, měly být v souladu s článkem 58 aktu o přistoupení z roku 2003 vyhlášeny také v úředních jazycích nových členských států,
         mimo jiné i v polském jazyce.

      37      Je však třeba uvést, že článek 58 aktu o přistoupení z roku 2003 neukládá Radě, Komisi a Evropské centrální bance přeložit
         do devíti nových jazyků, které jsou uvedeny v tomto článku, všechny akty orgánů a Evropské centrální banky přijaté před přistoupením
         nových členských států. Uvedený článek, který upravuje jazykový režim a podmínky vyhlašování aktů přijatých orgány a Evropskou
         centrální bankou před přistoupením, se omezuje totiž na to, že stanoví, že pouze ty z těchto aktů, jejichž znění byla vypracována
         v jazycích nových členských států, které jsou úředními jazyky Unie, jsou ode dne přistoupení platné za stejných podmínek jako
         znění vypracovaná v jiných úředních jazycích a vyhlásí se v Úředním věstníku Evropské unie, pokud byla takto vyhlášena znění v těchto jiných úředních jazycích. Uvedený článek tak implikuje, že členské státy a orgány
         provedou výběr aktů, které musí být vyhlášeny v Úředním věstníku Evropské unie, a nevylučuje, že některé akty mohou být nevyhlášeny. Článek 58 aktu o přistoupení z roku 2003 tedy nevyžaduje vyhlášení
         v uvedeném úředním věstníku pokynů z roku 2002 v polském znění.

      38      Je třeba ostatně zdůraznit, že Soudní dvůr již odmítl existenci obecné právní zásady Unie, podle níž všechno, co by mohlo
         ovlivnit zájmy občana Unie, musí být za všech okolností vypracováno v jeho jazyce  (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 9.
         září 2003, Kik v. OHIM, C‑361/01 P, Recueil, s. I‑8283, body 82 a 83).

      39      S ohledem na výše uvedené je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že článek 58 aktu o přistoupení z roku 2003 musí být
         vykládán v tom smyslu, že nebrání možnosti, aby VRO odkázal na pokyny z roku 2002 v rozhodnutí, kterým tento orgán ukládá
         určité regulační povinnosti operátorovi poskytujícímu služby elektronických komunikací, navzdory skutečnosti, že tyto pokyny
         nebyly vyhlášeny v Úředním věstníku Evropské unie v jazyce dotčeného členského státu, ačkoliv je tento jazyk jedním z úředních jazyků Unie.

       K nákladům řízení
      40      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      Článek 58 Aktu o podmínkách přistoupení České republiky, Estonské republiky, Kyperské republiky, Lotyšské republiky, Litevské
            republiky, Maďarské republiky, Republiky Malta, Polské republiky, Republiky Slovinsko a Slovenské republiky a o úpravách smluv,
            na nichž je založena Evropská unie, musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání možnosti, aby vnitrostátní regulační orgán
            v rozhodnutí, kterým tento orgán ukládá určité regulační povinnosti operátorovi poskytujícímu služby elektronických komunikací,
            odkázal na pokyny Komise pro analýzu trhu a hodnocení významné tržní síly podle předpisového rámce pro sítě a služby elektronických
            komunikací, a to navzdory skutečnosti, že tyto pokyny nebyly vyhlášeny v Úředním věstníku Evropské unie v jazyce dotyčného členského státu, ačkoliv je tento jazyk jedním z úředních jazyků Unie.
      Podpisy.
      *                      Jednací jazyk: polština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 21. září 1999. # Maatschappij Drijvende Bokken BV proti Stichting Pensioenfonds voor de Vervoer- en Havenbedrijven. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hoge Raad - Nizozemsko. # Věc C-219/97.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 11. července 1980. # Komise Evropských společenství proti Belgickému království. # Sociální zabezpečení. # Věc 150/79.


Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 11. července 1996. # Giorgio Bernardi proti Evropskému parlamentu. # Žaloba na neplatnost - Nepřípustnost. # Věc T-146/95.


title: Rozsudek Soudního dvora (osmého senátu) ze dne 19. května 2009. # Komise Evropských společenství proti Italské republice. # Nesplnění povinnosti státem - Směrnice 2003/58/ES - Právo společností - Listiny a údaje podléhající zveřejnění - Dopisy a objednávkové listy - Sankce - Neprovedení ve stanovené lhůtě. # Věc C-313/08.

text:
      Rozsudek Soudního dvora (osmého senátu) ze dne 19. května 2009 – Komise v. Itálie
      (Věc C‑313/08)
      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 2003/58/ES – Právo společností – Listiny a údaje podléhající zveřejnění – Dopisy a objednávkové listy – Sankce – Neprovedení ve stanovené lhůtě“
      Žaloba pro nesplnění povinnosti – Přezkum opodstatněnosti Soudním dvorem –Stav, který je třeba vzít v úvahu – Stav po uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku (Článek 226 ES) (viz bod 12)
      Předmět

               Nesplnění povinnosti státem – Nepřijetí všech předpisů nezbytných k dosažení souladu s čl. 1 odst. 4, 5 a 6 směrnice Evropského
                  parlamentu a Rady 2003/58/ES ze dne 15. července 2003, kterou se mění směrnice Rady 68/151/EHS, pokud jde o požadavky na zveřejňování
                  týkající se některých forem společností (Úř. věst. L 221, s. 13; Zvl. vyd. 17/01, s. 304), ve stanovené lhůtě

            Výrok

                  1)

                  	Italská republika tím, že ve stanovené lhůtě nepřijala všechny právní a správní předpisy nezbytné k dosažení souladu s čl.
                     1 odst. 4 až 6 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/58/ES ze dne 15. července 2003, kterou se mění směrnice Rady 68/151/EHS,
                     pokud jde o požadavky na zveřejňování týkající se některých forem společností, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají
                     z této směrnice.

                  2)

                  	Italské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 29. září 1998. # Canon Kabushiki Kaisha proti Metro-Goldwyn-Mayer Inc., původně Pathe Communications Corporation. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesgerichtshof - Německo. # Věc C-39/97.


title: Rozsudek Soudního dvora ze dne 13. března 2001.#PreussenElektra AG proti Schhleswag AG, za přítomnosti Windpark Reußenköge III GmbH a Land Schleswig-Holstein.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Landgericht Kiel - Německo.#Státní podpora.#Věc C-379/98.

text:
      ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA
      13. března 2001?(1)

      „Elektřina – Obnovitelné zdroje energie – Vnitrostátní právní úprava ukládající podnikům zásobujícím elektřinou povinný výkup elektřiny za minimální ceny a rozdělující
         z toho vyplývající náklady mezi tyto podniky a podniky provozující elektrizační soustavy, které stojí v síti výše – Státní podpora – Slučitelnost s volným pohybem zboží“

      Ve věci C‑379/98,
      jejímž předmětem je žádost Landgericht Kiel (Německo) zaslaná Soudnímu dvoru na základě článku 177 Smlouvy o ES (nyní článek
         234 ES) směřující k získání ve sporu probíhajícím před prvně uvedeným soudem mezi

      PreussenElektra AG
      a
      Schleswag AG,
      za přítomnosti:
      Windpark Reußenköge III GmbH
      a
      Land Schleswig-Holstein,
      rozhodnutí o předběžné otázce týkající se výkladu článků 30 a 92 Smlouvy o ES (nyní články 28 ES a 87 ES), jakož i čl. 93
         odst. 3 Smlouvy o ES (nyní čl. 88 odst. 3 ES),

