title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 9. února 2006. # Komise Evropských společenství proti Spojenému království Velké Británie a Severního Irska. # Nesplnění povinnosti státem - Šestá směrnice o DPH - Článek 2 bod 1, čl. 5 odst. 4 písm. c), čl. 12 odst. 3 a čl. 16 odst. 1 - Plnění v tuzemsku - Prodej uměleckých děl dovezených v režimu dočasného dovozu dražbou - Provize dražebníků. # Věc C-305/03.

text:
      Věc C-305/03
      Komise Evropských společenství
      v.
      Spojené království Velké Británie a Severního Irska
      „Nesplnění povinnosti státem – Šestá směrnice o DPH – Článek 2 bod 1, čl. 5 odst. 4 písm. c), čl. 12 odst. 3 a čl. 16 odst. 1 – Plnění v tuzemsku – Prodej uměleckých děl dovezených v režimu dočasného dovozu dražbou – Provize dražebníků“
      Stanovisko generální advokátky J. Kokott přednesené dne 24. února 2005          I ‑ 0000
      Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 9. února 2006          I ‑ 0000
      Shrnutí rozsudku
      Daňové předpisy – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Možnost členských
            států osvobodit od daně dodání zboží dovezeného v režimu dočasného dovozu a s tím související poskytování služeb
      (Směrnice Rady 77/388, čl. 2 bod 1, čl. 5 odst. 4 písm. c), čl. 12 odst. 3 a čl. 16 odst. 1)
      Členský stát, který uplatňuje sníženou sazbu daně z přidané hodnoty na provizi, která je placena dražebníkům při prodeji uměleckých
         děl, sběratelských předmětů a starožitností, které byly dovezeny v režimu dočasného dovozu, dražbou, neplní povinnosti, které
         pro něj vyplývají z čl. 2 bodu 1, čl. 5 odst. 4 písm. c), čl. 12 odst. 3 a čl. 16 odst. 1 šesté směrnice 77/388 o harmonizaci
         právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu, ve znění směrnice 99/49.

      Aby byl totiž jak dovoz, tak i prodej dražbou zdaněn v souladu s podmínkami uvedenými v čl. 16 odst. 1 šesté směrnice, je
         třeba v ceně dosažené při dražbě rozlišit část, která odpovídá provizi dražebníka, a část, která odpovídá celní hodnotě dovezeného
         zboží. První část tak představuje základ daně pro prodej dražbou vypočítaný podle článku 26a šesté směrnice a zdaňovaný základní
         sazbou uvedenou v čl. 12 odst. 3 písm. a) této směrnice, zatímco druhá část odpovídá celní hodnotě zboží, které je předmětem
         daně z přidané hodnoty při dovozu a které je zdaněno efektivní sníženou sazbou použitelnou v dotčeném členském státě na základě
         čl. 11 části B odst. 6 uvedené směrnice.

      (viz body 43, 51 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      9. února 2006(*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Šestá směrnice o DPH – Článek 2 bod 1, čl. 5 odst. 4 písm. c), čl. 12 odst. 3 a čl. 16 odst. 1 – Plnění v tuzemsku – Prodej uměleckých děl dovezených v režimu dočasného dovozu dražbou – Provize dražebníků“
      Ve věci C‑305/03,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 16. července 2003,
      Komise Evropských společenství, zastoupená R. Lyalem, jako zmocněncem, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Spojenému království Velké Británie a Severního Irska, zastoupenému C. Jackson a R. Caudwell, jako zmocněnkyněmi, ve spolupráci s N. Painesem, QC, s adresou pro účely doručování
         v Lucemburku,

      žalovanému,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení A. Rosas, předseda senátu, J.-P. Puissochet, S. von Bahr, U. Lõhmus (zpravodaj) a A. Ó Caoimh, soudci,
      generální advokátka: J. Kokott,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 16. prosince 2004,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 24. února 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Spojené království Velké Británie a Severního
         Irska tím, že použilo sníženou sazbu daně z přidané hodnoty (dále jen „DPH“) na provizi, která je placena dražebníkům při
         prodeji uměleckých děl, sběratelských předmětů a starožitností (dále jen „umělecká díla“), které byly dovezeny v rámci režimu
         dočasného dovozu, dražbou, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 2 bodu 1, čl. 5 odst. 4 písm. c), čl. 12 odst. 3
         a čl. 16 odst. 1 šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících
         se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně (Úř. věst. L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23),
         ve znění směrnice Rady 1999/49/ES ze dne 25. května 1999 (Úř. věst. L 139, s. 27; Zvl. vyd. 09/01, s. 322) (dále jen „šestá
         směrnice“).

      2       Projednávaná žaloba se týká konkrétněji zacházení s DPH uplatňovanou na prodej uměleckých děl, která byla propuštěna ve Spojeném
         království do režimu dočasného dovozu a po svém prodeji dovezena na území Společenství, dražbou.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
       Šestá směrnice
      3       Článek 2 této směrnice stanoví:
      „Předmětem daně z přidané hodnoty je:
      1.      dodání zboží nebo poskytování služeb za protiplnění uskutečněné v tuzemsku osobou povinnou k dani, která jedná jako taková;
      2.      dovoz zboží.“
      4       Podle čl. 5 odst. 4 písm. c) uvedené směrnice se za dodání ve smyslu odstavce 1 téhož článku považuje rovněž:
      „c)      převod zboží podle smlouvy, podle níž se vyplácí provize z koupě nebo prodeje.“
      5       Článek 11 část B odst. 1, 3 a 6 šesté směrnice stanoví:
      „1. Základem daně je celní hodnota, stanovená podle platných předpisů Společenství; to platí rovněž pro dovoz zboží uvedený
         v čl. 7 odst. 1 písm. b).

      […]
      3. Základ daně zahrnuje následující položky, nejsou-li dosud zahrnuty:
      a)      daně, cla, dávky a další poplatky splatné mimo dovážející členský stát, jakož i ty, které jsou splatné při dovozu, s výjimkou
         daně z přidané hodnoty, jež má být vyměřena;

      b)      doplňkové výdaje, jako je provize, náklady na balení, přepravu a pojištění, vzniklé až do dosažení prvního místa určení na
         území dovážejícího členského státu.

      ,Prvním místem určení‘ se rozumí místo uvedené v náložném listě nebo jiném přepravním dokladu, na jehož základě je zboží dováženo
         do dovážejícího členského státu. Není-li takový údaj k dispozici, považuje se za první místo určení místo prvního přeložení
         nákladu v dovážejícím členském státě.

      Do základu daně se rovněž zahrnují výše zmíněné doprovodné výdaje, jestliže vyplývají z přepravy na jiné místo určení na území
         Společenství, je-li toto místo v okamžiku uskutečnění zdanitelného plnění známo.

      […]
      6. Odchylně od odstavců 1 až 4 mohou členské státy, které k 1. lednu 1993 nevyužívaly možnost, kterou jim dává čl. 12 odst. 3
         písm. a) třetí pododstavec, stanovit, že u dovozu uměleckých děl […], jak je vymezuje čl. 26a část A písm. a), b) a c), je
         základ daně roven podílu částky určené podle odstavců 1 až 4.

      Tento podíl se stanoví tak, aby vyměřená [DPH] při dovozu byla v každém případě rovna nejméně 5 % částky určené podle odstavců
         1 až 4.“

      6       Článek 12 odst. 3 uvedené směrnice zní takto:
      „a)      Základní sazbu [DPH] stanoví každý členský stát jako procentní podíl ze základu daně a je stejná pro dodání zboží i pro poskytování
         služeb. Od 1. ledna 1999 do 31. prosince 2000 nesmí být tento procentní podíl nižší než 15 %.

      […]
      Členské státy mohou rovněž uplatňovat jednu či dvě snížené sazby. Tyto sazby se určí jako procentní podíl ze základu daně,
         který nesmí být nižší než 5 %, a vztahují se pouze na dodání zboží a poskytnutí služeb těch kategorií, které jsou uvedeny
         v příloze H.

      […]
      c)      Členské státy mohou stanovit, že snížená sazba, popřípadě jedna ze snížených sazeb, které uplatňují v souladu s písm. a) třetím
         pododstavcem, se vztahuje rovněž na dovoz uměleckých děl […] uvedených v čl. 26a části A písm. a), b) a c).

      […]“
      7       Článek 14 odst. 1 této směrnice stanoví, že členské státy při dovozu osvobodí od daně mimo jiné:
      „i)      poskytnutí služeb v souvislosti s dovozem zboží, je-li hodnota těchto služeb zahrnuta do základu daně v souladu s čl. 11 částí
         B odst. 3 písm. b).“

      8       Článek 16 šesté směrnice, jak vyplývá z článku 28c téže směrnice, stanoví určitá osvobození od daně při mezinárodní přepravě
         zboží a ve svém odstavci 1 upřesňuje:

      „1. Aniž jsou dotčeny jiné daňové předpisy Společenství, mohou členské státy za předpokladu provedení konzultací podle článku
         29 přijímat zvláštní opatření s cílem osvobodit od daně všechna nebo některá z následujících plnění, pokud ovšem nejsou zaměřena
         na konečné užití a/nebo [nebo] spotřebu a pokud výše [DPH] při ukončení režimů nebo situací uvedených v bodech A až E odpovídá
         výši daně, která by byla splatná, kdyby každé takové plnění bylo zdaněno v tuzemsku:

      […]
      E. dodání:
      –       zboží uvedeného v čl. 7 odst. 1 písm. a), které se nadále nachází v režimu dočasného dovozu s plným osvobozením od daně při
         dovozu [s úplným osvobozením od dovozního cla] nebo v režimu vnějšího tranzitu,

      […]
      jakož i poskytování služeb spojených s těmito dodáními.
      Odchylně od čl. 21 odst. 1 písm. a) prvního pododstavce je daňovým dlužníkem pro daň splatnou v souladu s prvním pododstavcem
         osoba, která způsobí, že se na zboží přestanou vztahovat režimy nebo situace uvedené v tomto odstavci.

      Má-li vynětí zboží z režimu nebo situace uvedené v tomto odstavci za následek uskutečnění dovozu ve smyslu čl. 7 odst. 3,
         přijme členský stát dovozu opatření nezbytná k zamezení dvojímu zdanění v tuzemsku.

      […]“
      9       Směrnice Rady 94/5/ES ze dne 14. února 1994, kterou se doplňuje společný systém daně z přidané hodnoty a mění směrnice 77/388/EHS
         (Úř. věst. L 60, s. 16; Zvl. vyd. 09/01, s. 23) a která měla být členskými státy provedena do 1. ledna 1995, vložila do šesté
         směrnice článek 26a. Toto ustanovení, nazvané „Zvláštní režim pro použité zboží, umělecká díla, sběratelské předměty a starožitnosti“,
         zní takto:

       „A. Definice
      Pro účely tohoto článku a aniž jsou dotčeny jiné předpisy Společenství se:
      […]
      e)      ,obchodníkem povinným k dani‘ rozumí osoba povinná k dani, která v rámci své hospodářské činnosti nakupuje nebo si pořizuje
         pro účely svého podnikání, popřípadě dováží se záměrem následného prodeje použité zboží a/nebo umělecká díla, sběratelské
         předměty nebo starožitnosti, bez ohledu na to, jedná-li přitom vlastním jménem nebo jménem jiné osoby na základě smlouvy,
         podle níž jí z koupě nebo prodeje přísluší provize;

      f)      ,pořadatelem prodeje veřejnou dražbou‘ rozumí jakákoliv osoba povinná k dani, která v rámci své hospodářské činnosti nabízí
         zboží k prodeji veřejnou dražbou s cílem předat je osobě, která podá nejvyšší nabídku;

      g)      ,příkazcem pořadatele prodeje veřejnou dražbou‘ rozumí jakákoliv osoba, která předává zboží pořadateli prodeje veřejnou dražbou
         na základě smlouvy, podle níž z prodeje náleží provize, pokud jsou splněny tyto podmínky:

      –       pořadatel prodeje veřejnou dražbou nabízí zboží k prodeji vlastním jménem, ale na účet svého příkazce,
      –       pořadatel prodeje veřejnou dražbou předá zboží vlastním jménem, ale na účet svého příkazce osobě, které bylo při veřejné dražbě
         zboží přiřknuto.

