title: Rozsudek Tribunálu (druhého senátu) ze dne 15. září 2017.#Carina Skareby v. Evropská služba pro vnější činnost.#Veřejná služba – Úředníci – Svoboda projevu – Povinnost loajality – Vážný zásah do oprávněných zájmů Unie – Zamítnutí povolení zveřejnit článek – Výzva ke změně textu – Článek 17a služebního řádu – Předmět žaloby – Rozhodnutí o zamítnutí správní stížnosti.#Věc T-585/16.

text:
         ROZSUDEK TRIBUNÁLU (druhého senátu)
      15. září 2017 (
            *1
         )
      „Veřejná služba – Úředníci – Svoboda projevu – Povinnost loajality – Vážný zásah do oprávněných zájmů Unie – Zamítnutí povolení zveřejnit článek – Výzva ke změně textu – Článek 17a služebního řádu – Předmět žaloby – Rozhodnutí o zamítnutí správní stížnosti“
      Ve věci T‑585/16,

         Carina Skareby, úřednice Evropské služby pro vnější činnost (ESVČ), s bydlištěm v Lovani (Belgie), zastoupená S. Rodriguesem a C. Bernard-Glanzem, advokáty,
      žalobkyně,
      proti

         Evropské službě pro vnější činnost (ESVČ), zastoupené S. Marquardtem, jako zmocněncem, ve spolupráci s M. Troncoso Ferrerem, F.-M. Hislairem a S. Moya Izquierdo, advokáty,
      žalované,
      jejímž předmětem je návrh na základě článku 270 SFEU znějící na zrušení jednak rozhodnutí ESVČ ze dne 5. června 2015, kterým bylo zamítnuto zveřejnění článku a byla učiněna výzva ke změně dvou odstavců navrženého textu, a jednak „v rozsahu, v němž je to nezbytné“ rozhodnutí ESVČ ze dne 18. prosince 2015, kterým byla zamítnuta stížnost podaná proti původnímu rozhodnutí,
      TRIBUNÁL (druhý senát),
      ve složení M. Prek, předseda, F. Schalin a J. Costeira (zpravodajka), soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: P. Cullen, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 3. května 2017,
      vydává tento
      Rozsudek
      Skutečnosti předcházející sporu

               1

               Žalobkyně C. Skareby je úřednicí Evropské služby pro vnější činnost (ESVČ).

               2

               E-mailem ze dne 19. května 2015 informovala žalobkyně prostřednictvím svých právních zástupců ESVČ na základě článku 17a služebního řádu úředníků Evropské unie (dále jen „služební řád“) o svém úmyslu zveřejnit v časopise Politico článek nazvaný „Otevřený dopis občanovi Hermanovi“ spočívající v otevřeném dopise bývalému předsedovi Evropské rady Hermanovi Van Rompuymu, který měl upozornit na problém obtěžování v evropských orgánech (dále jen „sporný text“).

               3

               Přípisem ze dne 5. června 2015 odpověděl zaměstnanec pověřený vedením odboru „Práva a povinnosti“ ředitelství „Lidské zdroje“ generálního ředitelství „Správa a finance“ ESVČ tak, že dva odstavce článku podléhající povolení jsou v rozporu s „povinností loajality a zdrženlivosti“, která se vztahuje na žalobkyni jakožto úřednici orgánu Evropské unie, neboť žalobkyně přímo a bez jakéhokoliv důkazu přičítala ředitelství ESVČ konkrétní jednání v rozporu se služebním řádem. Následně požádal žalobkyni o předložení revidovaného textu zohledňujícího uvedené námitky s tím, že v opačném případě nebude zveřejnění povoleno (dále jen „rozhodnutí o zamítnutí zveřejnění“).

               4

               Odstavce dotčeného sporného textu, v projednávaném případě pátý a osmnáctý odstavec (dále jen dohromady „sporné odstavce“), byly formulovány následovně:
               „Zdá se, že modus operandi hierarchie evropských orgánů, jak jsem mohla být svědkem, je přesvědčit každého, kdo má názor na způsob, jakým jsou orgány řízeny, že on nebo ona udělají lépe, pokud změní práci, odejdou do předčasného důchodu nebo na pracovní neschopnost. Přejdi k jiné věci. Zapomeň. Takto mohou nadřízení pokračovat v obtěžování některých podřízených a protěžovat jiné: možná to není plánovaná strategie – je však systematická.
               […]
               ESVČ musí jít příkladem ve vnitřním uplatňování práv, organizační transparentnosti a dodržování pravidel právního státu – nebo nebudeme věrohodní ani na mezinárodní scéně.“

               5

               Dopisem ze dne 1. července 2015 požádala žalobkyně prostřednictvím svých právních zástupců o vysvětlení rozhodnutí o zamítnutí zveřejnění, zejména toho, jak mohly sporné odstavce kromě údajného porušení povinnosti loajality a zdrženlivosti „vážně poškodit oprávněné zájmy Unie“ ve smyslu článku 17a služebního řádu.

               6

               E-mailem ze dne 24. července 2015 odpověděl hlavní právník odboru „Práva a povinnosti“ následovně:
               „V [rozhodnutí o zamítnutí zveřejnění] jsme neuvedli, že [mohla] věc ‚vážně poškodit oprávněné zájmy Unie‘.
               Je nicméně důležité zopakovat, že ESVČ nepovolila zveřejnění [sporného textu] ve stávající podobě, neboť jej považujeme za porušení povinnosti loajality a zdrženlivosti.
               Zveřejnění podléhá povolení na základě čl. 17 odst. 1 služebního řádu […]
               Důrazně doporučujeme vaší klientce nepřistupovat ke zveřejnění bez našeho povolení.“

               7

               Dopisem ze dne 4. září 2015 podala žalobkyně prostřednictvím svých zástupců stížnost proti rozhodnutí o zamítnutí zveřejnění na základě čl. 90 odst. 2 služebního řádu. V této stížnosti v podstatě uvedla, že ESVČ zaprvé porušila článek 17a služebního řádu, neboť neprokázala, že by zveřejnění sporného textu mohlo „vážně poškodit oprávněné zájmy Unie“, a zadruhé že tudíž porušila právo na svobodu projevu zaručené žalobkyni článkem 10 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950 (dále jen „EÚLP“) a článkem 11 Listiny základních práv Evropské unie.

               8

               Rozhodnutím ze dne 18. prosince 2015 orgán oprávněný ke jmenování (dále jen „OOJ“) ESVČ zamítl stížnost žalobkyně (dále jen „rozhodnutí o zamítnutí stížnosti“).