      SOUDNÍ DVŮR,
      ve složení G. C. Rodríguez Iglesias, předseda, C. Gulmann, M. Wathelet a V. Skouris, předsedové senátu, D. A. O. Edward, J.‑P. Puissochet,
         P. Jahn, L. Sevón a R. Schintgen (zpravodaj), soudci,

      generální advokát: F. G. Jacobs,
      vedoucí soudní kanceláře: H. A. Rühl, vrchní rada,
      s ohledem na písemná vyjádření předložená:
      -      za PreussenElektra AG D. Kellner, Rechtsanwalt,
      -      za Schleswag AG M. Nebendahl, Rechtsanwalt,
      -      za Windpark Reußenköge III GmbH a spolkovou zemi Šlesvicko-Holštýnsko W. Eser, Rechtsanwalt,
      -      za německou vládu W.-D. Plessingem a C.-D. Quassowskim, jako zmocněnci,
      -      za finskou vládu H. Rotkirchem a T. Pynnä, jako zmocněnci,
      -      ze Komisi Evropských společenství V. Kreuschitzem a P. F. Nemitzem, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím ke zprávě k jednání,
      po vyslechnutí ústních vyjádření PreussenElektra AG, Schleswag AG, Windpark Reußenköge III GmbH, spolkové země Šlesvicko-Holštýnsko,
         německé vlády a Komise na jednání konaném dne 27. června 2000,

      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 26. října 2000,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Usnesením ze dne 13. října 1998, které došlo Soudnímu dvoru dne 23. října 1998, položil Landgericht Kiel na základě článku
         177 Smlouvy o ES (nyní článek 234 ES) tři předběžné otázky týkající se výkladu článků 30 a 92 Smlouvy o ES (nyní po změně
         články 28 ES a 87 ES), jakož i čl. 93 odst. 3 Smlouvy o ES (nyní čl. 88 odst. 3 ES).

      2       Tyto otázky byly vzneseny v rámci sporu mezi společností PreussenElektra AG (dále jen „PreussenElektra“) a společností Schleswag
         AG (dále jen „Schleswag“) ve věci vrácení částek, které PreussenElektra zaplatila Schleswag na základě čl. 4 odst. 1 Gesetz
         über die Einspeisung von Strom aus erneuerbaren Energien in das öffentliche Netz ze dne 7. prosince 1990 (zákon o napájení
         sítí pro veřejné zásobování proudem, který byl vyroben z obnovitelných energií, BGBl. 1990 I, s. 2633, dále jen „Stromeinspeisungsgesetz“),
         ve znění čl. 3 odst. 2 Gesetz zur Neuregelung des Energiewirtschaftsrechts ze dne 24. dubna 1998 (zákon o nové právní úpravě
         energetického práva, BGBl. 1998, s. 730, dále jen „zákon z roku 1998“).

       Právní rámec
      3       Stromeinspeisungsgesetz vstoupil v platnost dne 1. ledna 1991. Článek 1, nazvaný „Působnost“, upravoval ve svém původním znění
         výkup proudu vyrobeného výhradně z vodní energie, větrné energie, solární energie, plynu z deponií a kalového plynu nebo z výrobků
         nebo zbytků a biologických odpadů ze zemědělství a lesnictví veřejnými podniky zásobujícími elektřinou, jakož i náhradu, která
         má být zaplacena za tento typ proudu.

      4       Je nesporné, že pojem „veřejný podnik zásobující elektřinou“ zahrnuje jak soukromé podniky, tak podniky patřící zčásti nebo
         zcela do veřejného sektoru.

      5       Gesetz zur Sicherung des Einsatzes von Steinkohle in der Verstromung und zur Anderung des Atomgesetzes und des Stromeinspeinsungsgesetzes
         ze dne 19. července 1994 (zákon, který zajišťuje zásobování elektráren uhlím a mění zákon o jaderné energii a Stromeinspeisungsgesetz,
         BGBl. 1994 I, s. 1618, dále jen „zákon z roku 1994“) rozšířil působnost Stromeinspeisungsgesetz, stanovenou v jeho článku
         1, na proud vyrobený v dřevařském průmyslu. Zákon z roku 1998 nahradil odkaz na výrobky nebo zbytky a biologické odpady ze
         zemědělství a z lesnictví, jakož i z dřevařského průmyslu výrazem „biomasa“ a upřesnil, že Stromeinspeisungsgesetz se použije
         na proud vyrobený z vyjmenovaných obnovitelných zdrojů energie „v působnosti tohoto zákona“.

      6       Článek 2 Stromeinspeisungsgesetz, nazvaný „Povinný výkup“, stanoví, že podniky zásobující elektřinou mají povinnost vykupovat
         proud vyrobený v jejich oblasti zásobování z obnovitelných energií a zaplatit za něj podle ustanovení článku 3. Tento článek
         ve znění zákona z roku 1998, který vložil druhou a třetí větu, zní takto:

      „Podniky zásobující elektřinou, které provozují soustavy pro všeobecné zásobování, jsou povinny vykupovat proud vyrobený v jejich
         oblasti zásobování z obnovitelných energií a zaplatit náhradu za napájení tímto proudem podle článku 3. Pokud jde o výrobní
         zařízení, která nejsou umístěna v oblasti zásobování některého z provozovatelů soustavy, tato povinnost se týká podniku, jehož
         soustava přizpůsobená napájení proudem je nejblíže těmto zařízením. Vícenáklady vzniklé z uplatnění článků 2 a 4 mohou být
         připočteny v rámci účetnictví k distribuci nebo dopravě a vzaty v úvahu při určení náhrady za přenos.“

      7       Článek 3 Stromeinspesungsgesetz, ve znění zákona z roku 1998, nazvaný „Výše náhrady“, stanoví:
      „1.      Pokud jde o proud vyrobený z vodní energie, plynu z deponií a kalového plynu nebo z biomasy, náhrada činí minimálně 80 % z průměrného
         příjmu za kilowatthodinu plynoucího z dodávky proudu všem konečným spotřebitelům podniky zásobujícími elektřinou. V případě
         vodních elektráren nebo zařízení, která zpracovávají plyn z deponií a kalový plyn, jejichž výkon přesahuje 500 kilowattů,
         toto pravidlo platí jen pro část proudu napájeného v příslušném hospodářském roce, která odpovídá hodnotě 500 vydělené výkonem
         zařízení v kilowattech; přičemž výkon je vyměřen podle ročního průměru skutečného maximálního výkonu měřeného za každý měsíc.
         Cena za ostatní proud činí minimálně 65 % průměrného příjmu ve smyslu první věty.

      2.      Pokud jde o proud vyrobený ze solární nebo větrné energie, náhrada činí alespoň 90 % z průměrného příjmu ve smyslu první věty
         odstavce 1.

      3.      Průměrný příjem ve smyslu odstavců 1 a 2 je hodnota bez daně, zveřejněná každý rok spolkovým statistickým úřadem pro předminulý
         kalendářní rok, vyjádřená obratem ve fenicích za kilowatthodinu. Pro výpočet náhrady na základě odstavců 1 a 2 je třeba zaokrouhlovat
         na dvě desetinná čísla za čárkou.“

      8       Zatímco po změně Stromeinspeisungsgesetz provedené zákonem z roku 1994 byla náhrada za proud uvedená v čl. 3 odst. 1 zvýšena
         ze 75 % na 80 % průměrného příjmu za kilowatthodinu plynoucího z dodávky proudu všem konečným spotřebitelům, náhrada stanovená
         za proud vyrobený ze solární a větrné energie uvedená v čl. 3 odst. 2 se nezměnila od vstupu Stromspeisungsgesetz v platnost.