      […]
       C. Zvláštní úprava pro prodej veřejnou dražbou
      1.      Odchylně od části B mohou členské státy určit, v souladu s následujícími ustanoveními, základ daně pro dodání použitého zboží,
         uměleckých děl, sběratelských předmětů nebo starožitností, která uskutečnil pořadatel prodeje veřejnou dražbou, jednající
         vlastním jménem na základě smlouvy, podle níž mu přísluší z prodeje takového zboží při veřejné dražbě provize, na účet

      […]
      2.      Základem daně pro každé dodání zboží uvedené v odstavci 1 je celková částka, kterou podle odstavce 4 účtuje kupujícímu pořadatel
         prodeje veřejnou dražbou, avšak bez

      –       čisté částky, kterou zaplatil nebo má zaplatit pořadatel prodeje veřejnou dražbou svému příkazci, určené podle odstavce 3,
      a
      –       daně, kterou je povinen zaplatit pořadatel prodeje veřejnou dražbou v souvislosti s jeho dodáním.
      3.      Čistá částka, kterou zaplatil nebo má zaplatit pořadatel prodeje veřejnou dražbou svému příkazci, je rovna rozdílu mezi
      –       cenou zboží při veřejné dražbě
      a
      –       výší provize, kterou obdržel nebo má obdržet pořadatel prodeje veřejnou dražbou od svého příkazce na základě smlouvy, která
         stanoví povinnost zaplatit provizi z prodeje

      […]
      7.      Dodání zboží osobě povinné k dani, která je pořadatelem prodeje veřejnou dražbou, se považuje za uskutečněné okamžikem, kdy
         se uskuteční vlastní prodej tohoto zboží při dražbě.

      […]“
      10     Článek 28 odst. 1a šesté směrnice, jehož znění vychází ze směrnice 94/5, upřesňuje, že Spojené království mohlo až do 30. června
         1999 na dovozy uměleckých děl uplatňovat sníženou sazbu, která nesměla být nižší než 2,5 %. Od tohoto data byl tento členský
         stát povinen uplatňovat na tyto dovozy základní sazbu nebo, na základě výjimky uvedené v čl. 11 části B odst. 6 šesté směrnice,
         sníženou sazbu, která nesměla být nižší než 5 %.

       Celní kodex
      11     Článek 29 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. L 302,
         s. 1; Zvl. vyd. 02/04, s. 307, dále jen „celní kodex“), upřesňuje:

      „1.      Celní hodnotou dováženého zboží je hodnota transakce, to je cena, která byla nebo má být skutečně zaplacena za zboží prodané
         pro vývoz na celní území Společenství, případně upravená podle článků 32 a 33 […].

      […]
      3.      a) Cenou, která byla nebo má být za zboží skutečně zaplacena, se rozumí celková platba, která byla nebo má být uskutečněna
         mezi prodávajícím a kupujícím ve prospěch prodávajícího za dovážené zboží; zahrnuje veškeré platby, které kupující uskutečnil
         nebo má uskutečnit jako podmínku prodeje dováženého zboží prodávajícímu nebo třetí osobě k uspokojení závazku prodávajícího.
         […]“

      12     Podrobná prováděcí pravidla k celnímu kodexu jsou uvedena v nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým
         se provádí nařízení č. 2913/92 (Úř. věst. L 253, s. 1; Zvl. vyd. 02/06, s. 3), ve znění nařízení Komise (ES) č. 993/2001 ze
         dne 4. května 2001 (Úř. věst. L 141, s. 1; Zvl. vyd. 02/11, s. 286). Relevantní ustanovení tohoto nařízení jsou následující:

      „Článek 576
      […]
      3.       Úplně osvobozeno od dovozního cla je toto zboží:
      a)       umělecká díla […], jak je uvedeno v příloze I směrnice [77/388], dovážená za účelem vystavování s možností prodeje;
      b)       zboží, jiné než nově vyrobené, dovážené za účelem prodeje v dražbě.“
      „Článek 582
      1.       Pokud je zboží, které bylo propuštěno do režimu v souladu s článkem 576, uvolněno z tohoto režimu propuštěním do volného oběhu,
         stanoví se výše dluhu na základě prvků výpočtu pro toto zboží v okamžiku přijetí celního prohlášení s návrhem na propuštění
         zboží do volného oběhu.

      […]“
       Vnitrostátní právní úprava
      13     Ze spisu vyplývá, že nařízení ze dne 10. května 1995 o dani z přidané hodnoty (zvláštní ustanovení) [Value Added Tax (Special
         Provisions) Order 1995 – S.I. 1995/1268], které nabylo účinnosti dne 1. června 1995 a které provedlo směrnici 94/5 ve Spojeném
         království, ve svém článku 12 předvídá použití systému ziskového rozpětí na dodání uměleckých děl pořadateli prodeje veřejnou
         dražbou.

      14     Článek 3 nařízení ze dne 30. března 1995 o dani z přidané hodnoty (zacházení s plněními) [Value Added Tax (Treatment of Transactions)
         Order 1995 – (S.I. 1995/958)] stanoví, že převod vlastnictví uměleckého díla, dovezeného za účelem jeho následného prodeje,
         k němuž dojde, dokud je toto dílo ještě v režimu dočasného dovozu s úplným osvobozením od dovozního cla v souladu s příslušnými
         ustanoveními celního kodexu, nelze považovat ani za dodání zboží, ani za poskytnutí služby.

       Skutkový stav a postup před zahájením soudního řízení
      15     Do Spojeného království jsou umělecká díla dovážena za účelem jejich případného prodeje dražbou v rámci režimu dočasného dovozu
         s úplným osvobozením od dovozního cla. Pokud je po prodeji dražbou dílo trvale dovezeno do Evropského společenství, DPH se
         vypočítá na základě ceny získané při prodeji dražbou, včetně ziskového rozpětí dražebníka. Tato částka je poté snížena na
         základě čl. 11 části B odst. 6 šesté směrnice tak, že efektivní sazba daně se rovná 5 % použitého základu daně.

      16     Poté, co Komise zjistila, že Spojené království v rozporu s povinnostmi, které pro něj vyplývají z čl. 28 odst. 1a a čl. 28c
         části E bodu 1 šesté směrnice, nezdaňuje ziskové rozpětí dražebníků při prodeji dovezených uměleckých děl v dražbě základní
         sazbou, zaslala tomuto členskému státu dne 17. března 1997 dopisem výzvu a zahájila řízení o nesplnění povinnosti podle článku
         226 ES.

      17     K upřesnění svého stanoviska zaslala Komise dne 10. srpna 1998 Spojenému království dopisem doplňující výzvu, v níž upřesnila,
         že tento členský stát nesplnil nejen povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 28 odst. 1a a čl. 28c části E bodu 1 šesté
         směrnice, ale ani povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 2 bodu 1, čl. 5 odst. 4 písm. c), čl. 12 odst. 3 a čl. 26a téže
         směrnice.

      18     Vzhledem k tomu, že Komisi odpovědi orgánů Spojeného království ze dne 15. května 1997 a 12. října 1998 neuspokojily, zaslala
         tomuto členskému státu dne 3. srpna 2000 odůvodněné stanovisko, v němž jej vyzvala k přijetí opatření nezbytných k tomu, aby
         vyhověl tomuto stanovisku ve lhůtě dvou měsíců od jeho oznámení.

      19     Orgány Spojeného království odpověděly dopisem ze dne 16. listopadu 2000, přičemž setrvaly na předchozích stanoviscích. Vzhledem
         k tomu, že Komise měla za to, že tento členský stát nepřijal opatření nezbytná k tomu, aby vyhověl odůvodněnému stanovisku
         ve stanovené lhůtě, rozhodla se podat projednávanou žalobu.

       K žalobě
       K přípustnosti
      20     Vláda Spojeného království ve své duplice a při ústní části řízení uplatnila, že Komise uvedla ve své replice novou vytýkanou
         skutečnost, které se nedovolávala v rámci postupu před zahájením soudního řízení, což činí její žalobu nepřípustnou.

      21     V odůvodněném stanovisku a v žalobě Komise vytkla Spojenému království, že na ziskové rozpětí dražebníka při prodeji uměleckých
         předmětů dovezených v režimu dočasného dovozu dražbou neuplatnilo DPH vztahující se na dodání v tuzemsku ve smyslu článku
         2 šesté směrnice. Naproti tomu ve své replice usoudila, že Spojené království právem zahrnulo uvedené ziskové rozpětí do částky
         zdanitelné při dovozu, ale DPH při dovozu chybně vypočítalo.

      22     Předmět žaloby podané na základě článku 226 ES je vymezen postupem před zahájením soudního řízení upraveným v tomto ustanovení
         (viz rozsudky ze dne 10. května 2001, Komise v. Nizozemsko, C‑152/98, Recueil, s. I‑3463, bod 23; ze dne 15. ledna 2002, Komise
         v. Itálie, C‑439/99, Recueil, s. I‑305, bod 11, a ze dne 16. června 2005, Komise v. Itálie, C‑456/03, Sb. rozh. s. I‑5335,
         bod 35). Žaloba tedy musí být založena na stejném odůvodnění a žalobních důvodech jako odůvodněné stanovisko (viz zejména
         rozsudky ze dne 1. prosince 1993, Komise v. Dánsko, C‑234/91, Recueil, s. I‑6273, bod 16, a ze dne 18. června 1998, Komise
         v. Itálie, C‑35/96, Recueil, s. I‑3851, bod 28). Pokud nebyla vytýkaná skutečnost formulována v odůvodněném stanovisku, je
         ve stadiu řízení před Soudním dvorem nepřípustná (viz výše uvedený rozsudek ze dne 15. ledna 2002, bod 11).

      23     Nicméně tento požadavek nemůže jít tak daleko, že by v každém případě ukládal dokonalou shodu mezi výrokem odůvodněného stanoviska
         a návrhovými žádáními v žalobě, jestliže předmět sporu nebyl rozšířen nebo změněn, ale naopak byl pouze zúžen (rozsudky ze
         dne 11. července 2002, Komise v. Španělsko, C‑139/00, Recueil, s. I‑6407, bod 19, a ze dne 1. února 2005, Komise v. Rakousko,
         C‑203/03, Sb. rozh. s. I‑935, bod 29).

      24     V projednávaném případě Komise v průběhu postupu před zahájením soudního řízení i v průběhu soudního řízení stále tvrdila,
         že Spojené království uplatňuje na ziskové rozpětí dražebníka sníženou sazbu DPH v rozporu s povinnostmi, které pro něj vyplývají
         z šesté směrnice. Otázka, zda je toto ziskové rozpětí složkou celní hodnoty, či nikoli, nemění nic na skutečnosti, že tento
         členský stát na ni uplatňuje efektivní sníženou sazbu. Stanovisko Komise, podle nějž má být takové ziskové rozpětí zdaněno
         základní sazbou, se v průběhu řízení nezměnilo.