               9

               Rozhodnutí o zamítnutí stížnosti v podstatě uvádí, že článek 17a služebního řádu vyjadřuje myšlenku neustálé potřeby spravedlivé rovnováhy mezi zárukou výkonu svobody projevu úředníků Unie a ochranou legitimního cíle obecného zájmu, zejména ochranou oprávněných zájmů Unie. V tomto ohledu rozhodnutí o zamítnutí stížnosti nejprve upřesňuje, že předmět sporného textu se týká činnosti Unie, dále že sporný text může být v rozporu s „povinností loajality a zdrženlivosti“ a nakonec že tento rozpor sám o sobě představuje reálné nebezpečí vážného poškození zájmů Unie ve smyslu článku 17a služebního řádu. Rozhodnutí o zamítnutí stížnosti zdůrazňuje, že zveřejnění sporného textu by vážně poškodilo oprávněné zájmy Unie, neboť jednak sporný text neobsahuje žádný důkaz k doložení tvrzení týkajících se obtěžování úředníků a jednak sporné odstavce nelze vnímat jako odchylný názor od názoru zastávaného ESVČ, nýbrž naznačují rozšířený nevyřešený problém v orgánech Unie, což může být z pohledu průměrného čtenáře vnímáno tak, že orgány neuskutečňují vhodnou politiku boje proti obtěžování. Kromě toho zdůrazňuje rozhodnutí o zamítnutí stížnosti, že mohlo být komentováno vícero částí sporného textu, avšak ESVČ komentovala toliko dva odstavce, což svědčí o tom, že je rozhodnutí o zamítnutí stížnosti přiměřené a omezuje se na nezbytný rozsah.

         Řízení a návrhová žádání účastnic řízení

               10

               Návrhem došlým kanceláři Soudu pro veřejnou službu dne 15. března 2016 podala žalobkyně projednávanou žalobu. Tato žaloba byla zapsána pod číslem F‑15/16.

               11

               Žalobní odpověď ESVČ došla kanceláři Soudu pro veřejnou službu dne 10. června 2016.

               12

               Na základě článku 3 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU, Euratom) 2016/1192 ze dne 6. července 2016 o přenesení pravomoci rozhodovat v prvním stupni spory mezi Evropskou unií a jejími zaměstnanci na Tribunál (Úř. věst. 2016, L 200, s. 137) byla projednávaná věc převedena na Tribunál ve stavu, v jakém se nacházela ke dni 31. srpna 2016. Byla zapsána pod číslem T‑585/16 a přidělena druhému senátu.

               13

               Vzhledem k tomu, že písemná část řízení byla ukončena před převedením projednávané věci na Tribunál, dotázal se Tribunál dopisy soudní kanceláře ze dne 9. listopadu 2016 účastnic řízení na konání jednání.

               14

               Účastnice řízení přednesly řeči na jednání konaném dne 3. května 2017.

               15

               Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:

                        –

                        prohlásil její žalobu za přípustnou;

                        –

                        zrušil rozhodnutí o zamítnutí zveřejnění a „v rozsahu, v němž je to nezbytné“ rozhodnutí o zamítnutí stížnosti;

                        –

                        uložil ESVČ náhradu nákladů řízení.

               16

               ESVČ navrhuje, aby Tribunál:

                        –

                        prohlásil žalobu za neopodstatněnou;

                        –

                        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.

         Právní otázky
      Úvodní poznámky k předmětu žaloby

               17

               Je třeba zdůraznit, že žalobkyně podala projednávanou žalobu proti rozhodnutí o zamítnutí zveřejnění a „v rozsahu, v němž je to nezbytné“ proti rozhodnutí o zamítnutí stížnosti.

               18

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že administrativní stížnost a její výslovné nebo implicitní zamítnutí tvoří nedílnou součást komplexního řízení a jsou jen jedním z předpokladů, které musí být splněny před podáním žaloby. Za těchto podmínek je žalobou, i když formálně směřující proti zamítnutí stížnosti, předložen soudu k přezkumu akt nepříznivě zasahující do právního postavení, proti němuž byla stížnost podána, ledaže by byl dopad zamítnutí stížnosti odlišný od dopadu aktu napadeného touto stížností. Výslovné rozhodnutí o zamítnutí stížnosti nemusí vzhledem ke svému obsahu potvrzovat akt napadený žalobcem. Je tomu tak tehdy, když rozhodnutí o zamítnutí stížnosti obsahuje přezkum situace žalobce na základě nových právních a skutkových okolností nebo mění či doplňuje původní rozhodnutí. V těchto případech představuje zamítnutí stížnosti akt podléhající přezkumu soudem, který jej vezme v úvahu při posouzení legality napadeného aktu, případně jej posoudí jako akt nepříznivě zasahující do právního postavení nahrazující napadený akt (viz rozsudek ze dne 21. května 2014, Mocová v. Komise, T‑347/12 P, EU:T:2014:268, bod 34, a citovaná judikatura).

               19

               Tato koncepce je mimoto rovněž podpořena úvahou, podle které je doplnění odůvodnění ve fázi rozhodnutí o zamítnutí stížnosti v souladu s účelem čl. 90 odst. 2 služebního řádu, podle kterého je rozhodnutí o stížnosti rovněž odůvodněno. Toto ustanovení totiž nezbytně předpokládá, že orgán oprávněný rozhodnout o stížnosti není vázán pouhým odůvodněním rozhodnutí, které je předmětem stížnosti, jež může být popřípadě nedostatečné, či dokonce v případě implicitního rozhodnutí o zamítnutí neexistující (viz rozsudky ze dne 21. května 2014, T‑347/12 P, EU:T:2014:268, bod 35 a citovaná judikatura, a ze dne 17. ledna 2017, LP v. Europol, T‑719/15 P, nezveřejněný, EU:T:2017:7, bod 19 a citovaná judikatura).

               20

               V projednávaném případě, jak vyplývá z bodů 3, 8 a 9 výše, nemění rozhodnutí o zamítnutí stížnosti smysl ani rozsah rozhodnutí o zamítnutí zveřejnění. Rozhodnutí o zamítnutí stížnosti totiž jednak potvrzuje zamítnutí zveřejnění sporného textu a jednak omezuje požadavek předchozí změny sporného textu na dva odstavce, které byly označeny v rozhodnutí o zamítnutí zveřejnění.

               21

               Odůvodnění rozhodnutí o zamítnutí stížnosti se však částečně liší od odůvodnění rozhodnutí o zamítnutí zveřejnění. V rozhodnutí o zamítnutí stížnosti totiž bylo zveřejnění sporného textu zamítnuto na základě porušení „povinnosti loajality a zdrženlivosti“, neboť žalobkyně přímo a bez jakéhokoliv důkazu přičítala ředitelství ESVČ konkrétní jednání v rozporu se služebním řádem. Rozhodnutí o zamítnutí stížnosti je přitom v podstatě založeno na reálném nebezpečí vážného poškození zájmů Unie ve smyslu článku 17a služebního řádu. Přesněji řečeno, považuje zaprvé samotné porušení „povinnosti loajality a zdrženlivosti“ za reálné nebezpečí vážného poškození těchto zájmů, zadruhé má za to, že sporný text neobsahuje žádný důkaz dokládající tam uvedená tvrzení, a zatřetí sporné odstavce popírají existenci politiky směřující k boji proti obtěžování v orgánech Unie.