      9       Článek 4 Stromeinspeisungsgesetz, nazvaný „Ustanovení pro případy tvrdosti“, zněl v původním znění takto:
      „1. Povinnosti stanovené v článcích 2 a 3 se neuplatní, pokud by jejich dodržování bylo případem neodůvodněné tvrdosti nebo
         by znemožňovalo dodržování povinností vyplývajících z Bundestarifordnung Elektrizität ze dne 18. prosince 1989 (BGBl. 1989
         I, s. 2255) ze strany podniků zásobujících elektřinou. V tomto případě jsou povinnosti uloženy podnikům zásobujícím elektřinou
         stojícím v síti výše.

      2. O případ neodůvodněné tvrdosti se jedná zejména, pokud by podnik zásobující elektřinou byl přinucen stanovit své ceny citelně
         vyšší nežli ceny podobných podniků nebo ceny podniků zásobujících elektřinou stojících v síti výše.“

      10     Zákon z roku 1998 několikrát pozměnil článek 4 Stromeinspeisungsgesetz. Vložil do něj jednak dva nové odstavce, které se označují
         jako odstavce 1 a 4. Dále změnil dosavadní odstavec 1, který se nově označuje jako odstavec 2. Dosavadní odstavec 2 se označuje
         v nezměněném znění jako odstavec 3. Článek 4 Stromeinspeisungsgesetz, ve znění zákona z roku 1998, zní tedy takto:

      „1. Pokud kilowatthodiny, za které má být poskytnuta náhrada, přesahují 5 % ze všech kilowatthodin dodaných podnikem zásobujícím
         elektřinou během kalendářního roku prostřednictvím jeho soustavy, je provozovatel soustavy stojící v síti výše povinen uhradit
         zásobujícímu podniku vícenáklady, které vznikly z kilowatthodin přesahujících tento podíl. V případě provozovatelů soustav
         stojících v síti výše jsou náklady vzniklé na základě práva na úhradu ve smyslu první věty rovněž součástí těchto vícenákladů.
         Neexistuje-li takovýto provozovatel, povinnost stanovená v čl. 2 první větě se nepoužije v případě, že v této době ještě nebyla
         z větší části dokončena zařízení, pokud jde o podniky zásobující elektřinou, které se nacházejí v situaci uvedené v první
         a druhé větě, na začátku kalendářního roku následujícím po roce, kdy k této situaci došlo. Jedná-li se o větrné elektrárny,
         rozhodující je okamžik instalace stožáru a rotoru.

      2. Povinnosti stanovené v článcích 2 a 3 se neuplatní, a to ani v případě použití ustanovení o úhradě podle odstavce 1, pokud
         by jejich dodržování bylo případem neodůvodněné tvrdosti. V tomto případě jsou povinnosti uloženy provozovateli soustavy stojícímu
         v síti výše.

      3. O případ neodůvodněné tvrdosti se jedná zejména, pokud by podnik zásobující elektřinou byl přinucen stanovit své ceny citelně
         vyšší nežli ceny podobných zásobujících podniků nebo zásobujících podniků stojících v síti výše.

      4. Spolkový ministr hospodářství musí předložit Bundestagu zprávu o účincích ustanovení pro případy tvrdosti nejpozději v roce
         1999 a v každém případě dostatečně včas, aby mohla být přijata jiná právní úprava o náhradě předtím, než nastanou důsledky
         uvedené v třetí větě odstavce 1.“

      11     Z předkládacího usnesení a písemných vyjádření předložených Soudnímu dvoru vyplývá, že německá vláda v souladu s ustanoveními
         čl. 93 odst. 3 Smlouvy o ES oznámila dopisem ze dne 14. srpna 1990 jako státní podporu Komisi návrh zákona, který se stal
         po přijetí Stromeinspeisungsgesetz. Dopisem ze dne 19. prosince 1990 Komise schválila oznámený návrh poté, co usoudila, že
         je v souladu s cíli energetické politiky Evropských Společenství a že obnovitelné energie jsou pouze omezenou částí energetického
         odvětví a že dodatečné příjmy, jakož i dopad na ceny elektrického proudu jsou nepatrné. Komise nicméně vyzvala německou vládu,
         aby jí sdělila informace o uplatňování Stromeinspeisungsgesetz, který musí být znovu posouzen po dvou letech od jeho vstupu
         v platnost, a zdůraznila, že jakákoli změna nebo prodloužení platnosti tohoto zákona musí být předem oznámeny.

      12     Z předkládacího usnesení a písemných vyjádření předložených Soudnímu dvoru rovněž vyplývá, že po četných stížnostech ze strany
         podniků zásobujících elektřinou Komise oznámila dopisem ze dne 25. října 1996 spolkovému ministrovi hospodářství své pochybnosti
         ohledně otázky, zda vzhledem ke zvýšení výroby elektřiny z větrné energie je Stromeinspeisungsgesetz stále slučitelný s ustanoveními
         Smlouvy v oblasti státních podpor. V tomto dopise Komise uvedla několik návrhů změn, pokud jde o právní úpravu vztahující
         se na větrnou energii, a upřesnila, že nezmění-li Bundestag v tomto ohledu Stromeinspeisungsgesetz, bude nucena navrhnout
         Spolkové republice Německo vhodná opatření ve smyslu čl. 93 odst. 1 Smlouvy, aby se zákon stal slučitelným s pravidly Společenství
         platnými v oblasti podpor.

      13     Mimoto z písemných vyjádření předložených Windpark Reußenköge III GmbH (dále jen „Windpark“) a spolkové země Šlesvicko-Holštýnsko,
         které jsou vedlejšími účastníky ve sporu v původním řízení, jakož i z vyjádření Komise vyplývá, že na její žádost ji německá
         vláda informovala o pokroku příprav návrhu zákona, který by nově upravil energetické právo. V dopise ze dne 29. července 1998,
         tj. po vstupu v platnost zákona z roku 1998, Komise sdělila spolkovému ministrovi hospodářství, že vzhledem k vývoji na úrovni
         Společenství, zejména pokud jde o případné návrhy na harmonizaci pravidel v oblasti napájení proudem vyrobeným z obnovitelných
         zdrojů energie, nezamýšlí přijmout formální rozhodnutí o Stromeinspeisungsgesetz ve znění zákona z roku 1998 předtím, nežli
         bude zpracována ministerská zpráva o účincích ustanovení pro případy tvrdosti podle čl. 4 odst. 4, a to i přesto, že německý
         zákonodárce nepřihlédl při přijetí zákona z roku 1998 k návrhům uvedeným v jejím dopise ze dne 25. října 1996.

      14     Z poznámky pod čarou zveřejněné se zákonem z roku 1998 konečně vyplývá, že tento zákon, jehož článek 1 je nazván „Gesetz über
         die Elektrizitäts- und Gasversorgung“ (zákon o zásobování elektřinou a plynem), provedl do vnitrostátního práva směrnici Evropského
         parlamentu a Rady 96/92/ES ze dne 19. prosince 1996 o společných pravidlech pro vnitřní trh s elektřinou (Úř. věst. 1997,
         L 27, s. 20; Zvl. vyd. 12/02, s. 3).

      15     Tato směrnice, jejíž třetí bod odůvodnění potvrzuje, že se nedotýká uplatnění Smlouvy, a zejména ustanovení Smlouvy o vnitřním
         trhu a hospodářské soutěži, stanoví ve svém čl. 8 odst. 3 a 4, který je součástí kapitoly IV, nazvané „Provozování přenosových
         soustav“, následující:

      „3. Členský stát může uložit provozovateli soustavy, aby při spouštění výrobního zařízení dával přednost zařízením využívajícím
         obnovitelné zdroje energie nebo odpad nebo zařízením vyrábějícím současně s elektřinou i teplo.