      25     Je tedy namístě zamítnout důvod obrany Spojeného království směřující k tomu, aby bylo určeno, že se Komise dovolávala nové
         vytýkané skutečnosti.

       K věci samé
      26     Hlavní otázkou v projednávaném sporu je to, zda musí být ziskové rozpětí dražebníka při prodeji uměleckých děl dovezených
         v režimu dočasného dovozu dražbou zdaňováno jako plnění v tuzemsku v souladu s podmínkami uvedenými v čl. 16 odst. 1 šesté
         směrnice. Komise se však dovolává rovněž porušení čl. 2 bodu 1, čl. 5 odst. 4 písm. c) a čl. 12 odst. 3. Je tedy třeba ověřit,
         zda je tvrzené porušení těchto ustanovení skutečně prokázáno.

      27     Komise upozorňuje na to, že situace v projednávaném případě zahrnuje dvě zdanitelná plnění: jednak dovoz zboží a jednak plnění
         v tuzemsku. Vždy, když po dovozu následuje prodej osobou povinnou k dani, musí být jak dovoz, tak i prodej zdaněny.

      28     Komise Spojenému království vytýká, že neodlišilo druhé zdanitelné plnění, tj. prodej dražbou, a že jej nezdanilo jakožto
         plnění v tuzemsku. Tím tento členský stát nesplnil své povinnosti podle čl. 2 bodu 1, čl. 5 odst. 4 písm. c) a čl. 12 odst. 3
         šesté směrnice.

      29     Vláda Spojeného království uznává, že potenciálně existují dvě zdanitelná plnění, tedy dovoz zboží a jeho prodej dražbou.
         Nicméně podle jejího názoru, dokud jsou dotyčná umělecká díla v režimu dočasného dovozu, příslušné prodeje dražbou jsou prodeji
         k vývozu na celní území Společenství ve smyslu článku 29 celního kodexu, a nemohou zároveň představovat plnění v rámci Spojeného
         království.

      30     Článek 2 šesté směrnice rozlišuje dvě kategorie plnění, která jsou předmětem DPH, jednak plnění uskutečněná v tuzemsku, a jednak
         dovoz zboží.

      31     Z článku 5 odst. 4 písm. c) uvedené směrnice vyplývá, že dražebník uskuteční dodání zboží, když převede zboží na základě smlouvy
         uzavřené mezi jím a prodávajícím nebo kupujícím, podle níž se vyplácí provize.

      32     Článek 12 odst. 3 šesté směrnice stanoví základní sazbu DPH, která se použije na všechna zdanitelná plnění, pro něž neplatí
         snížená sazba.

      33     Jak Soudní dvůr již rozhodl, analýza charakteristických rysů společného systému DPH umožňuje stanovit, že u každého plnění
         uvnitř členského státu je uskutečněním zdanitelného plnění dodání zboží za protiplnění osobou povinnou k dani, která jedná
         jako taková, zatímco u každého dovozu je uskutečněním zdanitelného plnění pouhý vstup zboží na území členského státu, nezávisle
         na tom, zda se jedná o transakci, či nikoli, zda je plnění uskutečněno za protiplnění, nebo bezúplatně, osobou povinnou k dani,
         nebo jednotlivcem (viz zejména rozsudek ze dne 5. května 1982, Schul, 15/81, Recueil, s. 1409, bod 14).

      34     V projednávaném případě jsou umělecká díla dovezená za účelem prodeje dražbou při svém vstupu na území Společenství propuštěna
         do režimu dočasného dovozu s úplným osvobozením od dovozního cla za podmínky, že jejich konečné místo určení není před prodejem
         známo. Pokud je zboží prodáno kupujícímu ze Společenství, je místem dovozu členský stát, na jehož území je tento režim ukončen.

      35     Šestá směrnice upravuje dva odlišné daňové režimy, které se použijí v případě dovozu, respektive v případě prodeje uměleckých
         děl dražbou. Jednak, pokud jde o dovoz, který je předmětem DPH na základě čl. 2 bodu 2 šesté směrnice, čl. 12 odst. 3 písm. c)
         a, coby výjimka, čl. 11 část B odst. 6 této směrnice stanoví, že na celní hodnotu dovezeného zboží se použije snížená sazba.
         Krom toho, pokud jde o prodej dražbou, důsledkem ustanovení čl. 26a části C šesté směrnice je zejména vymezení provize dražebníka
         ve vztahu k celkové hodnotě zboží, pokud dražebník uskuteční dodání ve smyslu č. 5 odst. 4 písm. c) této směrnice. Uvedená
         provize tak představuje základ daně pro prodej dražbou, který je zdaňován základní sazbou stanovenou v čl. 12 odst. 3 písm. a)
         téže směrnice.

      36     Komise tvrdí, že čl. 16 odst. 1 šesté směrnice kogentním způsobem stanoví, že veškerá plnění uskutečněná, dokud je zboží v režimu
         dočasného dovozu, musí být, pokud je zboží následně dovezeno, zdaněna tak, jako by uvedená plnění byla uskutečněna po konečném
         dovozu zboží. Efektivní sníženou sazbu je tedy třeba použít na hodnotu zboží před jeho prodejem dražbou, tedy na cenu zaplacenou
         kupujícím při tomto prodeji po odečtení provize dražebníka. Na uvedenou provizi se poté použije základní sazba DPH v souladu
         s čl. 26a částí C uvedené směrnice.

      37     Krom toho upřesňuje, že toto pravidlo platí nezávisle na obecných pravidlech v oblasti určení celní hodnoty uvedených v článcích
         29 a 144 celního kodexu a na pravidlech obsažených v čl. 11 části B odst. 1 šesté směrnice.

      38     Vláda Spojeného království tuto argumentaci zpochybňuje. Podle ní je daňový režim, který uplatňuje, slučitelný s článkem 16
         šesté směrnice, protože z tohoto ustanovení a z čl. 11 části B téže směrnice jasně vyplývá, že náklady na taková plnění jsou
         zahrnuty v základu daně při dovozu a nejsou zdaňovány jako plnění v tuzemsku, jak by tomu bylo u plnění, k němuž dojde po
         konečném dovozu. Kdyby byly provize dražebníků zdanitelné znovu jakožto protiplnění k plnění v tuzemsku, jednalo by se o dvojí
         zdanění.

      39     Je nesporné, že čl. 16 odst. 1 šesté směrnice s ohledem na režim uvedený v její části E stanoví, že členské státy mohou osvobodit
         od DPH některá plnění, jejichž předmětem je zboží v režimu dočasného dovozu, pokud ovšem nejsou zaměřena na konečné užití
         nebo spotřebu a pokud výše DPH při ukončení režimu odpovídá výši daně, která by byla splatná, kdyby každé takové plnění bylo
         zdaněno v tuzemsku.

      40     Jestliže toto ustanovení dává členským státům možnost osvobodit od daně některá plnění uskutečněná v tuzemsku týkající se
         zboží propuštěného do režimů nebo situací stanovených v tomto ustanovení, včetně režimu dočasného dovozu, stanoví jim rovněž
         určité podmínky, které musí být splněny, aby mohlo být toto osvobození uplatněno.

      41     Třebaže okamžik konečného dovozu zboží propuštěného při jeho vstupu do Společenství do režimu dočasného dovozu je na základě
         čl. 7 odst. 3 šesté směrnice odložen na okamžik, kdy je tento režim ukončen, z výjimky stanovené v čl. 16 odst. 1 této směrnice
         vyplývá, že všechna plnění uskutečněná v uvedeném dočasném režimu musí být zdaněna, jako by byla uskutečněna v tuzemsku po
         konečném dovozu zboží.

      42     Z tohoto důvodu je třeba v případě, kdy je umělecké dílo v režimu dočasného dovozu prodáno dražbou a v návaznosti na tuto
         transakci je dovezeno na území Společenství, rozlišit prodej dražbou od dovozu a obě plnění zdanit odděleně.

      43     Proto aby byl jak dovoz, tak i prodej dražbou zdaněn v souladu s podmínkami uvedenými v čl. 16 odst. 1 šesté směrnice, je
         třeba v ceně dosažené při dražbě rozlišit část, která odpovídá provizi dražebníka, a část, která odpovídá celní hodnotě dovezeného
         zboží. První část tak představuje základ daně pro prodej dražbou vypočítaný podle článku 26a šesté směrnice a zdaňovaný základní
         sazbou uvedenou v čl. 12 odst. 3 písm. a) této směrnice, zatímco druhá část odpovídá celní hodnotě zboží, které je předmětem
         DPH při dovozu a které je zdaněno efektivní sníženou sazbou použitelnou ve Spojeném království na základě čl. 11 části B odst. 6
         uvedené směrnice.

      44     Tento výklad se shoduje s cílem čl. 16 odst. 1 šesté směrnice, který spočívá zejména v zajištění daňové neutrality mezi jednak
         plněními týkajícími se zboží propuštěného do režimu dočasného dovozu a následně dovezeného a jednak plněními týkajícími se
         zboží, které se již nachází na území Společenství.

      45     S přihlédnutím k analýze uvedené v bodě 43 tohoto rozsudku a konkrétněji k okolnosti, že hodnotu provize dražebníka je třeba
         odlišit od celní hodnoty dotyčného zboží pro účely jejich příslušného zdanění, argument Spojeného království, že ziskové rozpětí
         dražebníka je součástí dovozní hodnoty v souladu s ustanoveními čl. 11 části B odst. 1 a 3 písm. b) šesté směrnice a článku
         29 celního kodexu, není opodstatněný.

      46     Je třeba odmítnout rovněž argument Spojeného království, že čl. 16 odst. 1 první pododstavec šesté směrnice je ustanovením
         fakultativním pro členské státy, zatímco poslední pododstavec téhož ustanovení, který stanoví povinnost zamezit dvojímu zdanění,
         představuje kogentní ustanovení. Tato posledně uvedená povinnost vyžaduje, aby členské státy nezacházely s plněními uskutečněnými
         dražebníky jako s plněními v tuzemsku.

      47     Jak tvrdí správně Komise, pokud členský stát využije možnosti dané v čl. 16 odst. 1 šesté směrnice a přijme zvláštní opatření
         umožňující osvobodit od daně plnění týkající se zboží v režimu dočasného dovozu, musí splnit veškeré podmínky stanovené tímto
         ustanovením.

      48     Pokud jde o povinnost zamezit dvojímu zdanění, stanovenou v čl. 16 odst. 1 posledním pododstavci šesté směrnice, je namístě
         poukázat na to, že toto ustanovení se vztahuje na osobu daňového dlužníka. Jak vyplývá z předchozího pododstavce téhož ustanovení,
         odchylně od čl. 21 odst. 1 písm. a) prvního pododstavce této směrnice je u plnění uvedených v čl. 16 odst. 1 prvním pododstavci
         téže směrnice daňovým dlužníkem osoba, která způsobí, že se na zboží přestanou vztahovat režimy nebo situace uvedené v tomto
         ustanovení. Aby totiž zabránila jakékoli nejasnosti, pokud jde o uvedeného daňového dlužníka, šestá směrnice stanoví povinnost
         zamezit dvojímu zdanění, aniž by to mělo vliv na sazbu použitelnou na ziskové rozpětí dražebníka.