               22

               Je tak třeba konstatovat, že rozhodnutí o zamítnutí stížnosti obsahuje doplnění odůvodnění, jež upřesňuje a rozvíjí odůvodnění aktu, proti kterému tato stížnost směřuje, v projednávaném případě rozhodnutí o zamítnutí zveřejnění.

               23

               Vzhledem k tomu, že toto odůvodnění upřesňuje a doplňuje odůvodnění rozhodnutí o zamítnutí zveřejnění, a vzhledem k evolutivní povaze postupu před zahájením soudního řízení musí být pro účely přezkumu legality rozhodnutí o zamítnutí zveřejnění zohledněno odůvodnění rozhodnutí o zamítnutí stížnosti.

         K věci samé

               24

               Žalobkyně na podporu své žaloby na neplatnost uvádí dva žalobní důvody. První důvod vychází z porušení práva na svobodu projevu. Druhý důvod vychází z nesprávného posouzení, pokud jde o porušení „povinnosti loajality a zdrženlivosti“.

               25

               Tribunál považuje za vhodné zabývat se nejprve druhým žalobním důvodem.

         K druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nesprávného posouzení, pokud jde o porušení povinnosti loajality

               26

               V rámci druhého žalobního důvodu žalobkyně uvádí první bod, podle něhož měl OOJ nesprávně za to, že první, čtvrtý až sedmý, třináctý a devatenáctý odstavec sporného textu popírá existenci politiky ESVČ a Unie ohledně boje proti obtěžování. Žalobkyně uvádí, že v těchto odstavcích pouze vyjádřila myšlenku, podle níž je zaprvé obtěžování široce rozšířeným jevem a zadruhé může tato situace ohrozit autoritu ESVČ a následně Unie na celosvětové úrovni. Ve sporném textu však žalobkyně netvrdí, že obtěžování „ohrožuje řádné fungování služeb“ ani že „by nebyla dostupná žádná náprava“. V každém případě nepředstavuje sporný text „chování odporující důstojnosti a respektu, jež náleží orgánu“ ve smyslu použitelné judikatury.

               27

               V rámci druhého bodu žalobkyně zdůrazňuje, že OOJ se dopustil „zjevně“ nesprávného posouzení, pokud měl za to, že v druhém a šestém odstavci sporného textu považovala svého zaměstnavatele za nepřítele a dlouhodobě vůči němu chovala nedůvěru. Žalobkyně totiž uvádí, že pokud dotčené odstavce odkazují na „válku“, jedná se o „válku v rámci evropských orgánů“, a nikoli proti nim.

               28

               Ve třetím bodě žalobkyně uvádí, že OOJ měl nesprávně za to, že z třetího a patnáctého odstavce sporného textu vyplývá, že „široce rozšířené obtěžování vedlo mnohé úředníky k čerpání dlouhodobé nemocenské dovolené nebo pracovní neschopnosti“. V tomto ohledu žalobkyně tvrdí, že nikdy nepředložila počet osob, které se nacházely na dlouhodobé nemocenské dovolené nebo pracovní neschopnosti, a proto nelze ze sporného textu vyvodit, že se jednalo o větší počet. Navíc, i když vyjádřila názor, že obtěžování je široce rozšířeným jevem a že se mnozí kolegové nacházeli na dlouhodobé nemocenské dovolené nebo pracovní neschopnosti, OOJ tento názor nesprávně považoval za chování odporující důstojnosti a respektu, jež náleží orgánu.

               29

               V rámci čtvrtého bodu žalobkyně uvádí, že se OOJ dopustil nesprávného výkladu, když měl za to, že osmnáctý odstavec sporného textu uvádí, že ESVČ a Unie „nejdou příkladem“ svou politikou týkající se řešení obtěžování v rámci svých oddělení. Podle žalobkyně dotčený odstavec toliko říká, že ESVČ by měla jít příkladem, a nikoli že jím není, přičemž pouze naznačuje, že může udělat více.

               30

               V pátém bodě žalobkyně tvrdí, že sporné odstavce neobsahují žádnou urážku, ani nevyjadřují nedostatek respektu, agresivitu či jinou formu nepřátelství a že jsou pouze jejím projevem svobody vyjadřování, která zahrnuje právo vyjádřit nesouhlasné nebo menšinové názory oproti názorům zastávaným orgánem, který ji zaměstnává, i když se tyto názory mohou někoho dotknout, šokovat či znepokojovat.

               31

               V rámci šestého bodu má žalobkyně za to, že OOJ se dopustil „zjevně“ nesprávného posouzení, pokud považoval výše zmíněné odstavce za rozporné s „povinností loajality a zdrženlivosti“, která se na ni vůči orgánu jako na úředníka vztahuje.

               32

               ESVČ s argumenty žalobkyně nesouhlasí.

               33

               Úvodem je třeba poukázat na to, jak vyplývá z bodů 3, 4, 8 a 9 výše, že se rozhodnutí o zamítnutí zveřejnění omezuje na uvedení dvou odstavců, a to pátého a osmnáctého odstavce, sporného textu, které jsou podle něj v rozporu s „povinností loajality a zdrženlivosti“, která se na žalobkyni jako na úředníka Unie vztahuje, a že bylo toto omezení ohledně dvou odstavců potvrzeno v rozhodnutí o zamítnutí stížnosti.

               34

               Proto, ačkoliv rozhodnutí o zamítnutí stížnosti obsahuje komentáře k dalším odstavcům sporného textu, lze tyto komentáře považovat toliko za obiter dicta.

               35

               Z uvedeného vyplývá, že body týkající se jiných odstavců sporného textu než pátého a osmnáctého, jsou irelevantní vzhledem k tomu, že nemají žádný užitečný účinek na legalitu rozhodnutí o zamítnutí zveřejnění.

               36

               Je tak třeba rozhodnout, že první bod je částečně irelevantní v rozsahu, v němž se týká prvního, čtvrtého, šestého, sedmého, třináctého a devatenáctého odstavce sporného textu, a že druhý a třetí bod jsou irelevantní v celém svém rozsahu.

               37

               Proto je třeba zkoumat pouze první a čtvrtý až šestý bod v rozsahu, v němž se týkají sporných odstavců.

               38

               V prvním a čtvrtém bodě žalobkyně uvádí, že ESVČ měla nesprávně za to, že jednak sporné odstavce popírají existenci politiky ESVČ a Unie ohledně boje proti obtěžování a jednak ESVČ a Unie „nejdou příkladem“ při řešení obtěžování v rámci svých oddělení.