      4. Členský stát může z důvodů bezpečnosti zásobování nařídit, aby bylo přednostně spuštěno výrobní zařízení používající domácí
         paliva jako zdroje energie v rozsahu, který za kalendářní rok nepřekročí 15 % celkového množství primární energie potřebné
         k výrobě elektřiny spotřebované v dotyčném členském státě.“

      16     V souladu s čl. 11 odst. 3, který je v kapitole V, nazvané „Provozování distribučních soustav“:
      „členský stát může uložit provozovateli distribuční soustavy, aby při spouštění výrobních zařízení dával přednost zařízením
         využívajícím obnovitelné zdroje energie nebo odpad nebo zařízením vyrábějícím současně s elektřinou i teplo.“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      17     Společnost PreussenElektra provozuje v Německu více než dvacet standardních a jaderných elektráren, jakož i distribučních
         elektrizačních soustav vysokého a velmi vysokého napětí. PreussenElektra dodává prostřednictvím těchto soustav elektřinu krajským
         podnikům zásobujícím elektřinou, obecním podnikům určitého významu a průmyslovým podnikům.

      18     Společnost Schleswag je krajský podnik zásobující elektřinou, který vykupuje elektřinu, kterou potřebuje pro zásobování svých
         zákazníků ve spolkové zemi Šlesvicko-Holštýnsko, téměř výhradně od PreussenElektra.

      19     PreussenElektra vlastní 65,3 % akcií Schleswag. Zbývajících 34,7 % vlastní různé obecní orgány spolkové země Šlesvicko-Holštýnsko.
      20     V souladu s článkem 2 Stromeinspeisungsgesetz je Schleswag povinna vykupovat elektřinu vyrobenou ve své oblasti zásobování
         z obnovitelných zdrojů energie, včetně elektřiny větrného původu. Z předkládacího usnesení vyplývá, že podíl elektřiny větrného
         původu na celkovém obratu Schleswag v oblasti elektřiny, který byl 0,77 % v roce 1991, průběžně vzrostl a měl dosahovat přibližně
         15 % v roce 1998. V důsledku toho vícenáklady Schleswag vzniklé z důvodu povinného výkupu za minimální cenu stanovenou Stromeinspeisungsgesetz,
         které činily 5,8 milionů DEM v roce 1991, měly překročit přibližně 111, 5 milionů DEM v roce 1998, z čehož pouze přibližně
         38 milionů DEM nesla Schleswag vzhledem k uplatnění mechanismu úhrady, který byl zaveden do čl. 4 odst. 1 Stromeinspeisungsgesetz
         zákonem z roku 1998.

      21     Na konci dubna roku 1998 dosáhlo zásobování Schleswag elektřinou vyrobenou z obnovitelných zdrojů energie 5 % objemu elektřiny
         prodané během celého předchozího roku. Schleswag tak vyfakturovala PreussenElektra v souladu s čl. 4 odst. 1 Stromeinspeisungsgesetz,
         ve znění zákona z roku 1998 (dále jen „změněný Stromeinspeinsungsgesetz“), vícenáklady vzniklé z výkupu elektřiny vyrobené
         z obnovitelných zdrojů energie a žádala nejprve platby ve splátkách 10 milionů DEM za měsíc.

      22     PressenElektra zaplatila požadovanou částku za květen roku 1998, ale vyhradila si právo kdykoli žádat její vrácení. O vrácení
         částky požádala tím, že předložila Landgericht Kiel žalobu na vrácení částky 500 000 DEM, což představovalo část částky zaplacené
         Schleswag jako úhradu vícenákladů vzniklých tím, že Schleswag vykupovala elektřinu větrného původu. Landgericht uvádí v předkládacím
         usnesení, že tyto vícenáklady nemohou být přeneseny na zákazníky Schleswag, neboť ministr energetiky spolkové země Šlesvicko-Holštýnsko
         odmítl schválit žádost o změnu tarifů Schleswag.

      23     PreussenElektra uplatnila před Landgericht, že požadovaná částka byla zaplacena Schleswag bez platného právního důvodu, a měla
         by být proto vrácena vzhledem k tomu, že článek 4 změněného Stromeinspeisungsgesetz, na němž byla založena tato platba, byl
         v rozporu s přímo použitelnými ustanoveními Smlouvy v oblasti státních podpor, a proto nemohl být uplatněn. Změna působnosti
         Stromeinspeisungsgesetz a zavedení pravidla o rozdělení vícenákladů zákonem z roku 1998 by vyžadovaly před vstupem tohoto
         zákona v platnost postup podle článku 93 Smlouvy, který Spolková republika Německo opomenula provést. PreussenElektra navrhla,
         aby bylo Schleswag uloženo vrácení částky 500 000 DEM zvýšené o úroky z prodlení ve výši 5 % od 15. července 1998.

      24     Schleswag navrhla zamítnutí této žaloby. Tvrdila, že i když uznává, že změněný Stromeinspeisungsgesetz obsahoval upravený
         režim podpor, článek 4 změněného Stromeinspeisungsgesetz byl pouze pravidlem o přerozdělení majícím za účel zmírnění následků,
         které utrpěly podniky zásobující elektřinou z důvodu článků 2 a 3 změněného Stromeinspeisungsgesetz, a posuzovaný odděleně
         proto neměl charakter podpory ve smyslu článku 92 Smlouvy. Články 2 a 3 změněného Stromeinspeisungsgesetz se tedy jednak nedotýkaly
         právního vztahu mezi PreussenElektra a Schleswag, takže se Landgericht nemůže ve sporu v původním řízení vyhnout jejich použití.
         A dále při nepoužití článku 4 změněného Stromeinspeisungsgesetz by povinnost Schleswag vykupovat elektřinu vyrobenou z obnovitelných
         zdrojů energie za minimální stanovené ceny zůstala nedotčena. V důsledku toho sankční účinek vyplývající z přímého použití
         čl. 93 odst. 3 třetí věty Smlouvy neumožňuje uložit sankce za protiprávní podporu tvořenou články 2 a 3 změněného Stromeinspeisungsgesetz
         ani zabránit použití článku 4 změněného Stromeinspeisungsgesetz, takže sporná platba musí být posouzena jako provedená na
         základě platného právního důvodu.

      25     Landgericht shledal, že Komise nebyla informována v souladu s čl. 93 odst. 3 Smlouvy o změnách Stromeinspesungsgesetz provedených
         zákonem z roku 1998, a proto se domníval, že otázka, zda je nové znění Stromeinspeisungsgesetz jako celek, nebo pouze v některých
         částech státní podporou ve smyslu článku 92 Smlouvy, je stále významná, i když německá vláda a Komise již posoudily původní
         režim Stromeinspeisungsgesetz v rámci oznamovacího řízení v roce 1990 jako podporu. Podle Landgericht mělo být totiž řízení
         podle čl. 93 odst. 3 Smlouvy použito na tento upravený režim pouze tehdy, pokud tento režim byl sám režimem podpor ve smyslu
         článku 92 Smlouvy, a to i kdyby změny provedené v Stromeinspeisungsgesetz zákonem z roku 1998 byly považovány za úpravu původního
         režimu.

      26     Dále se domníval, že povinný výkup elektřiny vyrobené v Německu z obnovitelných zdrojů energie za podmínek, které by nemohly
         existovat na volném trhu, mohl způsobit pokles poptávky po elektřině vyrobené v jiných členských státech, takže narušení obchodu
         mezi členskými státy zakázané článkem 30 Smlouvy nemůže být vyloučeno.