      49     Za těchto podmínek a s ohledem na skutečnost, že prodej uměleckých děl v rámci režimu dočasného dovozu dražbou, po němž následuje
         dovoz na území dotyčného členského státu, musí být považován za plnění uskutečněné v tuzemsku a musí být jako takové zdaněn,
         je namístě konstatovat, že žalobní důvod Komise vycházející z porušení čl. 16 odst. 1 šesté směrnice je opodstatněný.

      50     Vzhledem k tomu, že prodej dražbou tedy musí být kvalifikován jako „plnění uskutečněné v tuzemsku“, je rovněž namístě konstatovat,
         že je prokázáno porušení čl. 2 bodu 1, čl. 5 odst. 4 písm. c) a čl. 12 odst. 3 šesté směrnice.

      51     S přihlédnutím k výše uvedenému je namístě určit, že Spojené království tím, že použilo sníženou sazbu DPH na provizi, která
         je placena dražebníkovi při prodeji uměleckých děl, která byla dovezena v režimu dočasného dovozu, dražbou, nesplnilo povinnosti,
         které pro něj vyplývají z čl. 2 bodu 1, čl. 5 odst. 4 písm. c), čl. 12 odst. 3 a čl. 16 odst. 1 šesté směrnice.

       K nákladům řízení
      52     Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Spojené
         království nemělo ve věci úspěch, je namístě mu uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      1)      Spojené království Velké Británie a Severního Irska tím, že použilo sníženou sazbu daně z přidané hodnoty na provizi, která
            je placena dražebníkům při prodeji uměleckých děl, sběratelských předmětů a starožitností, které byly dovezeny v režimu dočasného
            dovozu, dražbou, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 2 bodu 1, čl. 5 odst. 4 písm. c), čl. 12 odst. 3 a čl. 16
            odst. 1 šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se
            daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně, ve znění směrnice Rady 1999/49/ES ze dne 25. května
            1999.
      2)      Spojenému království Velké Británie a Severního Irska se ukládá náhrada nákladů řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: angličtina.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 7. září 2004. # Komise Evropských společenství proti Lucemburskému velkovévodství. # Pojištění - Třetí směrnice ,neživotní pojištění" - Systém bonus-malus. # Věc C-346/02.

text:
      Věc C-346/02
      Komise Evropských společenství
      v.
      Lucemburské velkovévodství

      „Pojištění – Třetí směrnice ,neživotní pojištění‘ – Systém bonus-malus“
      Shrnutí rozsudku
      Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Volný pohyb služeb – Přímé pojištění jiné než životní – Směrnice 92/49 – Svoboda sazeb
            – Systém bonus-malus bez přímého určování sazeb státem – Přípustnost
      (Směrnice Rady 92/49)
      Není možné stavět na roveň systému schvalování sazeb v rozporu se zásadou svobody sazeb stanovenou směrnicí 92/49 o koordinaci
         právních a správních předpisů týkajících se přímého pojištění jiného než životního a o změně směrnic 73/239/EHS a 88/357/EHS
         systém bonus-malus vztahující se na smlouvy o pojištění motorových vozidel, který obnáší dopady na vývoj pojistného, nicméně
         bez přímého určování sazeb státem, jelikož pojišťovacím společnostem je ponechána volnost určování výše základního pojistného.

      V tomto ohledu pokud zákonodárce Společenství neprojeví v tomto směru jasnou vůli, není možné vycházet z právní domněnky úplné
         harmonizace oblasti sazeb neživotního pojištění vylučující veškerá vnitrostátní opatření, která mohou mít dopad na sazby.

      (viz body 23–24)

ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      7. září 2004(*)

      „Pojištění – Třetí směrnice ,neživotní pojištění‘ – Systém bonus-malus“
      Ve věci C-346/02,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti podle článku 226 ES, podaná dne 30. září 2002,
      Komise Evropských společenství, zastoupená C. Tufvesson a  J.‑F. Pasquierem, jako zmocněnci, s adresou pro doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Lucemburskému velkovévodství, zastoupenému P. Gramegnou, jako zmocněncem, ve spolupráci s A. Schmittem, avocat,

      žalovanému,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, P. Jann, C. W. A. Timmermans (zpravodaj), C. Gulmann a. J. N. Cunha Rodrigues, předsedové
         senátů, R. Schintgen, F. Macken a N. Colneric, S. von Bahr, R. Silva de Lapuerta a K. Lenaerts, soudci,

      generální advokát: C. Stix-Hackl,
      vedoucí soudní kanceláře: H. von Holstein, náměstek vedoucího soudní kanceláře,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a v návaznosti na jednání konané dne 10. února 2004,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 30. března 2004,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Lucemburské velkovévodství tím, že zavedlo
         a ponechalo v platnosti systém bonus‑malus, který má automatický a závazný dopad na sazby a vztahuje se na všechny smlouvy
         o pojištění motorových vozidel uzavřené na lucemburském území fyzickými osobami bez rozlišení mezi pojišťovacími společnostmi
         se sídlem v Lucembursku a pojišťovnami provozujícími tam svou činnost prostřednictvím poboček nebo na základě poskytování
         služeb, v rozporu se zásadou svobody sazeb a odstranění předchozích či soustavných kontrol sazeb a smluv, stanovenou v čl.
         6 odst. 3 a v článcích 29 a 39 Směrnice Rady 92/49/EHS ze dne 18. června 1992 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících
         se přímého pojištění jiného než životního a o změně směrnic 73/239/EHS a 88/357/EHS (třetí směrnice o neživotním pojištění)
         (Úř. věst. L 228, s. 1; Zvl. vyd. 06/01, s. 346), nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z výše uvedené směrnice.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      2        Článek 6 hlavy II, nazvané „Přístup k pojišťovací činnosti“, směrnice 92/49 stanoví:

      „Článek 8 směrnice 73/239/EHS se nahrazuje tímto:
      ,Článek 8
      […]
      3.      Žádné ustanovení této směrnice nebrání členským státům v tom, aby zachovaly nebo přijímaly právní a správní předpisy požadující
         schválení zakladatelské smlouvy a stanov nebo jakýchkoli jiných dokumentů, které jsou nezbytné pro běžné provádění dozoru.

      Členské státy však nepřijmou předpisy, které by požadovaly předchozí souhlas nebo soustavné oznamování všeobecných nebo zvláštních
         pojistných podmínek, sazeb pojistného, tiskopisů a jiných písemností, které pojišťovna hodlá používat při svém styku s pojistníky.

      Členské státy smějí zachovat nebo přijímat nové předpisy o předchozím oznamování nebo schvalování  zamýšleného zvýšení pojistných
         sazeb pouze jako součást obecného systému kontroly cen.

      […]‘“
      3        Článek 29 hlavy III, nazvané „Harmonizace podmínek pro provozování pojištění“, směrnice 92/49 zní:

      „Členské státy však nepřijmou předpisy vyžadující předchozí schválení nebo soustavné oznamování všeobecných nebo zvláštních
         pojistných podmínek, sazebníků pojistného, formulářů a jiných tiskopisů, které pojišťovna hodlá používat při svém styku s
         pojistníky. Mohou pouze požadovat nesoustavné oznamování uvedených pojistných podmínek a jiných dokladů pro účely ověření
         dodržování vnitrostátních předpisů, které se týkají pojistných smluv, a tento požadavek nesmí představovat předběžnou podmínku
         pro výkon činnosti pojišťovny.

      Členské státy nesmějí ponechat v platnosti ani přijímat nové předpisy o předběžném oznamování nebo schvalování zamýšleného
         zvýšení pojistných sazeb s výjimkou případů, kdy je to součástí obecného systému kontroly cen.“

      4        Článek 39 odst. 2 a 3 hlavy IV, nazvané „Ustanovení o právu usazování a o volném pohybu služeb“, směrnice 92/49 stanoví:

      „2.      Členský stát pobočky nebo členský stát, ve kterém jsou poskytovány služby, nesmí přijímat předpisy vyžadující předchozí schválení
         nebo soustavné oznamování všeobecných nebo zvláštních pojistných podmínek, sazeb pojistného, tiskopisů a jiných písemností,
         které pojišťovna hodlá používat při svém styku s pojistníky. Může od pojišťovny, která hodlá vykonávat na jeho území pojišťovací
         činnost v rámci práva usazování nebo volného pohybu služeb, požadovat pouze nesoustavné oznamování těchto podmínek a jiných
         písemností pro účely ověření toho, že jsou dodržovány vnitrostátní předpisy, přičemž tento požadavek nesmí zakládat předběžnou
         podmínku pro to, aby pojišťovna mohla vykonávat svou činnost.

      3.      Členský stát pobočky nebo členský stát, ve kterém jsou poskytovány služby, mohou zachovat nebo zavádět předběžné oznamování
         nebo schvalování zamýšleného zvýšení pojistných sazeb pouze jako součást obecného systému kontroly cen.“

       Vnitrostátní právní úprava
      5        Velkovévodské nařízení ze dne 20. prosince 1994 přijaté k provedení článku 17 odst. 2 a 3 zákona ze dne 7. dubna  1976, v novelizovaném
         znění, o pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel a o stanovení podmínek pro smlouvy o pojištění
         občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel (Mémorial A 1994, s. 2776, dále jen „nařízení“), zavedlo do vnitrostátní právní úpravy kromě jiného systém určování výše plateb pojistného,
         na základě kterého mají pojištění po několika letech řízení bez nehody nárok na snížení částky svého pojistného, zatímco v důsledku
         způsobení pojistné události je jim předepsána zvýšená částka pojistného.

      6        Podle ustanovení článku 3 nařízení:

      „Pojistné smlouvy nesmějí obsahovat ujednání, jejichž předmětem nebo účinkem je:
      […]
      5.      zabránit tomu, aby se ve smlouvě použila stupnice bonus‑malus, jak je stanovena v článcích 7 a 8 níže.“
      7        Článek 7 nařízení stanoví povinné požadavky, které se použijí na všechny smlouvy o pojištění občanskoprávní odpovědnosti uzavřené
         fyzickou osobou týkající se motorových vozidel, která jsou obvykle provozována v Lucembursku.

      8        Dle tohoto systému je nový pojistník zařazen do stupně 11 stupnice bonus-malus (0% bonus). Pokud nedojde k pojistné události
         v průběhu pozorovací lhůty, dochází ke snížení o jeden stupeň. Stupnice bonus‑malus končí stupněm „– 3“, což je úroveň, na
         níž pojistník platí pouze 45 % částky základního pojistného.

      9        Každá pojistná událost v referenční době oproti tomu způsobuje zvýšení o tři stupně. Nejvyšším stupněm na stupnici bonus‑malus
         je stupeň 22, kdy pojistník platí částku odpovídající 250 % základního pojistného.

      10      Povinná stupnice bonus-malus se uplatňuje pouze u smluv uzavřených fyzickými osobami. Krom toho se systém bonus‑malus vztahuje
         pouze na pojistné týkající se pojištění občanskoprávní odpovědnosti. Ostatní složky celkového pojistného při pojištění motorových
         vozidel, jako jsou pojistná rizika rozbití skel, krádeže, požáru, jakož i právní ochrana, tomuto systému nepodléhají.

       Postup před zahájením soudního řízení
      11      Dne 25. července 2001 zaslala Komise Lucemburskému velkovévodství dopisem výzvu, ve které měla za to, že systém určování výše
         pojistného porušuje některá ustanovení směrnice 92/49, a to zejména její čl. 6 odst. 3 a články 29 a 39.