               39

               V tomto ohledu je třeba připomenout text sporných odstavců:
               „Zdá se, že modus operandi hierarchie evropských orgánů, jak jsem mohla být svědkem, je přesvědčit každého, kdo má názor na způsob, jakým jsou orgány řízeny, že on nebo ona udělají lépe, pokud změní práci, odejdou do předčasného důchodu nebo na pracovní neschopnost. Přejdi k jiné věci. Zapomeň. Takto mohou nadřízení pokračovat v obtěžování některých podřízených a protěžovat jiné: možná to není plánovaná strategie – je však systematická.
               […]
               ESVČ musí jít příkladem ve vnitřním uplatňování práv, organizační transparentnosti a dodržování pravidel právního státu – nebo nebudeme věrohodní ani na mezinárodní scéně.“

               40

               Je třeba také připomenout, že tyto sporné odstavce jsou uvedeny v textu, který se zabývá problémem obtěžování v evropských orgánech. Pátý odstavec sporného textu podrobněji popisuje „modus operandi“ hierarchie evropských orgánů a doplňuje, že „nadřízení mohou pokračovat v obtěžování některých podřízených a protěžovat jiné“ a děje se tak „systematicky“. V tomto kontextu toto tvrzení, zejména spojení „modus operandi“ a „systematicky“, naznačuje, že obtěžování je rozšířeným jevem v hierarchii evropských orgánů.

               41

               Kromě toho osmnáctý odstavec sporného textu tvrdí, že ESVČ „musí jít příkladem ve vnitřním uplatňování práv, transparentnosti organizace a stavu práva“. Z uvedeného vyplývá, že ESVČ není „příkladem“ v boji proti obtěžování. Jinými slovy, tento orgán nejde „příkladem“ svou politikou řešení obtěžování v rámci svých oddělení.

               42

               Osmnáctý odstavec sporného textu navíc přebírá myšlenku, která vyplývá již z jeho pátého odstavce, že v ESVČ a v širším smyslu v orgánech Unie neexistuje účinná politika boje proti obtěžování.

               43

               Tyto závěry jsou nadto v žalobě potvrzeny samotnou žalobkyní. V bodě 44 žaloby totiž připouští, že ve sporném textu „vyjádřila myšlenku, [že je] obtěžování široce rozšířeným jevem, jakož i své znepokojení, že tato situace může ohrozit autoritu ESVČ a následkem toho i Unie na celosvětové úrovni“.

               44

               Z výše uvedeného vyplývá, že se OOJ ve výkladu sporných odstavců nedopustila nesprávného posouzení.

               45

               První a čtvrtý bod proto musí být tedy zamítnuty jako neopodstatněné.

               46

               V pátém bodě žalobkyně v podstatě tvrdí, že sporné odstavce neobsahují žádnou urážku ani nevyjadřují nedostatek respektu, agresivitu či jinou formu nepřátelství a jsou pouze jejím projevem svobody vyjadřování.

               47

               Jak však vyplývá z bodů 3 a 9 výše, rozhodnutí o zamítnutí zveřejnění bylo přijato nikoli z důvodu toho, že by obsahovalo urážky nebo vyjadřovalo jakýkoli nedostatek respektu, agresivitu či jinou formu nepřátelství. Odůvodnění rozhodnutí o zamítnutí zveřejnění totiž uvádí, že sporné odstavce jsou v rozporu s „povinností loajality a zdrženlivosti“, která se na žalobkyni jako na úředníka Unie vůči orgánu vztahuje.

               48

               Proto jelikož OOJ neměl za to, že sporné odstavce obsahují urážky ani že vyjadřují jakýkoli nedostatek respektu, agresivitu či jinou formu nepřátelství, je třeba pátý bod zamítnout jako neopodstatněný.

               49

               Nakonec v šestém bodě žalobkyně uvádí, že se OOJ dopustil „zjevně“ nesprávného posouzení, pokud považoval sporné odstavce za rozporné s „povinností loajality a zdrženlivosti“, která se na ni jako na úředníka Unie vůči orgánu vztahuje.

               50

               V tomto ohledu je třeba připomenout zásady vyplývající z ustanovení, která upravují vztah mezi Unií a jejími úředníky a zaměstnanci.

               51

               Zaprvé z čl. 11 prvního pododstavce služebního řádu vyplývá, že úředník plní své služební povinnosti a řídí se výhradně zájmy Unie. Totéž ustanovení zavazuje úředníka vykonávat služební povinnosti, které mu byly uloženy, objektivně, nestranně a v souladu se zásadou loajality k Unii.

               52

               Zadruhé podle článku 12 služebního řádu musí úředník upustit od veškerých akcí, které mohou ohrozit důstojnost jeho úřadu.

               53

               Zatřetí podle článku 12b odst. 1 musí úředník k mimopracovní výdělečné nebo nevýdělečné získat souhlas OOJ.

               54

               Začtvrté, a to zejména, podle čl. 17a odst. 1 služebního řádu má úředník právo na svobodu projevu, s náležitým zřetelem na „zásady loajality a nestrannosti“. Tento článek stejně jako články 11, 12 a 12b představuje jeden z konkrétních projevů povinnosti loajality, která se vztahuje na všechny úředníky. Na základě této povinnosti se musí úředník zejména zdržet jednání narušujících důstojnost a respekt, jež náleží orgánu a jeho složkám (pokud jde o povinnost loajality v rámci článku 17a služebního řádu, viz rozsudek ze dne 23. října 2013, Gomes Moreira v. ECDC, F‑80/11, EU:F:2013:159, bod 61 a citovaná judikatura).

               55

               Kromě toho je třeba vyzdvihnout, že podle judikatury by úředník neměl verbálním nebo písemným vyjádřením nebo jakýmkoliv jiným jednáním porušit své povinnosti vyplývající ze služebního řádu, zejména z jeho článků 11, 12, 12b a 17a, ve vztahu k Unii, které má sloužit, a narušit tak vztah důvěry, který ho s ní spojuje, a ztížit tak, nebo dokonce znemožnit splnění úkolů, které byly Unii svěřeny, ve spolupráci s ním (rozsudek ze dne 6. března 2001, Connolly v. Komise, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, bod 47).

               56

               Rovněž je třeba upřesnit, že z odkazů čl. 11 prvního pododstavce služebního řádu na „služební povinnosti“ a „jednání“, článku 12 služebního řádu na „veškeré akce“ a článku 12b na „mimopracovní činnost“ vyplývá, že zachování vztahu důvěry není uloženo jen při plnění zvláštních úkolů svěřených úředníkovi, ale vztahuje se rovněž na veškeré vztahy mezi úředníkem a Unií (rozsudek ze dne 23. října 2013, Gomes Moreira v. ECDC, F‑80/11, EU:F:2013:159, bod 65; v tomto smyslu viz rovněž rozsudek ze dne 26. listopadu 1991, Williams v. Účetní dvůr, T‑146/89, EU:T:1991:61, bod 72).