      27     Za těchto podmínek se Landgericht rozhodl, vzhledem k tomu, že pro vyřešení probíhajícího sporu byl nezbytný výklad článků
         30, 92 a čl. 93 odst. 3 Smlouvy, přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)       Jsou náhrada za napájení proudem (‚Stromeinspeisevergütung‘) a pravidlo o úhradě, podle článků 2 nebo 3 nebo 4 nebo 2 až 4
         Gesetz über die Einspeisung von Strom aus erneurbaren Energie in das öffentliche Netz ze dne 7. prosince 1990 (BGBl. I, s. 2633),
         ve znění čl. 3 odst. 2 Gesetz zur Neuregelung des Energiewirtschaftsrechts ze dne 24. dubna 1998 [BGBl. I, s. 730 (734–736)],
         státní podporou ve smyslu článku 92 Smlouvy o ES?

      Je třeba článek 92 Smlouvy o ES vykládat tak, že se pojem podpory, který je základem tohoto ustanovení, vztahuje také na vnitrostátní
         právní úpravu, jejímž účelem je podpořit příjemce platby, v rámci které však nezbytné prostředky podpory nepocházejí přímo
         ani nepřímo z veřejných rozpočtů, ale jsou uloženy na základě povinného výkupu za určené minimální ceny stanoveného zákonem
         určitým podnikům daného odvětví, které z právních a faktických důvodů nemohou přenést tyto náklady na konečné spotřebitele?

      Je třeba vykládat článek 92 Smlouvy o ES tak, že se pojem podpory, který je základem tohoto ustanovení, vztahuje také na vnitrostátní
         právní úpravu, která upravuje výhradně rozdělení nákladů vzniklých na základě povinného výkupu a minimální náhrady mezi podniky
         nacházející se na různých úrovních výrobního procesu, jestliže tímto zákonodárce ve skutečnosti způsobil trvalé rozdělení
         těchto nákladů, aniž by podnik, který nese náklady, obdržel protiplnění?

      2)      Je-li odpověď na otázku [1)] záporná, pokud jde o článek 4 [změněného] Stromeinspeisungsgesetz:
      Je třeba vykládat čl. 93 odst. 3 Smlouvy o ES tak, že omezující účinek tohoto ustanovení se nevztahuje jen na podporu jako
         takovou, ale i na prováděcí pravidla, jako je článek 4 [změněného] Stromeinspeisungsgesetz?

      3)      Je-li odpověď na otázky 1) a 2) záporná:
      Je třeba článek 30 Smlouvy o ES vykládat tak, že jde o množstevní omezení dovozu nebo opatření s rovnocenným účinkem mezi
         členskými státy ve smyslu článku 30 Smlouvy o ES, ukládá-li vnitrostátní právní úprava podnikům vykupovat proud vyrobený z obnovitelných
         zdrojů energie za minimální ceny a provozovatelům soustav přispívat na to, aby bylo zajištěno financování, aniž by jim bylo
         poskytnuto protiplnění?“

       K přípustnosti
      28     Windpark a spolková země Šlesvicko-Holštýnsko (dále jen „vedlejší účastníci v původním řízení“), jakož i německá vláda zpochybňují
         přípustnost části nebo celé žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce.

      29     Zaprvé vedlejší účastníci v původním řízení uplatňují, že předkládací usnesení obsahuje několik mezer nebo faktických omylů.
      30     V tomto ohledu tvrdí, že předkládající soud se nesprávně domníval, že Komise nebyla informována o změnách Stromeinspesungsgesetz
         provedených zákonem z roku 1998 a že podniky zásobující elektřinou nemohly z faktických a právních důvodů přenést náklady,
         které jim vznikly z důvodu náhrady uvedené v článku 3 změněného Stromeinspeisungsgesetz, na konečné spotřebitele.

      31     Zadruhé vedlejší účastníci v původním řízení a německá vláda tvrdí, že spor v původním řízení není skutečným sporem, ale sporem
         vykonstruovaným.

      32     V tomto ohledu uvádějí, že žalobce a žalovaný v původním řízení si shodně myslí, že článek 2 až 4 změněného Stromeinspeisungsgesetz
         jsou v rozporu s právem Společenství. Nicméně PreussenElektra zaplatila částku z důvodu úhrady stanovené v článku 4 změněného
         Stromeinspeisungsgesetz a ihned požádala o její částečné vrácení. Tvrdí také, že PreussenElektra je hlavní akcionářka Schleswag,
         a proto má rozhodující vliv na její rozhodnutí a právní postoje.

      33     Zatřetí vedlejší účastníci v původním řízení a německá vláda uplatňují, že položené otázky nejsou významené pro účely vyřešení
         sporu v původním řízení.

      34     Pokud jde o otázky týkající se výkladu článků 92 a 93 Smlouvy, vedlejší účastníci v původním řízení připomínají, že na základě
         judikatury Soudního dvora (rozsudek ze dne 11. prosince 1973, Lorenz, 120/73, Recueil, s. 1471, bod 9) je na vnitrostátním
         právním řádu každého členského státu, aby určil právní postup, který umožňuje zajistit přímý účinek třetí věty čl. 93 odst. 3
         Smlouvy. Předkládající soud neuvedl, zda a za jakých podmínek měla PreussenElektra podle německého právního řádu právo na
         vrácení částek, které žádá, a tedy neprokázal význam předběžných otázek s ohledem na vnitrostátní právo.

      35     Mimoto vedlejší účastníci v původním řízení uplatňují, že z ustálené judikatury (viz zejména rozsudek ze dne 17. března 1993,
         Sloman Neptun, C‑72/91 a C‑73/91, Recueil, s. I‑887, body 11 a 12) vyplývá, že Soudní dvůr je příslušný k výkladu pojmu podpory
         ve smyslu článku 92 Smlouvy pouze tehdy, nebyl-li dodržen předběžný kontrolní postup stanovený v čl. 93 odst. 3 Smlouvy. Avšak
         Stromeinspeisungsgesetz byl v původním znění oznámen Komisi, která ho schválila, přičemž změny Stromeinspeisungsgesetz provedené
         zákonem z roku 1998 nebyly úpravou podpory ve smyslu čl. 93 odst. 3 Smlouvy, která by vyžadovala nové oznámení. V každém případě
         výměna dopisů, ke které došlo před a po přijetí zákona z roku 1998 mezi německými orgány a Komisí, byla na jedné straně oznámením
         německé vlády o tom, jak tento zákon změnil Stromeinspeisungsgesetz, a na druhé straně konkludentním souhlasem Komise s těmito
         změnami.

      36     Německá vláda se domnívá, že odpověď na otázky týkající se článku 92 Smlouvy není nezbytná pro to, aby předkládající soud
         mohl vydat rozsudek, neboť ve sporu v původním řízení je jedinou podstatnou otázkou to, zda měla Schleswag právo na úhradu
         podle článku 4 změněného Stromeinspeisungsgesetz, který však upravoval pouze rozdělení nákladů vzniklých ze zaplacení náhrady
         za napájení proudem a neobsahoval podporu ve prospěch příjemců této náhrady.

      37     Pokud jde o otázku týkající se článku 30 Smlouvy, vedlejší účastníci v původním řízení a německá vláda zdůrazňují, že spor
         v původním řízení nemá přeshraniční povahu, a navíc, že žalobce a žalovaný v tomto sporu neprokázali, že jim změněný Stromeinspeisungsgesetz
         brání dovážet elektřinu z jiných členských států.