      12      Jelikož výše uvedená výzva zůstala bez odpovědi, Komise dne 20. prosince 2001 zaslala Lucemburskému velkovévodství odůvodněné
         stanovisko, ve kterém vyzvala tento členský stát k přijetí opatření nezbytných k dosažení souladu s tímto stanoviskem, a to
         ve lhůtě dvou měsíců od jeho oznámení.

      13      Vláda Lucemburského velkovévodství odpověděla na uvedené odůvodněné stanovisko dopisem ze dne 6. března 2002. Uplatňovala,
         že i za předpokladu, že svoboda sazeb je zásadou zavedenou směrnicí 92/49, bylo určování základní sazby ponecháno volnému
         uvážení pojišťovacích společností. Ve své odpovědi rovněž zdůraznila, že systém bonus‑malus přispívá k ochraně spotřebitelů
         a předcházení dopravním nehodám.

      14      Komise měla za to, že opatření nezbytná k dosažení souladu s povinnostmi vyplývajícími ze směrnice 92/49 nebyla lucemburskými
         orgány učiněna, a rozhodla se podat tuto žalobu.

       K věci samé
       Tvrzení účastníků řízení
      15      Komise se domnívá, že lucemburský systém bonus-malus je na jedné straně v rozporu se zásadou svobody sazeb vyplývající z ustanovení
         směrnice 92/49, která členským státům zakazuje požadovat oznamování, předchozí schválení anebo soustavné sdělování sazeb pojistného
         anebo jejich zvýšení, které pojišťovací společnost zamýšlí uplatňovat na území těchto států, a na druhé straně je v rozporu
         s účelem té samé směrnice, kterým je realizace volného poskytování pojišťovacích produktů na území Společenství. Domnívá se,
         že její výklad je potvrzen rozsudky Soudního dvora ze dne 11. května 2000, Komise v. Francie (C‑296/98, Recueil, s. I‑3025),
         a ze dne 25. února 2003, Komise v. Itálie (C‑59/01, Recueil, s. I‑1759).

      16      Komise nezpochybňuje, že členské státy mohou zavést stupnici, která zohledňuje nehodovost pojištěných, nebo dokonce jednotný
         systém bonus‑malus. Takové režimy jsou nicméně podle Komise v rozporu se směrnicí 92/49, pokud mají automatický dopad na sazby
         pojistného, jako v případě lucemburského systému bonus‑malus.

      17      Komise připouští, že určení částky základního pojistného pojišťovnami je v Lucembursku v zásadě volné. Nicméně má za to, že
         za účelem dodržování zásady svobody sazeb musí být nejenom základní pojistné, ale rovněž i ostatní složky pojistného určovány
         pojišťovnami volně.

      18      Pokud by totiž pojišťovny nemohly upravovat pojistné s ohledem na tak zásadní kritérium, jako je nehodovost pojištěného, jinak
         než podle předem určených předpisů, mohla by svoboda sazeb zůstat z převážné části fiktivní. To platí tím spíše, že předepsané
         úpravy nemají okrajový účinek na částku pojistného, ale mohou ji více než zdvojnásobit.

      19      S odkazem na bod 29 výše uvedeného rozsudku Komise v. Itálie lucemburská vláda tvrdí, že nařízení je v souladu se zásadou
         svobody sazeb, protože neukládá, ani aby pojišťovací společnosti oznamovaly své sazby pojistného před jejich uplatňováním
         orgánu dozoru anebo kontroly, ani aby takový orgán byl povinen schválit tyto sazby před jejich použitím.

      20      Uvedená vláda uplatňuje, že systém bonus-malus umožňuje upravovat pojistné podle předchozího škodního průběhu u pojistníka
         a podle počtu pojistných událostí, za které nese pojištěný odpovědnost. Jedná se o systém individualizace pojistného a posteriori dotýkající se pouze změny pojistného. Naproti tomu tento systém ponechává pojišťovnám úplnou volnost určit všechny složky
         sazebníku pojištění motorových vozidel.

       Závěry Soudního dvora
      21      Jak již Soudní dvůr připomněl v bodě 29 výše uvedeného rozsudku Komise v. Itálie, zákonodárce Společenství měl v úmyslu zaručit
         zásadu svobody sazeb v odvětví neživotního pojištění včetně povinných pojištění, jako je pojištění občanskoprávní odpovědnosti
         z provozu motorových vozidel. Tato zásada, jak Soudní dvůr upřesnil v bodě 29 výše uvedeného rozsudku, s sebou nese zákaz
         jakéhokoli režimu předchozího nebo soustavného oznamování a schvalování sazeb pojistného, které pojišťovací společnost zamýšlí
         použít ve vztazích s pojistníky. Jediná výjimka z této zásady připuštěná směrnicí 92/49 se týká předchozího oznámení a schválení
         „zvýšení sazeb“ v rámci „obecného systému kontroly cen“.

      22      Ve výše uvedeném rozsudku Komise v. Itálie měl Soudní dvůr za to, že systém zmrazení cen, který měl vliv jak na určování,
         tak na vývoj sazeb v rámci smluv o pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel týkajících se pojistného
         rizika na italském území, byl v rozporu se zásadou svobody sazeb (výše uvedený rozsudek Komise v. Itálie, body 32 a 48).

      23      Lucemburský systém bonus-malus, který je předmětem této žaloby, má, co se týče jeho dopadu na sazby pojišťovacích společností,
         jinou povahu než italské předpisy dotčené ve výše uvedeném rozsudku Komise v. Itálie. Tento systém skutečně obnáší dopady
         na vývoj pojistného. Nicméně jeho výsledkem není přímé určování sazeb státem, jelikož pojišťovacím společnostem je ponechána
         volnost určování výše základního pojistného. Za těchto podmínek není možné stavět lucemburský systém bonus-malus na roveň
         systému schvalování sazeb v rozporu se zásadou svobody sazeb, tak jak ji Soudní dvůr vymezil v bodě 29 výše uvedeného rozsudku
         Komise v. Itálie.

      24      Pokud zákonodárce Společenství neprojeví v tomto směru jasnou vůli, není možné vycházet z právní domněnky úplné harmonizace
         oblasti sazeb neživotního pojištění vylučující veškerá vnitrostátní opatření, která mohou mít dopad na sazby.

      25      Z toho vyplývá, že není možné přijmout argumentaci, na níž je založená žaloba Komise a která spočívá v tvrzení, že bez ohledu
         na skutečnost, že základní pojistné může být určeno zcela volně, je lucemburský systém bonus‑malus v rozporu se zásadou svobody
         sazeb pouze z toho důvodu, že má dopady na vývoj tohoto pojistného.

      26      Komise krom toho netvrdí, že by tento systém znamenal zavedení  požadavku předchozího nebo soustavného oznamování sazeb, které
         pojišťovací společnost zamýšlí používat ve vztazích s pojistníky anebo systému schvalování takových sazeb.

      27      Z toho plyne, že Komise neprokázala, že by zavedením a ponecháním v platnosti systému bonus‑malus Lucemburské velkovévodství
         porušovalo zásadu svobody sazeb a odstranění předchozích či soustavných kontrol sazeb a pojistných smluv, stanovenou v článcích
         6, 29 a 39 směrnice 92/49.

      28      Vzhledem k tomu, že Komise omezila předmět odůvodněného stanoviska a této žaloby na samotné určení porušení zásady svobody
         sazeb a odstranění předchozích anebo soustavných kontrol sazeb a pojistných smluv, tak jak tato zásada vyplývá z ustanovení
         uvedených v předchozím bodě, je tedy namístě tuto žalobu zamítnout.

       K nákladům řízení
      29      Podle článku 69 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení,
         pokud účastník, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že Lucemburské velkovévodství
         požadovalo náhradu nákladů řízení ve svém návrhu a Komise byla ve sporu neúspěšná, je namístě jí uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      1)      Žaloba se zamítá.
      2)      Komisi Evropských společenství se ukládá náhrada nákladů řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk:  francouzština.


Rozsudek Tribunálu (pátého senátu) ze dne 25. února 2016.#François Musso v. Evropský parlament.#Platové poměry poslanců Parlamentu – Starobní důchod – Povinnost francouzských poslanců uplatnit své nároky na důchod podle vnitrostátních režimů – Pravidlo o vyloučení souběhu – Prováděcí opatření ke statutu poslanců – Rozhodnutí přijaté po skončení řízení o stížnosti – Oznámení o dluhu – Rozhodnutí o pozastavení vyplácení důchodu – Zásada kontradiktornosti – Přiměřená lhůta – Povinnost uvést odůvodnění.#Spojené věci T-589/14 a T-772/14.


Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 15. června 1995. # Teresa Zabala Erasun, Elvira Encabo Terrazos a Francisco Casquero Carrillo proti Instituto Nacional de Empleo. # Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Autónoma del País Vasco - Španělsko. # Spojené věci C-422/93, C-423/93 a C-424/93.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 16. června 1971. # Anne Duraffour proti Radě Evropských společenství. # Věc 18-70.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 9. července 1998. # Komise Evropských společenství proti Belgickému království. # Věc C-323/97.


title: Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (prvního senátu) ze dne 8. dubna 2008. # Giovanni Bordini proti Komisi Evropských společenství. # Veřejná služba - Úředníci - Korekční koeficient. # Věc F-134/06.

text:
      ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU (prvního senátu)
      8. dubna 2008
      Věc F-134/06
      Giovanni Bordini
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Veřejná služba – Úředníci – Důchody – Opravný koeficient – Členský stát bydliště – Pojem ,bydliště‘ – Pojem ‚hlavní bydliště‘ – Doklady“
      Předmět: Žaloba podaná na základě článků 236 ES a 152 AE, kterou se G. Bordini domáhá jednak zrušení rozhodnutí ze dne 25. ledna 2006,
         kterým orgán Komise oprávněný ke jmenování odmítl použít opravný koeficient pro Spojené království na jeho důchod, jakož i
         zrušení v rozsahu, v němž je to nezbytné, rozhodnutí ze dne 18. srpna 2006 o zamítnutí jeho stížnosti podané dne 19. dubna
         2006, a jednak určení, že Komise je povinna zaplatit z dlužných částek z důvodu retroaktivního použití opravného koeficientu
         pro Spojené království na jeho důchod od 1. dubna 2004 úroky na základě sazby stanovené Evropskou centrální bankou pro hlavní
         operace refinancování, použitelné v dotčeném období, zvýšené o dva body.

      Rozhodnutí: Žaloba se zamítá. Komise Evropských společenství ponese kromě vlastních nákladů řízení, také polovinu nákladů vynaložených
         G. Bordinim na neformální schůzku dne 5. června 2007. Žalobce ponese vlastní náklady řízení, vyjma poloviny nákladů, které
         vynaložil na neformální schůzku dne 5. června 2007.

      Shrnutí
      Úředníci – Důchody – Opravný koeficient
      (Služební řád úředníků, článek 82)
      Pojem ,bydliště´ ve smyslu článku 82 dřívějšího služebního řádu, který stanoví použití opravného koeficientu na důchody, který
         je stanoven pro státy, ve kterých příjemce důchodu prokáže, že má své bydliště, se vztahuje na místo, kde bývalý úředník měl
         skutečné centrum svých zájmů, tj. místo, které dotyčná osoba stanovila jako trvalé nebo obvyklé centrum svých zájmů s úmyslem
         přiznat tomuto místu stálou povahu nebo kde se má za to, že uskutečňuje výdaje. Krom toho pojem bydliště implikuje, bez ohledu
         na zcela kvantitativní údaj o čase stráveném touto osobou na území jakéhokoli státu, vedle fyzické přítomnosti na určitém
         území, úmysl přiznat této skutečnosti kontinuitu vyplývající z obvyklého života a rozvíjení obvyklých společenských vztahů.
         Tento pojem bydliště je vlastní veřejné službě Společenství a neshoduje se nezbytně s vnitrostátním významem tohoto pojmu.