               57

               Úvodem je třeba poznamenat, že rozhodnutí o zamítnutí zveřejnění uzavřelo, že sporné odstavce jsou v rozporu s „povinností loajality a zdrženlivosti“. Nicméně z tohoto rozhodnutí jasně vyplývá, že se ve skutečnosti týká porušení povinnosti loajality a povinnost zdrženlivosti je tam pouze zmíněna, aniž má jakýkoli dopad na projednávanou věc. Proto je třeba zkoumat nesprávné posouzení namítané žalobkyní toliko ve světle povinnosti loajality.

               58

               V projednávaném případě je třeba konstatovat, že sporné odstavce obsahují očerňující tvrzení, která poškozují čest všech osob zastávajících hierarchickou pozici v evropských orgánech. Oproti názoru žalobkyně nelze tvrzení, podle nichž existuje „modus operandi“ evropských orgánů nebo „systematická praxe“, jež umožňuje nadřízeným „pokračovat v obtěžování některých podřízených a protěžovat jiné“, a ESVČ neplní svou povinnost „jít příkladem ve vnitřním uplatňování práv, transparentnosti organizace a stavu práva“, kvalifikovat jako pouhé nesouhlasné nebo menšinové názory. Tyto formulace musí být považovány za takové, které samy o sobě zasahují do důstojnosti všech osob zastávajících hierarchickou pozici v evropských orgánech, a tedy i samotných orgánů.

               59

               Jak uvádí ESVČ, obtěžování totiž představuje protiprávní jednání, jež může ohrozit fungování orgánu, zvláště pokud je, jak tvrdí sporný text, rozšířené. Přitom tvrzení naznačující, že takové zvlášť zavrženíhodné jednání ze strany hierarchie evropských orgánů, jako je obtěžování, a absence vhodných opatření k nápravě ze strany orgánů, mohou ovlivnit image, důstojnost a respekt, jež náleží obecně všem osobám zastávajícím hierarchickou pozici v orgánech, a tedy i samotným orgánům, zejména ESVČ. Tato tvrzení tedy představují porušení povinnosti loajality.

               60

               Z uvedeného vyplývá, že OOJ měl správně za to, že tvrzení vyplývající ze sporných odstavců je v rozporu s povinností loajality, která se na žalobkyni jakožto úředníka vztahuje.

               61

               Proto nelze tomuto poslednímu bodu vyhovět.

               62

               S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba druhý žalobní důvod zamítnout jako celek, jako částečně irelevantní a částečně neopodstatněný.

         K prvnímu důvodu, vycházejícímu z porušení práva na svobodu projevu

               63

               V rámci prvního žalobního důvodu žalobkyně hlavně uvádí, že OOJ porušil článek 17a služebního řádu, a tím i zasáhl do její svobody projevu, která je jí garantována článkem 10 EÚLP a článkem 11 Listiny základních práv Evropské unie, neboť neprokázal, že může sporný text způsobit vážnou újmu oprávněným zájmům Unie, a nepovolil jí zveřejnit sporný text.

               64

               V této souvislosti dělí žalobkyně projednávaný žalobní důvod na tři části. První směřuje k popření toho, že porušení „povinnosti loajality a zdrženlivosti“ představuje reálné nebezpečí vážného poškození oprávněných zájmů Unie, druhá směřuje ke zpochybnění požadavku, podle kterého musí úředník, který si přeje zveřejnit novinový článek, disponovat důkazy dokládajícími jeho prohlášení, a ve třetí části nesouhlasí s argumentem, podle něhož sporné odstavce popírají existenci politiky směřující k boji proti obtěžování v orgánech Unie.

         – K první části, směřující k popření toho, že porušení povinnosti loajality představuje reálné nebezpečí vážného poškození oprávněných zájmů Unie

               65

               Zaprvé žalobkyně uvádí, že rozsudek ze dne 23. října 2013, Gomes Moreira v. ECDC (F‑80/11, EU:F:2013:159), na který OOJ odkazoval, aby podpořil své tvrzení o tom, že samotné porušení „povinnosti loajality a zdrženlivosti“ představuje nebezpečí vážné újmy obecného zájmu, nelze v projednávané věci použít. Podle žalobkyně totiž nejsou skutkové okolnosti uvedeného rozsudku srovnatelné s okolnostmi dotčenými v projednávané věci, neboť uvedený rozsudek nebyl přijat v kontextu žádosti o zveřejnění, ale v rámci ukončení pracovní smlouvy.

               66

               ESVČ s prvním argumentem žalobkyně nesouhlasí.

               67

               V tomto ohledu je třeba konstatovat, že rozhodnutí o zamítnutí stížnosti odkazuje v bodech 62 až 64 na rozsudek ze dne 23. října 2013, Gomes Moreira v. ECDC (F‑80/11, EU:F:2013:159) na podporu závěru, podle něhož „představuje samotné porušení povinnosti loajality a zdrženlivosti nebezpečí vážné újmy obecného zájmu“.

               68

               Nicméně odkaz na rozsudek ze dne 23. října 2013, Gomes Moreira v. ECDC (F‑80/11, EU:F:2013:159), netvoří zvláštní základ rozhodnutí o zamítnutí stížnosti. Rozhodnutí o zamítnutí stížnosti je totiž odůvodněno tím, že „samotné porušení povinnosti loajality a zdrženlivosti představuje nebezpečí vážné újmy obecného zájmu“, nikoli samotnou citací rozsudku ze dne 23. října 2013, Gomes Moreira v. ECDC (F‑80/11, EU:F:2013:159).

               69

               V důsledku toho nemůže být legalita rozhodnutí o zamítnutí stížnosti zpochybněna případnou chybou týkající se odkazů na judikaturu uvedených na podporu dotčeného rozhodnutí.

               70

               Je tak třeba považovat tento první argument za irelevantní.

               71

               Zadruhé žalobkyně v podstatě uvádí, že OOJ argumentuje nebezpečím vážné újmy „obecného zájmu“, kdežto článek 17a služebního řádu zmiňuje toliko nebezpečí újmy „oprávněným zájmům Unie“. Tyto dva pojmy přitom nelze směšovat či zaměňovat.

               72

               ESVČ s druhým argumentem žalobkyně nesouhlasí.

               73

               V tomto ohledu stačí podotknout, že oproti tomu, co tvrdí žalobkyně, rozhodnutí o zamítnutí stížnosti nijak nezaměňuje tyto dva pojmy, tj. „obecný zájem“ a „oprávněný zájem Unie“. Jak vyplývá z níže přejatého úryvku, rozhodnutí o zamítnutí stížnosti pouze uvádí, že ochrana „zájmů Unie“ je jedním z cílů „obecného zájmu“:
               „Jak určil Soudní dvůr, článek 17a vyjadřuje myšlenku neustálé potřeby spravedlivé rovnováhy mezi zárukou výkonu takové základní svobody, jako je svoboda projevu, a takovou ochranou legitimního cíle obecného zájmu, jako před nebezpečím zásahu do zájmů Unie pramenícím ze zveřejnění textu (rozsudky ze dne 13. prosince 2001, Komise v. Cwik, C‑340/00 P, EU:C:2001:701, bod 19, a ze dne 14. července 2000, Cwik v. Komise, T‑82/99, EU:T:2000:193, bod 52).“

               74

               Tento druhý argument musí být tedy zamítnut.