      38     Je třeba připomenout, že v souladu s ustálenou judikaturou v rámci spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy stanovené
         článkem 177 Smlouvy je věcí pouze vnitrostátních soudů, kterým byl spor předložen a jež musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí,
         které bude vydáno, posoudit s ohledem na konkrétní okolnosti věci jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání
         jejich rozsudku, tak i relevanci otázek, které kladou Soudnímu dvoru. V důsledku toho, jestliže se položené otázky týkají
         výkladu práva Společenství, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (viz zejména rozsudek ze dne 15. prosince 1995, Bosman,
         C‑415/93, Recueil, s. I‑4921, bod 59).

      39     Soudní dvůr však uvedl, že ve výjimečných případech mu přísluší přezkoumat podmínky, za kterých je mu předkládajícím soudem
         předložena žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, aby ověřil svou vlastní příslušnost (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne
         16. prosince 1981, Foglia, 244/80, Recueil, s. 3045, bod 21). Odmítnout rozhodnutí o předběžné otázce položené vnitrostátním
         soudem je možné pouze tehdy, pokud je zjevné, že žádaný výklad práva Společenství nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu
         sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém nebo také pokud Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními
         poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (viz zejména výše uvedený rozsudek Bosman, bod
         61; rozsudek ze dne 13. července 2000, Idéal tourisme, C‑36/99, Recueil, s. I‑6049, bod 20, a rozsudek ze dne 26. září 2000,
         Kachelmann, C‑322/98, Recueil, s. I‑7505, bod 17).

      40     Pokud jde v dané věci zaprvé o údajné mezery a skutkové omyly obsažené v předkládacím usnesení, stačí připomenout, že nepřísluší
         Soudnímu dvoru, ale vnitrostátnímu soudu prokázat skutkové okolnosti, které vedly ke sporu v původním řízení, a vyvodit z nich
         důsledky pro rozhodnutí, které má vydat (viz zejména rozsudek ze dne 16. září 1999, WWF a další, C‑435/97, Recueil, s. I‑5613,
         bod 32).

      41     Zadruhé je třeba uvést, že PreussenElektra ve své žalobě žádá vrácení částky, kterou musela zaplatit Schleswag z důvodu úhrady
         vícenákladů, které Schleswag vynaložila na výkup elektřiny větrného původu od výrobců tohoto typu elektřiny usazených v jeho
         oblasti zásobování na základě povinného výkupu stanoveného změněným Stromeinspeisungsgesetz.

      42     Spor v původním řízení tedy nemůže být považován za hypotetický.
      43     Samozřejmě, že Schleswag má stejně jako PreussenElektra zájem na tom, aby články 2 a 3 změněného Stromeinspeisungsgesetz,
         které stanoví povinný výkup a určují cenu, která má být v důsledku toho zaplacena, byly považovány za protiprávní podporu,
         jejímuž placení by se proto mohla Schleswag vyhnout. Spor v původním řízení se ale netýká podpory, kterou Schleswag údajně
         poskytla na základě článků 2 a 3 Stromeinspeisungsgesetz výrobcům elektřiny z obnovitelných zdrojů energie, ale části této
         údajné podpory, kterou měla PreussenElektra uhradit společnosti Schleswag na základě článku 4 změněného Stromeinspeisungsgesetz.

      44     Vzhledem k tomu, že tyto povinnosti Schleswag a PreussenElektra vyplývají přímo ze změněného Stromeinspeisungsgesetz, nemůže
         být spor v původním řízení mezi žalobcem a žalovaným považován za procesní konstrukci uměle vytvořenou účastníky původního
         řízení, aby Soudní dvůr zaujal stanovisko k určitým otázkám práva Společenství, které nejsou objektivně potřebné k vyřešení
         sporu.

      45     Tento závěr je podpořen tím, že předkládající soud připustil v původním řízení vedlejší účastenství Windpark a spolkové země
         Šlesvicko-Holštýnsko, kteří obhajují legalitu článků 2 a 3 změněného Stromeinspeisungsgesetz, na podporu žalobních návrhů
         Schleswag.

      46     Za těchto podmínek nezbavuje skutečnost, že PreussenElektra je hlavním akcionářkou Schleswag, spor mezi nimi skutečné povahy.
      47     Konečně je třeba konstatovat, že Landgericht ve svém předkládacím usnesení dostatečně vymezil vnitrostátní právní rámec a jasně
         vysvětlil důvody, na základě kterých se domnívá, že položené otázky jsou relevantní a že odpověď na tyto otázky je nezbytná
         pro vyřešení sporu.

      48     Pokud jde o otázky týkající se článků 92 a 93 Smlouvy, předkládající soud zvláště uvedl, jak vyplývá z bodu 25 tohoto rozsudku,
         že otázka, zda změněný Stromeinspeisungsgesetz představuje podporu, musí předcházet otázce, zda jsou změny původního znění
         Stromeinspeisungsgesetz provedené zákonem z roku 1998 úpravou podpory ve smyslu čl. 93 odst. 3 Smlouvy a zda vyžadují použití
         postupu stanoveného v tomto ustanovení za účelem jejich schválení.

      49     Předkládající soud také vysvětlil, že jestliže předcházející kontrolní postup nebyl správně dodržen, přísluší mu v souladu
         s vnitrostátním právem vyvodit důsledky z přímého účinku třetí věty čl. 93 odst. 3 Smlouvy a rozhodnout, že upravený režim
         Stromeinspeisungsgesetz je nepoužitelný a že platby provedené PreussenElektra ve prospěch Schleswag musí být vráceny.

      50     Jak přiznávají i sami vedlejší účastníci v původním řízení, argument vycházející z toho, že Soudní dvůr není příslušný k tomu,
         aby vyložil pojem podpory ve smyslu článku 92 Smlouvy, pokud nebyl dodržen předběžný kontrolní postup stanovený v čl. 93 odst. 3,
         vyžaduje výklad kritéria úpravy podpory nebo dosahu odkladného účinku třetí věty tohoto ustanovení, tj. výklad, jenž je právě
         předmětem položených otázek.

      51     Stejně tak je tomu, pokud jde o argument německé vlády vycházející z toho, že odpověď na otázky týkající se článku 92 Smlouvy
         není nezbytná, neboť ve sporu v původním řízení se vztahy mezi PreussenElektra a Schleswag řídily pouze článkem 4 změněného
         Stromeinspeisungsgesetz. Otázky týkající se článku 92 Smlouvy se totiž týkají právě otázky, zda článek 4 změněného Stromeinspeinsungsgesetz
         tvoří sám nebo ve spojení s články 2 a 3 režim podpor ve smyslu tohoto ustanovení.

      52     Pokud jde dále o otázku týkající se článku 30 Smlouvy, stačí poznamenat, že se zjevně nejeví, že požadovaný výklad nemá žádný
         vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení.

      53     Z předchozích úvah vyplývá, že je namístě odpovědět na položené otázky.
       K výkladu článku 92 Smlouvy
      54     Na úvod je namístě konstatovat, že není zpochybněno, že povinný výkup elektřiny vyrobené z obnovitelných zdrojů energie za
         minimální ceny, jaký stanoví články 2 a 3 změněného Stromeinspeisungsgesetz, přináší určitou hospodářskou výhodu výrobcům
         tohoto typu elektřiny, neboť jim bez rizika zaručuje zisky vyšší, nežli by dosáhli, kdyby tato povinnost neexistovala.

      55     Je třeba dále poznamenat, že z odpovědi, kterou dala německá vláda na písemnou otázku Soudního dvora, vyplývá, že pouze ve
         dvou z osmi hlavních německých podniků, mezi něž patří i PreussenElektra, které vyrábějí elektřinu a provozují přenosové soustavy
         vysokého napětí, je podíl představitelů veřejného sektoru většinový. Mimoto z této odpovědi vyplývá, že PreussenElektra je
         dceřiná společnost ze 100 % vlastněná jinou společností, která je vlastněná ze 100 % osobami soukromého práva. Navíc, jak
         vyplývá z bodu 19 tohoto rozsudku, Schleswag je vlastněna ze 65,3 % PreussenElektra a pouze 34,7 % je ve vlastnictví určitých
         obecních orgánů spolkové země Šlesvicko-Holštýnsko.