      (viz body 69 a 86)
      Odkazy:
      Soud prvního stupně: 4. června 2003, Del Vaglio v. Komise, T‑124/01 a T‑320/01, Recueil FP, s. I‑A‑157 a II‑767, body 70 a
         uvedená judikatura, 71 a uvedená judikatura, a 72; 12. září 2005, Dionyssopoulou v. Rada, T‑320/04, nezveřejněný ve sbírce
         rozhodnutí, bod 39; 27. září 2006, Kontouli v. Rada, T‑416/04, Sb. VS s. I‑A‑2‑181 a II‑A‑2‑897, bod 71


Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 16. července 1992. # Hilaire Della Pietra proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci - Posudek - Přípustnost. # Věc T-1/91.


title: Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 24. října 2013.#Evropská komise v. Španělské království.#Nesplnění povinnosti státem – Životní prostředí – Směrnice 2000/60/ES – Rámec Společenství pro činnost Společenství v oblasti vodní politiky – Provedení čl. 4 odst. 8, čl. 7 odst. 2, čl. 10 odst. 1 a 2, jakož i přílohy V oddílů 1.3 a 1.4 směrnice 2000/60 – Povodí uvnitř samosprávných společenství a mezi samosprávnými společenstvími – Článek 149 odst. 3 in fine španělské Ústavy – Doplňující ustanovení.#Věc C‑151/12.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (pátého senátu)
      24. října 2013 (
            *1
         )
      „Nesplnění povinnosti státem — Životní prostředí — Směrnice 2000/60/ES — Rámec Společenství pro činnost Společenství v oblasti vodní politiky — Provedení čl. 4 odst. 8, čl. 7 odst. 2, čl. 10 odst. 1 a 2, jakož i přílohy V oddílů 1.3 a 1.4 směrnice 2000/60 — Povodí uvnitř samosprávných společenství a mezi samosprávnými společenstvími — Článek 149 odst. 3 in fine španělské Ústavy — Doplňující ustanovení“
      Ve věci C‑151/12,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 258 SFEU, podaná dne 26. března 2012,

         Evropská komise, zastoupená G. Valero Jordanou, E. Manhaevem a B. Simonem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
      žalobkyně,
      proti

         Španělskému království, zastoupenému A. Rubio Gonzálezem, jako zmocněncem,
      žalovanému,
      SOUDNÍ DVŮR (pátý senát),
      ve složení T. von Danwitz, předseda senátu, E. Juhász, A. Rosas, D. Šváby a C. Vajda (zpravodaj), soudci,
      generální advokátka: J. Kokott,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 25. dubna 2013,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 30. května 2013,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Evropská komise se svou žalobou domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Španělské království tím, že nepřijalo všechna opatření nezbytná k provedení čl. 4 odst. 8, čl. 7 odst. 2, čl. 10 odst. 1 a 2, jakož i oddílů 1.3 a 1.4 přílohy V směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/60/ES ze dne 23. října 2000, kterou se stanoví rámec pro činnost Společenství v oblasti vodní politiky (Úř. věst. L 327, s. 1), pokud jde o povodí uvnitř samosprávných společenství, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z uvedené směrnice.

         Právní rámec

         Unijní právo

               2

               Podle článku 1 směrnice 2000/60 je jejím účelem stanovit rámec pro ochranu vnitrozemských povrchových vod, brakických vod, pobřežních vod a podzemních vod.

               3

               „Povodím“ se podle čl. 2 bodu 13 této směrnice rozumí „území, ze kterého veškerý povrchový odtok odtéká sítí potoků, řek, a případně i jezer, do moře v jediném vyústění, ústí nebo deltě toku.“

               4

               Článek 4 uvedené směrnice, nadepsaný „Environmentální cíle“, v odstavci 8 stanoví:
               „Při uplatňování odstavců 3, 4, 5, 6 a 7 členské státy zabezpečí, že nedojde k trvalému vyloučení nebo ústupkům při dosahování cílů požadovaných touto směrnicí v jiných vodních útvarech ležících v téže oblasti povodí a že uplatňování je v souladu se zaváděním jiných předpisů Společenství v oblasti životního prostředí.“

               5

               Článek 7 téže směrnice, nadepsaný „Vody využívané k odběru pitné vody“, v odstavci 2 stanoví:
               „Kromě splnění cílů podle článku 4 v souladu s požadavky této směrnice pro povrchové vody, včetně norem kvality stanovených na úrovni Společenství podle článku 16, zajistí členské státy pro každý vodní útvar určený podle odstavce 1, aby za použitého režimu úpravy vody a v souladu s právními předpisy Společenství splnila upravená voda požadavky směrnice 80/778/EHS ve znění směrnice 98/83/ES.“

               6

               Článek 8 směrnice 2000/60, nadepsaný „Monitorování stavu povrchových vod, podzemních vod a chráněných oblastí“, v odstavci 2 uvádí:
               „[Programy pro monitorování stavu vod] musí být proveditelné nejpozději do šesti let ode dne vstupu této směrnice v platnost, pokud příslušné právní předpisy nestanoví jinak. Takové monitorování je v souladu s požadavky uvedenými v příloze V.“

               7

               Článek 10 této směrnice, nadepsaný „Sdružený přístup k bodovým a difúzním zdrojům znečišťování“, v odstavcích 1 a 2 stanoví:
               „1.   Členské státy zajistí, aby všechna vypouštění do povrchových vod podle odstavce 2 byla omezována podle sdruženého přístupu uvedeného v tomto článku.
               2.   Členské státy zabezpečí zavedení nebo provedení:

                        a)

                        omezování emisí na základě nejlepších dostupných technologií, nebo

                        b)

                        odpovídajících mezních hodnot emisí, nebo

                        c)

                        v případě difúzních vlivů, omezování znečištění, popřípadě zahrnující nejlepší environmentální postupy

                  podle:

                        —

                        směrnice Rady 96/61/ES ze dne 24. září 1996 o integrované prevenci a omezování znečištění [(Úř. věst. L 257, s. 26)],

                        —

                        směrnice Rady 91/271/EHS ze dne 21. května 1991 o čištění městských odpadních vod [(Úř. věst. L 135, s. 40)],

                        —

                        směrnice Rady 91/676/EHS ze dne 12. prosince 1991 o ochraně vod před znečištěním dusičnany ze zemědělských zdrojů [(Úř. věst. L 375, s. 1)],

                        —

                        směrnic přijatých podle článku 16 této směrnice,

                        —

                        směrnic uvedených v příloze IX,

                        —

                        jakýchkoli dalších příslušných právních předpisů Společenství,

                  nejpozději do 12 let ode dne vstupu této směrnice v platnost, pokud příslušné právní předpisy nestanoví jinak.“

               8

               Příloha V směrnice 2000/60 obsahuje oddíl 1.3, nadepsaný „Monitorování ekologického stavu a chemického stavu povrchových vod“. Tento oddíl stanoví:
               „Monitorovací síť povrchových vod musí být zřízena v souladu s požadavky článku 8. Monitorovací síť musí být navržena tak, aby poskytla souvislý a souhrnný přehled o ekologickém a chemickém stavu v rámci každého povodí a aby umožnila klasifikaci vodních útvarů do pěti tříd odpovídajících normativním definicím v části 1.2. Členské státy zařadí do plánu povodí mapu nebo mapy znázorňující monitorovací síť povrchových vod.
               Na základě charakteristik a zhodnocení dopadů zpracovaných v souladu s článkem 5 a přílohou II zřídí členské státy pro každé období platnosti plánu povodí situační monitorovací program a provozní monitorovací program. Pro členské státy může být v některých případech též potřebné zřídit programy situačního monitorování.
               Členské státy monitorují ukazatele, které jsou indikativní pro stav každé příslušné kvalitativní složky. Při výběru ukazatelů pro složky biologické kvality určí členské státy přiměřenou taxonomickou úroveň požadovanou pro dosažení přiměřené spolehlivosti a přesnosti klasifikace kvalitativních složek. Odhady spolehlivosti a přesnosti výsledků monitorovacích programů se uvedou v plánu.“

               9

               Pododdíly 1.3.1 až 1.3.6 přílohy V této směrnice stanoví pravidla v oblasti návrhů situačního monitorování, provozního monitorování a průzkumného monitorování, četnosti monitorování, dodatečných monitorovacích požadavků pro chráněné oblasti a norem pro monitorování kvalitativních složek.

               10

               Oddíl 1.4 přílohy V směrnice 2000/60, nadepsaný „Klasifikace a znázornění ekologického stavu“, obsahuje pododdíl 1.4.1, nadepsaný „Porovnatelnost výsledků biologického monitorování“, který stanoví:

                        „i)

                        Členské státy zřídí monitorovací systémy pro účely odhadování hodnot složek biologické kvality specifikovaných pro každou kategorii povrchových vod nebo pro silně ovlivněné a umělé útvary povrchových vod. Při uplatnění dále stanoveného postupu na silně ovlivněné nebo umělé vodní útvary mají být odkazy na ekologický stav chápány jako odkazy na ekologický potenciál. Takové systémy mohou využívat specifické živočišné druhy nebo skupiny druhů, které jsou reprezentativní pro kvalitativní složku jako celek.

                        ii)

                        Pro zabezpečení srovnatelnosti těchto monitorovacích systémů musí být výsledky systémů provozovaných jednotlivými členskými státy pro účely klasifikace ekologického stavu vyjádřeny jako ekologické kvalitativní poměry. Tyto poměry představují vztah mezi hodnotami biologických ukazatelů pozorovaných pro daný útvar povrchové vody a hodnotami těchto ukazatelů za referenčních podmínek uplatněných na tento útvar. Každý poměr se vyjádří ve formě číselné hodnoty od nuly do jedné, přičemž velmi dobrý ekologický stav představují hodnoty blízké jedné a zničený ekologický stav hodnoty blízké nule.

                        iii)

                        Každý členský stát rozdělí rozpětí ekologického kvalitativního poměru pro svůj monitorovací systém a každou kategorii povrchových vod do pěti tříd v rozmezí od velmi dobrého do zničeného ekologického stavu, jak je definováno v oddílu 1.2, tím, že přiřadí každé hranici mezi třídami číselnou hodnotu. Číselná hodnota pro hranici mezi velmi dobrým a dobrým stavem a hodnota pro hranici mezi dobrým a středním stavem se stanoví dále popsaným mezikalibračním porovnáním.

                  [...]“

         Španělské právo

               11

               Španělské právní předpisy rozlišují pro vodohospodářské účely mezi dvěma kategoriemi povodí, a sice povodí „mezi společenstvími“, která zahrnují vodní toky protékající na území několika samosprávných společenství a ohledně kterých může stanovit pravidla pouze stát, a povodí „uvnitř společenství“, která se nacházejí na území jediného samosprávného společenství a zákonodárné pravomoci k němu mohou převzít samosprávná společenství.