               75

               Zatřetí žalobkyně uvádí, že z judikatury nelze vyvodit domněnku, které se dovolává OOJ, podle níž představuje samotné porušení „povinností loajality a zdrženlivosti“ nebezpečí vážné újmy oprávněných zájmů Unie. Podle žalobkyně, i za předpokladu, že by ze sporného textu takové porušení vyplývalo, neznamenalo by to ipso facto, že zveřejnění sporného textu představuje reálné nebezpečí vážné újmy zájmům Unie.

               76

               ESVČ s třetím argumentem žalobkyně nesouhlasí.

               77

               V této souvislosti je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury mají úředníci a zaměstnanci Unie právo na svobodu projevu včetně oblastí týkajících se činnosti unijních orgánů. Tato svoboda zahrnuje svobodu verbálního nebo písemného vyjádření nesouhlasných nebo menšinových názorů oproti názorům zastávaným orgánem, který je zaměstnává (viz rozsudek ze dne 6. března 2001, Connolly v. Komise, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, bod 43 a citovaná judikatura).

               78

               Avšak podle konstantní judikatury je rovněž možné svobodu projevu omezit na základě čl. 10 odst. 2 EÚLP, podle něhož může výkon této svobody, protože zahrnuje i povinnosti a odpovědnost, podléhat takovým formalitám, podmínkám, omezením nebo sankcím, které stanoví zákon a jsou nezbytné v demokratické společnosti (viz rozsudek ze dne 13. prosince 2012, Strack v. Komise, T‑199/11 P, EU:T:2012:691, bod 137 a citovaná judikatura).

               79

               Zejména je legitimní, aby úředníci z důvodu svého služebního postavení podléhali takovým povinnostem, jako jsou povinnosti uvedené v článcích 11, 12 a 17a služebního řádu. Uvedené povinnosti, které představují jistá omezení výkonu svobody projevu, směřují k zachování vztahu důvěry, který musí existovat mezi orgánem a jeho úředníky, a lze je odůvodnit legitimním cílem ochrany práv jiných ve smyslu čl. 10 odst. 2 EÚLP (rozsudky ze dne 6. března 2001, Connolly v. Komise, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, bod 44, a ze dne 13. prosince 2012, Strack v. Komise, T‑199/11 P, EU:T:2012:691, bod 138).

               80

               Kromě toho je třeba poznamenat, že z čl. 17a odst. 2 služebního řádu vyplývá, že úředník nesmí zveřejnit nebo poskytnout ke zveřejnění, samostatně nebo spolu s jinými, jakoukoli záležitost týkající se práce Unie bez povolení OOJ. Toto povolení může být nicméně odmítnuto pouze tehdy, pokud zamýšlené zveřejnění může „vážně poškodit oprávněné zájmy Unie“.

               81

               V tomto ohledu upřesňuje judikatura, že čl. 17a odst. 2 služebního řádu stanovuje zásadu vydání povolení, které lze odepřít pouze ve výjimečných případech. Vzhledem k tomu, že uvedené ustanovení umožňuje orgánům zamítnout povolení ke zveřejnění, a tedy případně vážně zasáhnout do svobody projevu, která je jedním ze základních pilířů demokratické společnosti, musí být vykládáno omezujícím způsobem tak, že lze povolení zamítnout jen tehdy, pokud by dotčené zveřejnění mohlo způsobit vážnou újmu zájmům Unie (viz rozsudek ze dne 13. prosince 2001, Komise v. Cwik, C‑340/00 P, EU:C:2001:701, body 17 a 18 a citovaná judikatura).

               82

               Takový režim odráží vztah důvěry, který musí existovat mezi zaměstnavatelem a jeho zaměstnanci, a jeho provedení může být posuzováno pouze ve světle všech okolností projednávaného případu a jejich dopadu na výkon veřejné služby (rozsudek ze dne 6. března 2001, Connolly v. Komise, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, bod 56).

               83

               Z uvedeného vyplývá, že unijní soudce musí v rámci přezkumu ověřit s ohledem na všechny okolnosti projednávaného případu, zda byla dodržena spravedlivá rovnováha mezi základním právem jednotlivce na svobodu projevu a oprávněným zájmem orgánu dohlédnout na to, aby jeho úředníci a zaměstnanci při práci respektovali své povinnosti a odpovědnost spojené s jejich funkcí (rozsudek ze dne 6. března 2001, Connolly v. Komise, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, bod 48).

               84

               V projednávané věci je třeba připomenout, že, jak již bylo konstatováno v bodech 50 až 60 výše, OOJ se nedopustil nesprávného posouzení, když měl za to, že jsou sporné odstavce v rozporu s povinností loajality, která se na žalobkyni jako úředníka vztahuje.

               85

               Jak již bylo uvedeno v bodech 39 až 43 výše, ze sporných odstavců totiž vyplývá, že jednak má existovat rozšířený jev obtěžování ze strany osob, které zastávají hierarchickou pozici v evropských orgánech, a jednak tyto orgány nemají účinnou politiku k nápravě tohoto vážného problému.

               86

               Za těchto podmínek, jak bylo uvedeno v bodech 58 až 60 výše, představuje zveřejnění textu obsahujícího takové odstavce, jako jsou sporné odstavce, úředníkem porušení povinnosti loajality dotyčného úředníka, neboť toto zveřejnění může vážným způsobem negativně ovlivnit image a důstojnost osob zastávajících hierarchickou pozici v orgánech Unie, jakož i orgánů obecně, zejména ESVČ.

               87

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle čl. 17a odst. 1 služebního řádu má úředník právo na svobodu projevu s náležitým zřetelem na „zásady loajality a nestrannosti“ (viz bod 54 výše).

               88

               Mimoto sama ochrana evropských orgánů před tvrzením, jež mohou vážným způsobem a velmi negativně ovlivnit jejich image, představuje cíl obecného zájmu, konkrétně oprávněný zájem Unie.

               89

               Proto vzhledem k tomu, že sporné odstavce mohou vážným způsobem ovlivnit image a důstojnost evropských orgánů, může zveřejnění sporného textu vážně poškodit oprávněné zájmy Unie.

               90

               V každém případě je třeba uvést, že spravedlivá rovnováha mezi zárukou práva na svobodu projevu a ochranou oprávněných zájmů Unie byla v projednávaném případě dodržena. Omezení svobody projevu představované rozhodnutím o zamítnutí zveřejnění se totiž týkalo toliko dvou odstavců z dvaceti čtyř odstavců sporného textu, což žalobkyni poskytlo široké možnosti k předložení revidovaného textu.