      56     Vzhledem k výše uvedenému je třeba chápat první předběžnou otázku tak, že její podstatou je, zda právní úprava členského státu,
         která jednak ukládá soukromým podnikům zásobujícím elektřinou vykupovat v jejich oblasti zásobování elektřinu vyrobenou z obnovitelných
         zdrojů energie za minimální ceny, které jsou vyšší nežli skutečná hospodářská hodnota tohoto typu elektřiny, a jednak rozděluje
         finanční náklady vyplývající z této povinnosti mezi tyto podniky zásobující elektřinou a soukromé provozovatele elektrizačních
         soustav stojící v síti výše, představuje státní podporu ve smyslu čl. 92 odst. 1 Smlouvy.

      57     V tomto ohledu je namístě připomenout, že čl. 92 odst. 1 Smlouvy prohlašuje za neslučitelné se společným trhem podpory poskytované
         v jakékoli formě státy nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují
         určité podniky nebo určitá odvětví výroby, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy.

      58     Z judikatury Soudního dvora přitom vyplývá, že za podpory ve smyslu čl. 92 odst. 1 Smlouvy jsou považovány pouze výhody poskytnuté
         přímo nebo nepřímo ze státních prostředků. Rozlišení učiněné v tomto ustanovení mezi „podporami poskytovanými státem“ a podporami
         poskytovanými „ze státních prostředků“ neznamená, že podporami jsou všechny výhody poskytnuté státem, ať jsou, nebo nejsou
         financovány ze státních prostředků. Účelem tohoto rozlišení je do tohoto pojmu pouze zahrnout výhody, které jsou poskytnuty
         přímo státem, jakož i výhody, které jsou poskytnuty prostřednictvím veřejné nebo soukromé entity, která byla určena nebo zřízena
         tímto státem (viz rozsudek ze dne 24. ledna 1978, Van Tiggele, 82/77, Recueil, s. 25, body 24 a 25; výše uvedený rozsudek
         Sloman Neptun, bod 19; ze dne 30. listopadu 1993, Kirsammer-Hack, C‑189/91, Recueil, s. I‑6185, bod 16; ze dne 7. května 1998,
         Viscido e.a., C‑52/97 až C‑54/97, Recueil, s. I‑2629, bod 13; ze dne 1. prosince 1998, Ecotrade, C‑200/97, Recueil, s. I‑7907,
         bod 35, a ze dne 17. června 1999, Piaggio, C‑295/97, Recueil, s. I‑3735, bod 35).

      59     V projednávané věci je namístě shledat, že povinnost soukromých podniků zásobujících elektřinou vykoupit elektřinu vyrobenou
         z obnovitelných zdrojů energie za minimální stanovené ceny nezpůsobuje žádný přímý ani nepřímý přesun státních prostředků
         ve prospěch podniků, které vyrábějí tento typ elektřiny.

      60     Vzhledem k tomu rozdělení finančních nákladů, vzniklých těmto soukromým podnikům zásobujícím elektřinou na základě povinného
         výkupu, mezi tyto podniky a jiné soukromé podniky nemůže být přímým nebo nepřímým přesunem státních prostředků.

      61     Za těchto podmínek skutečnost, že povinný výkup je uložen zákonem a že přiznává nepopiratelnou výhodu určitým podnikům, neznamená,
         že se jedná o státní podporu ve smyslu čl. 92 odst. 1 Smlouvy.

      62     Tento závěr nemůže být vyvrácen okolností, uvedenou předkládajícím soudem, že finanční náklady vzniklé z povinného výkupu
         za minimální ceny mohou mít negativní dopad na hospodářské výsledky podniků podléhajících této povinnosti, a v důsledku toho
         přivodit snížení finančních příjmů státu. Tyto důsledky jsou totiž takové právní úpravě vlastní a nemohou být považovány za
         prostředek poskytování výhod výrobcům elektřiny z obnovitelných zdrojů energie k tíži státu (viz v tomto smyslu výše uvedené
         rozsudky Sloman Neptun, bod 21, a Ecotrade, bod 36).

      63     Komise podpůrně tvrdí, že zachování užitečného účinku článků 92 a 93 Smlouvy s přihlédnutím k článku 5 Smlouvy o ES (nyní
         článek 10 ES) vyžaduje, aby byl pojem státní podpory vykládán tak, že se vztahuje i na podpůrná opatření, jako jsou opatření
         stanovená Stromeinspeinsungsgesetz, o kterých bylo rozhodnuto státem, ale která jsou financována soukromými podniky. Opírá
         svou analýzu analogicky o judikaturu Soudního dvora, podle níž článek 85 Smlouvy o ES (nyní článek 81 ES), ve spojení s článkem
         5 Smlouvy, zakazuje členským státům přijímat opatření, byť ve formě zákonů nebo jiné závazné úpravy, která by mohla vyloučit
         užitečný účinek pravidel hospodářské soutěže vztahujících se na podniky (viz zejména rozsudek ze dne 17. listopadu 1993, Meng,
         C‑2/91, Recueil, s. I‑5751, bod 14).

      64     V tomto ohledu stačí zdůraznit, že na rozdíl od článku 85 Smlouvy, který se týká výhradně jednání podniků, se článek 92 Smlouvy
         vztahuje přímo na opatření členských států.

      65     Za těchto podmínek článek 92 Smlouvy sám o sobě postačuje k tomu, aby zakázal jednání státu, na které se vztahuje, přičemž
         článek 5 Smlouvy, jehož druhý pododstavec stanoví, že členské státy se zdrží jakýchkoli opatření, jež by mohla ohrozit dosažení
         cílů Smlouvy, nemůže sloužit k rozšíření působnosti článku 92 na jednání státu, která do této působnosti nespadají.

      66     Je tedy třeba odpovědět na první předběžnou otázku tak, že právní úprava členského státu, která jednak ukládá soukromým podnikům
         zásobujícím elektřinou vykupovat v jejich oblasti zásobování elektřinu vyrobenou z obnovitelných zdrojů energie za minimální
         ceny, které jsou vyšší nežli skutečná hospodářská hodnota tohoto typu elektřiny, a jednak rozděluje finanční náklady vyplývající
         z této povinnosti mezi tyto provozovatele a soukromé provozovatele elektrizačních soustav stojící v síti výše, nepředstavuje
         státní podporu ve smyslu čl. 92 odst. 1 Smlouvy.

      67     S ohledem na tuto odpověď není namístě odpovědět na druhou předběžnou otázku, která byla položena pouze za předpokladu, že
         by povinný výkup za minimální stanovené ceny byl státní podporou a rozdělení finančních nákladů z toho vyplývajících by státní
         podporou nebylo.

       K výkladu článku 30 Smlouvy
      68     Podstatou třetí předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda je uvedená právní úprava slučitelná s článkem 30 Smlouvy.
      69     V tomto ohledu je namístě zaprvé připomenout, že v souladu s judikaturou Soudního dvora se článek 30 Smlouvy, který zakazuje
         opatření s účinkem rovnocenným množstevním omezením dovozu mezi členskými státy, vztahuje na veškerá vnitrostátní opatření,
         která by mohla ať přímo, nebo nepřímo, skutečně, nebo potenciálně narušit obchod uvnitř Společenství (rozsudek ze dne 11. července
         1974, Dassonville, 8/74, Recueil, s. 837, bod 5).