               12

               Článek 149 odst. 3 Ústavy zní:
               „Pravomoci, které nebyly na stát touto Ústavou výslovně přeneseny, mohou na základě příslušných statutů převzít samosprávná společenství. Pravomoci v oblastech, které nebyly převzaty samosprávnými společenstvími, má stát, jehož normy mají v případě kolize ve všech oblastech, které nespadají do výlučné pravomoci samosprávných společenství, přednost. Právo státu doplňuje v každém případě právo samosprávných společenství.“

               13

               Pokud jde o povodí mezi společenstvími, dotyčná ustanovení směrnice 2000/60 byla provedena vyhláškou ARM/2656/2008 ze dne 10. září 2008, o schválení pokynů k vodohospodářskému plánování (BOE č. 229, ze dne 22. září 2008, č. 38472, dále jen „vyhláška z roku 2008“).

               14

               Jediný článek odst. 2 vyhlášky z roku 2008 stanoví, že „schválené pokyny se použijí na povodí mezi společenstvími.

               15

               Vyhláška z roku 2008 byla v některých bodech změněna vyhláškou ARM/1195/2011 ze dne 11. května 2011 (BOE č. 114, ze dne 13. května 2011, s. 48584, dále jen „vyhláška z roku 2011“).

               16

               Pokud jde o povodí uvnitř společenství, pouze samosprávné společenství Katalánsko využilo svou zákonodárnou pravomoc k provedení dotčených ustanovení směrnice 2000/60. Za tímto účelem přijalo dvě opatření, a sice nařízení 380/2006 ze dne 10. října 2006, o schválení nařízení o vodohospodářském plánovaní v Katalánsku (Diario Oficial de la Generalidad de Cataluña č. 4740 ze dne 16. října 2006, s. 42776, dále jen „nařízení 380/2006“) a vládní dohodu GOV/128/2008 ze dne 3. června 2008 o programu monitorování a kontroly povodí řek v Katalánsku (dále jen „vládní dohoda z roku 2008“).

         Postup před zahájením soudního řízení

               17

               Výzvou dopisem ze dne 24. února 2009 informovala Komise Španělské království, že má za to, že nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z některých ustanovení směrnice 2000/60, zejména čl. 4 odst. 8, čl. 7 odst. 2, čl. 10 odst. 1 a 2, jakož i oddílů 1.3 a 1.4 přílohy V této směrnice, jelikož nesprávně provedlo a použilo uvedená ustanovení ve španělském právním řádu.

               18

               Španělské království odpovědělo dopisem ze dne 23. června 2009.

               19

               Komise se domnívala, že tato odpověď neumožňuje dospět k závěru, že směrnice 2000/60 byla plně provedena, a zaslala proto Španělskému království dne 22. března 2010 odůvodněné stanovisko, v němž ho vyzvala, aby přijalo opatření nezbytná k dosažení souladu s tímto stanoviskem ve lhůtě dvou měsíců od jeho obdržení. Tato lhůta uplynula dne 22. května 2010.

               20

               Španělské království odpovědělo po uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku čtyřmi dopisy, ve kterých oznámilo opatření, která brzy přijme, aby dosáhlo souladu s tímto stanoviskem. Tento členský stát rovněž zaslal Komisi zprávy o pokroku při vypracovávání uvedených opatření, jakož i řadu aktů přijatých za tímto účelem. Mezi akty zaslanými Komisi je i vyhláška z roku 2011.

               21

               Komise měla s ohledem na tyto odpovědi za to, že situace zůstává neuspokojivá, pokud jde o provedení čl. 4 odst. 8, čl. 7 odst. 2, čl. 10 odst. 1 a 2, jakož i oddílů 1.3 a 1.4 přílohy V směrnice 2000/60 ohledně povodí uvnitř společenství. Komise se tedy rozhodla podat projednávanou žalobu.

         K žalobě

         K žalobním bodům vycházejícím z neprovedení ustanovení směrnice 2000/60, pokud jde o povodí uvnitř samosprávných společenství, která se nacházejí mimo Katalánsko

      Argumentace účastníků řízení

               22

               Komise připouští, že jednak příloha V oddíl 1.4 směrnice 2000/60 a jednak čl. 4 odst. 8, čl. 7 odst. 2, čl. 10 odst. 1 a 2, jakož i příloha V oddíl 1.3 této směrnice, byly provedeny do španělského právního řádu oddílem 5.1 vyhlášky z roku 2008, respektive jediným článkem odst. 2 až 6 vyhlášky z roku 2011. Nicméně jelikož se tyto vyhlášky použijí pouze na povodí mezi společenstvími, Komise z toho vyvozuje, že výše uvedená ustanovení směrnice 2000/60 nebyla provedena, pokud jde o povodí uvnitř společenství.

               23

               Španělské království uvádí, že pokud jde o povodí uvnitř společenství, která se nacházejí mimo Katalánsko, je provedení povinností vyplývajících z dotčených ustanovení směrnice 2000/60 do vnitrostátního práva zajištěno doplňujícím ustanovením uvedeným v čl. 149 odst. 3 in fine Ústavy. Z uvedeného doplňujícího ustanovení zejména vyplývá, že jestliže samosprávné společenství, které v určité oblasti disponuje zákonodárnou pravomocí, tuto pravomoc nevyužije nebo ji využije jen částečně, budou pro otázky neupravené samosprávným společenstvím nadále platit, ať již úplně nebo částečně, státní normy. Španělské království rovněž s poukazem na vyhlášku z roku 2008 tvrdí, že plné použití státních norem na povodí uvnitř společenství je v projednávaném případě zajištěno. Kromě toho Španělské království vytýká Komisi, že chtěla v rozporu s čl. 4 odst. 2 SEU a čl. 288 třetím pododstavcem SFEU stanovit způsob, jakým mělo v tomto členském státě dojít k provedení směrnice.

               24

               Komise popírá toto posledně uvedené tvrzení. Pokud jde o doplňující použití státních norem na povodí uvnitř společenství, uvádí, že výklad doplňujícího ustanovení, které Španělské království nabízí, není výkladem, který připouští judikatura španělského ústavního soudu. V každém případě v projednávané věci podle Komise nedochází k účinnému použití výše uvedených vyhlášek na povodí uvnitř společenství.

         Závěry Soudního dvora
      – K žalobnímu bodu vycházejícímu z neprovedení přílohy V oddílu 1.4 směrnice 2000/60, na kterou odkazuje čl. 8 odst. 2 této směrnice

               25

               K žalobnímu bodu Komise vycházejícímu z neprovedení přílohy V oddílu 1.4 směrnice 2000/60 je třeba bez dalšího uvést, že Komise tento žalobní bod na jednání omezila na neprovedení bodů i) až iii) pododdílu 1.4.1 přílohy V této směrnice.

               26

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že aby bylo vyhověno požadavku právní jistoty, musí být ustanovení směrnice podle ustálené judikatury provedena s nezpochybnitelným závazným účinkem, s požadovanou specifičností, přesností a jasností (viz zejména rozsudky ze dne 20. listopadu 2003, Komise v. Francie, C-296/01, Recueil, s. I-13909, bod 54, a ze dne 16. července 2009, Komise v. Irsko, C-427/07, Sb. rozh. s. I-6277, bod 55).

               27

               Nic to nemění na tom, že podle samotného znění článku 288 třetího pododstavce SFEU mají členské státy volbu formy a prostředků pro provedení směrnic, které nejlépe zajistí výsledek, jehož má být dosaženo. Z tohoto ustanovení vyplývá, že provedení směrnice nevyžaduje v každém členském státě nezbytně legislativní činnost.

               28

               Soudní dvůr také opakovaně rozhodl, že formální převzetí ustanovení směrnice do výslovného a zvláštního právního předpisu není vždy vyžadováno, neboť k provedení směrnice může postačovat, v závislosti na jejím obsahu, všeobecný právní kontext. Zejména existence obecných zásad ústavního nebo správního práva může učinit provedení zvláštními právními nebo správními opatřeními nadbytečnými, avšak za podmínky, že tyto zásady skutečně zaručují plné uplatnění směrnice vnitrostátními správními orgány a že v případě, kdy je cílem dotčeného ustanovení směrnice vznik práv jednotlivců, je právní situace vyplývající z těchto zásad dostatečně přesná a jasná a oprávněné osoby mohou zjistit úplný rozsah svých práv a případně se jich dovolat u vnitrostátních soudů (viz rozsudek ze dne 30. listopadu 2006, Komise v. Lucembursko, C-32/05, Sb. rozh. s. I-11323, bod 34 a citovaná judikatura).

               29

               Výtku Komise je tedy třeba zkoumat ve světle této judikatury.

               30

               Je nesporné, že Španělské království nepřijalo legislativní opatření k provedení přílohy V oddílu 1.4 směrnice 2000/60, pokud jde o povodí uvnitř společenství, která se nacházejí mimo Katalánsko, protože vyhláška z roku 2008 se použije pouze na povodí mezi společenstvími.

               31

               Podle Španělského království je toto provedení zajištěno doplňujícím ustanovením uvedeným v čl. 149 odst. 3 in fine Ústavy, které stanoví, že pokud samosprávná společenství nevyužila svou zákonodárnou pravomoc k provedení směrnice 2000/60, použije se vyhláška z roku 2008 rovněž na uvedená povodí uvnitř společenství.

               32

               Zaprvé i za předpokladu, že se doplňující ustanovení v projednávaném případě použije, Španělské království nicméně nevysvětlilo, jakým způsobem tato zásada umožňuje napravit neexistenci právní úpravy, pokud jde o povodí uvnitř společenství, vzhledem k výslovnému omezení působnosti vyhlášky z roku 2008 na povodí mezi společenstvími.

               33

               Dále je třeba uvést, že kdyby mělo být doplňující použití vyhlášky z roku 2008 chápáno tak, že se prováděcí ustanovení stanovená v jejím oddíle 5.1 použijí, jak uvedla generální advokátka v bodech 23 až 25 svého stanoviska, nad rámec znění jediného článku odst. 2 této vyhlášky na povodí uvnitř společenství, právní situace, která by z toho vyplývala, by nesplňovala požadavky na jasnost a přesnost, kterými se musí vyznačovat vnitrostátní prováděcí opatření (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 24. ledna 2002, Komise v. Itálie, C-372/99, Recueil, s. I-819, bod 18).

               34

               Je třeba rovněž doplnit, že Komise na základě zprávy Consejo de Estado ze dne 15. prosince 2010 poukazuje, a Španělské království jí v tomto bodě neoponuje, na nejistotu při současném stavu španělského ústavního práva ohledně dosahu doplňujícího ustanovení jakožto nástroje k zajištění provedení unijního práva.

               35

               Konečně je třeba uvést, že podle judikatury Tribunal Constitucional, kterou Španělské království cituje ve svém vyjádření, čl. 149 odst. 3 in fine Ústavy zřejmě neumožňuje doplňující použití státních norem v případě chybějící právní úpravy samosprávných společenství, ale má pouze vyplnit zjištěné mezery. Je třeba doplnit, že na jednání Španělské království potvrdilo, že v projednávaném případě samosprávná společenství, s výjimkou samosprávného společenství Katalánsko, nevyužila své zákonodárné pravomoci. Za těchto podmínek není použití doplňujícího ustanovení v projednávaném případě relevantní, pokud jde o povodí uvnitř společenství, která se nenacházejí v Katalánsku.

               36

               Pokud jde o odkaz na vyhlášku z roku 2008 ve vodohospodářských plánech povodí uvnitř společenství, který má prokázat plné použití uvedené vyhlášky na tato povodí, Španělské království s ohledem na výše uvedené neprokázalo, že samosprávná společenství jednala na základě právní povinnosti, když ve vodohospodářských plánech těchto povodí odkazovala na vyhlášku z roku 2008. Pokud však tento odkaz odráží pouhou správní praxi, která může být ze své povahy kdykoliv měněna a není odpovídajícím způsobem zveřejňována, nemůže být považován za platné splnění povinností vyplývajících ze Smlouvy (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. ledna 2011, Komise v. Lucembursko, C-490/09, Sb. rozh. s. I-247, bod 47 a citovaná judikatura).