               91

               Z uvedeného vyplývá, že OOJ správně uzavřel, že zveřejnění textu obsahujícího takové odstavce, jako jsou sporné odstavce, může vážně poškodit oprávněné zájmy Unie ve smyslu čl. 17a odst. 2 služebního řádu.

               92

               První část prvního žalobního důvodu tedy musí být zamítnuta částečně jako irelevantní a částečně jako neopodstatněná.

         – K druhé části, směřující ke zpochybnění požadavku, podle kterého musí úředník, který si přeje zveřejnit článek, disponovat důkazy dokládajícími jeho prohlášení

               93

               Žalobkyně v podstatě tvrdí, že zaprvé požadavek OOJ, podle něhož musí úředník, který si přeje poskytnout ke zveřejnění článek, disponovat důkazy dokládajícími jeho prohlášení, představuje omezení výkonu svobody projevu, zadruhé toto omezení není stanovené zákonem a zatřetí, i kdyby takové ustanovení existovalo, nebyl by daný požadavek přiměřený.

               94

               ESVČ s argumenty žalobkyně nesouhlasí.

               95

               V tomto ohledu je třeba nejprve zdůraznit, že tvrzení obsažená ve sporných odstavcích týkající se údajně rozšířeného jevu obtěžování ze strany hierarchie evropských orgánů a údajné neexistence politiky k jeho nápravě jsou uvedena neurčitě a obecně bez poskytnutí jakékoli konkrétní informace, která by je dokládala. Dále je třeba upozornit na vážnou povahu těchto tvrzení vzhledem k tomu, že naznačují existenci údajně rozšířeného a zvlášť zavrženíhodného, či dokonce protiprávního chování ze strany osob zastávajících hierarchickou pozici v orgánech. Nakonec je třeba uvést, že tato tvrzení mohla negativně ovlivnit image a důstojnost samotných orgánů, a tedy vážně poškodit oprávněné zájmy Unie.

               96

               Oproti názoru žalobkyně se v projednávaném případě nejedná o požadavek, aby úředník, který si přeje poskytnout ke zveřejnění článek, disponoval „důkazy dokládajícími jeho prohlášení“. Jde naproti tomu o požadavek, aby tvrzení, která mohou přičítat zvlášť zavrženíhodné, či dokonce protiprávní chování neurčitému množství osob v rámci hierarchie orgánů, byla podložená a konkrétní.

               97

               Druhá část prvního žalobního důvodu tedy musí být zamítnuta jako neopodstatněná.

         – K třetí části, vyjadřující nesouhlas s argumentem, podle něhož sporné odstavce popírají existenci politiky směřující k boji proti obtěžování v orgánech Unie

               98

               Žalobkyně uvádí, že argument OOJ, podle něhož sporné odstavce popírají existenci politiky směřující k boji proti obtěžování v orgánech Unie, není doložen skutkovými okolnostmi. Zdůrazňuje, že se sporný text týká obtěžování v orgánech Unie, které má za velmi rozšířené, avšak nikdy netvrdila, že neexistuje politika k řešení tohoto problému. Případná negace existence politiky boje proti obtěžování musí být každopádně vnímána pouze jako nesouhlasný či menšinový názor oproti názoru zastávanému orgánem, který proto nepředstavuje reálné nebezpečí vážné újmy oprávněným zájmům Unie.

               99

               ESVČ s argumentem žalobkyně nesouhlasí.

               100

               V tomto ohledu stačí podotknout, že z důvodu již uvedených v bodech 58 a 59 výše nelze vnímat sporné odstavce jako pouhé nesouhlasné či menšinové názory oproti názorům zastávaným orgánem, ale musí být považovány za takové, které samy o sobě mohou vážně poškodit důstojnost dotčených orgánů.

               101

               Třetí část prvního žalobního důvodu musí být tedy zamítnuta jako neopodstatněná.

               102

               Vzhledem k výše uvedeným úvahám je třeba uzavřít, že na rozdíl od tvrzení žalobkyně neporušil OOJ přijetím rozhodnutí o zamítnutí zveřejnění článek 17a služebního řádu, a nezasáhl tudíž ani do její svobody projevu.

               103

               Proto je třeba první žalobní důvod zamítnout jako částečně irelevantní a částečně neopodstatněný, a v důsledku toho zamítnout žalobu jako celek.

         K nákladům řízení

               104

               Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu Tribunálu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.

               105

               Vzhledem k tomu, že ESVČ požadovala náhradu nákladů řízení a žalobkyně neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

               Z těchto důvodů
               TRIBUNÁL (druhý senát)
               rozhodl takto:

                           1)

                           Žaloba se zamítá.

                           2)

                           Carině Skareby se ukládá náhrada nákladů řízení.

                           Prek

                           Schalin

                           Costeira

                     Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 15. září 2017.
                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: angličtina.


title: Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 29. listopadu 2007. # Komise Evropských společenství proti Španělskému království. # Nesplnění povinnosti státem - Směrnice 2002/74/ES - Ochrana zaměstnanců - Platební neschopnost zaměstnavatele. # Věc C-6/07.

text:
      Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 29. listopadu 2007 – Komise v. Španělsko
      (Věc C‑6/07)
      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 2002/74/ES – Ochrana zaměstnanců – Platební neschopnost zaměstnavatele“
      Žaloba pro nesplnění povinnosti – Přezkum opodstatněnosti Soudním dvorem –Stav, k němuž se má přihlédnout – Stav po uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku (Článek 226 ES) (viz bod 9)
      Předmět

         Nesplnění povinnosti státem – Nepřijetí ve stanovené lhůtě ustanovení nezbytných k dosažení souladu se směrnicí Evropského
                  parlamentu a Rady 2002/74/ES ze dne 23. září 2002, kterou se mění směrnice Rady 80/987/EHS o sbližování právních předpisů
                  členských států týkajících se ochrany zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele (Úř. věst. L 270, s. 10;
                  Zvl. vyd. 05/04, s. 261)

            Výrok

                  Španělské království tím, že ve stanovené lhůtě nepřijalo všechna právní a správní ustanovení nezbytná k dosažení souladu
                     se směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2002/74/ES ze dne 23. září 2002, kterou se mění směrnice Rady 80/987/EHS o sbližování
                     právních předpisů členských států týkajících se ochrany zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele, nesplnilo
                     povinnosti, které pro něj vyplývají z této směrnice.

                  Španělskému království se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 8. března 1972. # Nordgetreide GmbH & Co. Kg proti Komisi Evropských společenství. # Věc 42-71.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 8. července 1975. # Rewe-Zentralfinanz eGmbH proti Landwirtschaftskammer. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Verwaltungsgericht Köln - Německo. # Věc 4-75.