      70     Zadruhé je třeba poznamenat, že z judikatury Soudního dvora také vyplývá, že povinnost uložená hospodářským subjektům členského
         státu zásobovat se u vnitrostátního dodavatele určitým výrobkem až do určité procentuální výše tímto omezuje možnosti dovozu
         tohoto výrobku, neboť brání těmto subjektům, aby se částečně zásobovaly u subjektů nacházejících se v jiných členských státech
         (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 10. července 1984, Campus Oil a další, 72/83, Recueil, s. 2727, bod 16, a ze dne 20. března
         1990, Du Pont de Nemours Italiana, C‑21/88, Recueil, s. I‑889, bod 11).

      71     Z článků 1 a 2 změněného Stromeinspeinsungsgesetz výslovně vyplývá, že povinný výkup uložený podnikům zásobujícím elektřinou
         se vztahuje pouze na elektřinu vyrobenou z obnovitelných zdrojů energie v rozsahu působnosti tohoto zákona a v příslušné oblasti
         zásobování každého dotčeného podniku, a proto by mohl alespoň potenciálně narušit obchod uvnitř Společenství.

      72     Nicméně pro posouzení, zda je takový povinný výkup slučitelný s článkem 30 Smlouvy, je třeba zohlednit cíl dotčené právní
         úpravy a zvláštnosti trhu s elektřinou.

      73     V tomto ohledu je namístě poznamenat, že používání obnovitelných zdrojů energie pro výrobu elektřiny, jenž má být podporováno
         právní úpravou, jakou je změněný Stromeinspeisunsgesetz, je potřebné pro ochranu životního prostředí v rozsahu, v němž přispívá
         ke snížení emisí skleníkových plynů, které jsou mezi hlavními příčinami klimatických změn, které se Evropské společenství
         a jeho členské státy zavázaly překonat.

      74     Z tohoto důvodu je rozvoj tohoto používání mezi prvořadými cíli, kterých Společenství a jeho členské státy hodlají dosahovat
         za účelem splnění povinností, ke kterým se zavázaly na základě rámcové úmluvy Organizace spojených národů o změně klimatu,
         která byla schválena jménem Společenství rozhodnutím Rady č. 94/69/ES ze dne 15. prosince 1993 (Úř. věst. 1994, L 33, s. 11;
         Zvl. vyd. 11/19, s. 167), jakož i protokolu z třetí konference smluvních stran této úmluvy konané v Kjótu dne 11. prosince
         1997, podepsaného Evropským společenstvím a jeho členskými státy dne 29. dubna 1998 [viz v tomto ohledu zejména rezoluce Rady
         98/C 198/01 ze dne 8. června 1998 o obnovitelných zdrojích energie (Úř. věst. C 198, s. 1) a rozhodnutí Evropského parlamentu
         a Rady č. 646/2000/ES ze dne 28. února 2000, které stanoví víceletý program na podporu obnovitelných zdrojů energie ve Společenství
         (Altener) (1998/2002) (Úř. věst. L 79, s. 1)].

      75     Je namístě zdůraznit, že tato politika přispívá také k ochraně zdraví, života osob a zvířat, jakož i k ochraně rostlin.
      76     Mimoto, jak vyplývá z třetí věty čl. 130 R odst. 2 prvního pododstavce Smlouvy o ES (nyní po změně čl. 174 odst. 2 první pododstavec ES),
         požadavky na ochranu životního prostředí musí být zahrnuty do vymezení a provádění ostatních politik Společenství. Amsterodamská
         smlouva přenesla obsah tohoto ustanovení v mírně pozměněné formě do článku 6 Smlouvy o ES, který je součástí první části Smlouvy,
         nazvané „Zásady“.

      77     Ostatně z dvacátého osmého bodu odůvodnění směrnice č. 96/92 vyplývá, že „z důvodů ochrany životního prostředí“ tato směrnice
         povoluje v čl. 8 odst. 3 a čl. 11 odst. 3 členským státům přednostně vyrábět elektřinu z obnovitelných zdrojů energie.

      78     Je třeba také poznamenat, že tato směrnice, jak vyplývá z třicátého devátého bodu odůvodnění, představuje jen další fázi liberalizace
         trhu s elektřinou a že některé překážky obchodu s elektřinou mezi členskými státy zůstanou zachovány.

      79     Mimoto je třeba konstatovat, že povaha elektřiny je taková, že jakmile je jednou připuštěna do přenosové nebo distribuční
         soustavy, je obtížné určit její původ, a zejména zdroj energie, ze kterého byla vyrobena.

      80     V tomto ohledu se Komise domnívala ve svém návrhu směrnice Evropského parlamentu a Rady č. 2000/C 311 E/22 o podpoře elektřiny
         vyrobené z obnovitelných zdrojů energie (Úř. věst. 2000, C 311 E, s. 320), předloženém dne 31. května 2000, že proto, aby
         byl obchod s tímto typem elektřiny spolehlivý a zároveň v praxi možný, je nezbytné zavést systém osvědčení o původu elektřiny
         vyrobené z obnovitelných zdrojů energie, která by mohla být předmětem vzájemného uznávání.

      81     Vzhledem ke všem těmto úvahám je třeba odpovědět na třetí předběžnou otázku tak, že za současného stavu práva Společenství
         týkajícího se trhu s elektřinou, není taková právní úprava, jakou je změněný Stromeinspeisungsgesetz, neslučitelná s článkem
         30 Smlouvy.

        K nákladům řízení
      82     Výdaje vzniklé německé a finské vládě a Komisi, které předložily Soudnímu dvoru vyjádření, se nenahrazují. Vzhledem k tomu,
         že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před vnitrostátním
         soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud.

      Z těchto důvodů
      SOUDNÍ DVŮR
      o otázkách, které mu byly předloženy Landgericht Kiel usnesením ze dne 13. října 1998, rozhodl takto:
      1)      Právní úprava členského státu, která jednak ukládá soukromým podnikům zásobujícím elektřinou vykupovat v jejich oblasti zásobování
            elektřinu vyrobenou z obnovitelných zdrojů energie za minimální ceny, které jsou vyšší nežli skutečná hospodářská hodnota
            tohoto typu elektřiny, a jednak rozděluje finanční náklady vyplývající z této povinnosti mezi tyto provozovatele a soukromé
            provozovatele elektrizačních soustav stojící v síti výše, nepředstavuje státní podporu ve smyslu čl. 92 odst. 1 Smlouvy (nyní
            čl. 87 odst. 1 ES).
      2)      Za současného stavu práva Společenství týkajícího se trhu s elektřinou, není taková právní úprava, jakou je změněný Stromeinspeisungsgesetz,
            neslučitelná s článkem 30 Smlouvy (nyní článek 28 ES).

               Rodíguez Iglesias

               Gulmann

               Wathelet

               Skouris

               Edward

               Puissochet

               Jann

               Sevón

               Schintgen

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 13. března 2001.

               Vedoucí soudní kanceláře

                     Předseda

               R. Grass

                     G. C. Rodríguez Iglesias

         1? Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 10. července 2014. # BSH Bosch und Siemens Hausgeräte GmbH proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Věc C-126/13 P.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 19. května 1993. # Trestní řízení proti Paulu Corbeau. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal correctionnel de Liège - Belgie. # Hospodářská soutěž. # Věc C-320/91.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 13. července 2000. # Salzgitter AG, původně Preussag Stahl AG, proti Komisi Evropských společenství a Spolkové republice Německo. # Opravný prostředek. # Věc C-210/98 P.