               37

               Pokud jde o argument Španělského království, podle kterého se Komise snažila v rozporu s čl. 4 odst. 2 SEU a čl. 288 třetím pododstavcem SFEU stanovit způsob, jakým mělo dojít k provedení dotčených ustanovení, je třeba konstatovat, že tento argument spočívá na chybném výkladu žaloby Komise. Komise totiž v žalobě neuvedla ani nenavrhla Soudnímu dvoru způsob, jakým by mělo dojít k provedení dotčených ustanovení směrnice 2000/60 do španělského právního řádu.

               38

               S ohledem na výše uvedené je třeba považovat žalobní bod vycházející z neprovedení přílohy V pododdílu 1.4.1 bodů i) až iii) směrnice 2000/60, na kterou odkazuje čl. 8 odst. 2 této směrnice, za opodstatněný.

         – K žalobnímu bodu vycházejícímu z neprovedení čl. 4 odst. 8, čl. 7 odst. 2 a čl. 10 odst. 1 a 2 směrnice 2000/60, jakož i přílohy V oddílu 1.3 této směrnice, na kterou odkazuje čl. 8 odst. 2 uvedené směrnice

               39

               Je nesporné, že vyhláška z roku 2008 ve znění platném ke dni uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku neobsahovala žádné ustanovení k provedení čl. 4 odst. 8, čl. 7 odst. 2 a čl. 10 odst. 1 a 2 směrnice 2000/60, jakož i přílohy V oddílu 1.3 této směrnice, na kterou odkazuje čl. 8 odst. 2 uvedené směrnice.

               40

               Španělské království ve svých písemnostech uvádí, že tato ustanovení byla provedena vyhláškou z roku 2011 ve spojení s doplňujícím ustanovením. V tomto ohledu je třeba uvést, že vyhláška z roku 2011 v každém případě vstoupila v platnost až po uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku. Přitom je ustálenou judikaturou, že existence nesplnění povinnosti se musí posuzovat vzhledem ke stavu, v němž se dotčený členský stát nacházel v době, kdy uplynula lhůta stanovená v odůvodněném stanovisku, a že změny, ke kterým došlo následovně, nemohou být Soudním dvorem brány v úvahu (rozsudek ze dne 6. listopadu 2012, Komise v. Maďarsko, C‑286/12, bod 41 a citovaná judikatura).

               41

               Pokud jde kromě toho o lhůtu dvanácti let stanovenou v čl. 10 odst. 2 směrnice 2000/60 pro zavedení nebo provedení určitých omezení emisí uvedených v tomto ustanovení, je třeba uvést, že čl. 24 odst. 1 uvedené směrnice stanoví lhůtu pro její provedení, a to včetně jejího článku 10. Je tedy třeba konstatovat, jak učinila i generální advokátka v bodě 7 svého stanoviska, že čl. 10 odst. 2 směrnice 2000/60 neuvádí lhůtu pro provedení tohoto ustanovení, ale lhůtu, během níž mají být provedena omezení emisí.

               42

               Proto je žalobní bod vycházející z neprovedení čl. 4 odst. 8, čl. 7 odst. 2 a čl. 10 odst. 1 a 2 směrnice 2000/60, jakož i přílohy V oddílu 1.3 této směrnice, na kterou odkazuje čl. 8 odst. 2 uvedené směrnice, opodstatněný.

         K žalobním bodům vycházejícím z neprovedení ustanovení směrnice 2000/60, pokud jde o povodí uvnitř samosprávných společenství, která se nacházejí v Katalánsku

      Argumentace účastníků řízení

               43

               Španělské království se opírá o dvě opatření přijatá tímto samosprávným společenstvím ve lhůtě stanovené v odůvodněném stanovisku, a sice nařízení 380/2006 a vládní dohodu z roku 2008, aby prokázalo provedení povinností vyplývajících ze směrnice 2000/60, pokud jde o povodí uvnitř společenství, která se nacházejí v Katalánsku. Dále uvádí tři další opatření přijatá tímto samosprávným společenstvím po uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku, a sice vodohospodářský plán povodí v Katalánsku ze dne 23. listopadu 2010, program opatření schválených vládní dohodou Generalidad de Cataluña ze dne 23. listopadu 2010 (dále jen „program opatření ze dne 23. listopadu 2010“) a královské nařízení 1219/2011, o schválení vodohospodářského plánu povodí pro říční toky Katalánska (BOE ze dne 22. září 2011, dále jen „královské nařízení 1219/2011“), aniž pro toto poslední opatření uvádí, která ustanovení směrnice 2000/60 má provést.

               44

               Komise uvádí, že Španělské království v rozporu s povinností loajální spolupráce neoznámilo Komisi opatření k provedení směrnice 2000/60 ve vztahu k povodím uvnitř společenství nacházejícím se v Katalánsku, a navíc je nepřipojilo k žalobní odpovědi. Podpůrně zejména uvádí, že nelze zohlednit královské nařízení 1219/2011, protože bylo přijato po uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku.

         Závěry Soudního dvora

               45

               Úvodem je třeba uvést, že nelze přihlédnout k programu opatření ze dne 23. listopadu 2010 ani ke královskému nařízení 1219/2011, které Španělské království uvádí jako opatření provádějící ustanovení směrnice 2000/60, jelikož tato opatření byla přijata po uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku.

               46

               Pokud jde o provedení čl. 7 odst. 2, jakož i čl. 10 odst. 1 a 2 směrnice 2000/60, Španělské království se se v tomto ohledu opírá kromě nařízení 380/2006 a vládní dohody z roku 2008 o program opatření ze dne 23. listopadu 2010. Z toho vyplývá, že tato ustanovení směrnice 2000/60 byla během lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku provedena jen částečně.

               47

               Je tedy třeba konstatovat, že žalobní body Komise vycházející z toho, že Španělské království neprovedlo tato ustanovení směrnice 2000/60, jsou opodstatněné.

               48

               Pokud jde o provedení čl. 4 odst. 8 této směrnice, Španělské království uvádí, že tato ustanovení byla provedena nařízením 380/2006. Pokud jde o provedení přílohy V oddílu 1.3 a pododdílu 1.4.1 bodů i) až iii) uvedené směrnice, na kterou odkazuje čl. 8 odst. 2 této směrnice, tento členský stát se v tomto ohledu opírá o vládní dohodu z roku 2008.

               49

               V tomto ohledu je sice třeba uvést, že Španělské království uvedlo poprvé tato prováděcí opatření v žalobní odpovědi, což nelze uvést do souladu s povinností loajální spolupráce, která členským státům přísluší na základě čl. 4 odst. 3 SEU. Nicméně předmětem projednávané žaloby není nesplnění informační povinnosti, ale nesplnění povinnosti provést některá ustanovení směrnice 2000/60. Pouhá skutečnost, že Španělské království neinformovalo Komisi v rámci postupu před zahájením soudního řízení o tom, že k provedení již došlo, nemůže stačit k prokázání tvrzeného nesplnění povinnosti (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. června 2005, Komise v. Itálie, C-456/03, Sb. rozh. s. I-5335, body 46 a 47).

               50

               Byla-li totiž ustanovení vnitrostátního práva, jichž se dovolává Španělské království, platná v době uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku, musí je Soudní dvůr vzít v úvahu při posouzení existence tohoto nesplnění povinnosti (viz výše uvedený rozsudek ze dne 16. června 2005, Komise v. Itálie, bod 48).

               51

               Pokud jde o čl. 4 odst. 8 směrnice 2000/60 a přílohu V oddíl 1.3 a pododdíl 1.4.1 body i) až iii) této směrnice, je třeba konstatovat, že Komise nevznáší žádnou věcnou námitku proti nařízení 380/2006 a vládní dohodě z roku 2008, kterými byla podle Španělského království provedena výše uvedená ustanovení směrnice 2000/60.

               52

               Žalobní bod vycházející z neprovedení čl. 4 odst. 8 a přílohy V oddílu 1.3 a pododdílu 1.4.1 body i) až iii) směrnice 2000/60, na kterou odkazuje čl. 8 odst. 2 této směrnice, tedy musí být zamítnut.

               53

               Za těchto podmínek je třeba zamítnout žalobu v rozsahu, v němž směřuje k určení, že Španělské království neprovedlo čl. 4 odst. 8 a přílohu V oddíl 1.3 a pododdíl 1.4.1 body i) až iii) směrnice 2000/60, na kterou odkazuje čl. 8 odst. 2 této směrnice, pokud jde o povodí uvnitř společenství, která se nacházejí v Katalánsku.

               54

               S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba určit, že Španělské království tím, že nepřijalo všechna opatření nezbytná k provedení čl. 4 odst. 8, čl. 7 odst. 2, čl. 10 odst. 1 a 2, jakož i přílohy V oddílu 1.3 a pododdílu 1.4.1 bodů i) až iii) směrnice 2000/60, na kterou odkazuje čl. 8 odst. 2 této směrnice, pokud jde o povodí uvnitř samosprávných společenství, která se nacházejí mimo Katalánsko, jakož i čl. 7 odst. 2 a čl. 10 odst. 1 a 2 směrnice 2000/60, pokud jde o povodí uvnitř samosprávných společenství nacházející se v Katalánsku, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z této směrnice.

               55

               Ve zbývající části je třeba žalobu zamítnout.

         K nákladům řízení

               56

               Jelikož v projednávaném případě Komise požadovala po Španělském království náhradu nákladů řízení a tento stát neměl v podstatné části ve věci úspěch a jelikož Španělské království v průběhu postupu před zahájením soudního řízení neposkytlo všechny užitečné informace ohledně ustanovení vnitrostátního práva, kterými dle jeho názoru splnilo různé povinnosti, které mu ukládá směrnice 2000/60, je důvodné mu uložit náhradu všech nákladů řízení.

               57

               Podle čl. 138 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Podle odstavce 3 tohoto článku, pokud měli účastníci řízení ve věci částečně úspěch i neúspěch, ponese každý z nich vlastní náklady řízení. Jeví-li se to však vzhledem k okolnostem v projednávané věci jako odůvodněné, může Soudní dvůr rozhodnout, že účastník řízení ponese vlastní náklady řízení a nahradí část nákladů řízení vynaložených druhým účastníkem řízení.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Španělské království tím, že nepřijalo všechna opatření nezbytná k provedení čl. 4 odst. 8, čl. 7 odst. 2, čl. 10 odst. 1 a 2, jakož i přílohy V oddílu 1.3 a pododdílu 1.4.1 bodů i) až iii) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/60/ES ze dne 23. října 2000, kterou se stanoví rámec pro činnost Společenství v oblasti vodní politiky, na kterou odkazuje čl. 8 odst. 2 této směrnice, pokud jde o povodí uvnitř samosprávných společenství, která se nacházejí mimo Katalánsko, jakož i čl. 7 odst. 2 a čl. 10 odst. 1 a 2 směrnice 2000/60, pokud jde o povodí uvnitř samosprávných společenství nacházející se v Katalánsku, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z této směrnice.

                           2)

                           Ve zbývající části se žaloba zamítá.

                           3)

                           Španělské království ponese náhradu nákladů řízení.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: španělština.