Rozsudek Tribunálu (osmého senátu) ze dne 21. září 2017.#Eurofast SARL v. Evropská komise.#Finanční pomoc – Sedmý rámcový program pro výzkum, technologický rozvoj a demonstrace – Smlouva ASSET – Rozhodnutí o inkasu některých vyplacených částek v návaznosti na finanční audit – Žaloba na neplatnost – Legitimní očekávání – Rozhodčí doložka – Lhůta pro sdělení zprávy o auditu – Zásada kontradiktornosti – Způsobilost nákladů – Smluvní odpovědnost.#Věc T-87/16.


Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 22. října 1992. # William Dowling proti Irsku, Attorney General a Minister for Agriculture and Food. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Supreme Court - Irsko. # Doplňková dávka na mléko. # Věc C-85/90.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 8. června 2010.#The Queen, na žádost Vodafone Ltd a další proti Secretary of State for Business, Enterprise and Regulatory Reform.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) - Spojené království.#Nařízení (ES) č. 717/2007 - Roaming ve veřejných mobilních telefonních sítích ve Společenství - Platnost - Právní základ - Článek 95 ES - Zásady proporcionality a subsidiarity.#Věc C-58/08.

text:
      Věc C-58/08
      The Queen, na žádost:
      Vodafone Ltd a dalších
      v.
      Secretary of State for Business, Enterprise and Regulatory Reform
      [žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná High Court of Justice of England and Wales, Queen's Bench Division (Administrative
         Court)]

      „Nařízení (ES) č. 717/2007 – Roaming ve veřejných mobilních telefonních sítích ve Společenství – Platnost – Právní základ – Článek 95 ES – Zásady proporcionality a subsidiarity“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Sbližování právních předpisů – Oblast telekomunikací – Sítě a služby elektronických komunikací – Roaming ve veřejných mobilních
            telefonních sítích ve Společenství – Nařízení č. 717/2007 – Právní základ – Článek 95 ES – Platnost
      (Článek 95 ES; nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 717/2007)
      2.        Sbližování právních předpisů – Oblast telekomunikací – Sítě a služby elektronických komunikací – Roaming ve veřejných mobilních
            telefonních sítích ve Společenství – Nařízení č. 717/2007 – Článek 4 a čl. 6 odst. 3 – Porušení zásady proporcionality – Neexistence
      (Článek 95 odst. 3 ES; nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 717/2007, článek 4 a čl. 6 odst. 3)
      3.        Sbližování právních předpisů – Oblast telekomunikací – Sítě a služby elektronických komunikací – Roaming ve veřejných mobilních
            telefonních sítích ve Společenství – Nařízení č. 717/2007 – Článek 4 a čl. 6 odst. 3 – Porušení zásady subsidiarity – Neexistence
      (Článek 5 druhý pododstavec ES a článek 95 ES; nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 717/2007, článek 4 a čl. 6 odst. 3)
      1.        Podle článku 1, jakož i šestnáctého a třicátého osmého bodu odůvodnění nařízení č. 717/2007 o roamingu ve veřejných mobilních
         telefonních sítích ve Společenství zavádí toto nařízení společný přístup pro zajištění toho, aby uživatelé veřejných pozemních
         mobilních telefonních sítí neplatili přemrštěnou cenu za roamingové služby na území Společenství a aby mobilní operátoři mohli
         působit v rámci jediného soudržného předpisového rámce založeného na objektivně stanovených kritériích. Jeho cílem je tudíž
         přispívat k řádnému fungování vnitřního trhu za účelem dosažení vysoké úrovně ochrany spotřebitelů a ochrany hospodářské soutěže
         mezi mobilními operátory.

      Ve snaze zajistit ochranu hospodářské soutěže mezi mobilními operátory se zákonodárce Společenství rozhodl zakročit, aby zabránil
         pravděpodobnému přijetí opatření členskými státy na základě jejich zbytkové pravomoci v oblasti ochrany spotřebitele. S ohledem
         na fungování trhů pro roaming a s ohledem na značnou vzájemnou závislost mezi maloobchodními a velkoobchodními cenami účtovanými
         za roamingové služby by však nestejnorodý vývoj vnitrostátních právních předpisů směřující pouze ke snížení maloobchodních
         cen, aniž je dotčena úroveň velkoobchodních cen za poskytování roamingových služeb na území Společenství, mohl způsobit významné
         narušení hospodářské soutěže a narušit řádné fungování trhu pro roaming na území Společenství. Taková situace odůvodňovala,
         aby zákonodárce Společenství sledoval cíl spočívající v ochraně řádného fungování vnitřního trhu.

      Z výše uvedeného vyplývá, že nařízení č. 717/2007 má skutečně za cíl zlepšit podmínky fungování vnitřního trhu a že mohlo
         být přijato na základě článku 95 ES.

      (viz body 38, 46–48)
      2.        Pokud jde o soudní přezkum dodržování požadavků vyplývajících ze zásady proporcionality, má zákonodárce Společenství v rámci
         výkonu pravomocí, které mu jsou svěřeny, širokou posuzovací pravomoc v oblastech, ve kterých jeho činnost předpokládá volby
         jak politické, tak ekonomické či sociální povahy a v nichž má provést komplexní posouzení a hodnocení.

      Nicméně i v případě existence takové pravomoci je zákonodárce Společenství povinen založit svoji volbu na objektivních kritériích.
         Navíc musí v rámci posouzení omezení spojených s jednotlivými opatřeními, jež připadají v úvahu, přezkoumat, zda cíle sledované
         zvoleným opatřením mohou odůvodnit i značné negativní hospodářské důsledky pro určité hospodářské subjekty.

      V tomto ohledu zákonodárce Společenství tím, že v článku 4 nařízení č. 717/2007 o roamingu ve veřejných mobilních telefonních
         sítích ve Společenství stanovil cenové limity pro maloobchodní ceny vedle stanovených cenových limitů pro velkoobchodní ceny,
         nepřekročil meze své posuzovací pravomoci, která je mu přiznána. Stejně je tomu tak v případě povinnosti poskytnout informace
         uvedené v čl. 6 odst. 3 téhož nařízení, neboť toto ustanovení posiluje užitečný účinek regulace maloobchodních cen, a tudíž
         je odůvodněno cílem ochrany spotřebitelů.

      V tomto ohledu je důležité připomenout, že Komise před tím, než vypracovala návrh nařízení, provedla vyčerpávající studii,
         jejíž výsledek je shrnut v posouzení dopadů. Z toho vyplývá, že Komise přezkoumala různé alternativy v dané oblasti, mimo
         jiné i regulaci buď pouze maloobchodních cen, nebo pouze velkoobchodních cen, nebo zavedení obou typů regulace, a že posoudila
         hospodářský dopad těchto jednotlivých typů regulací, jakož i dopady různých způsobů tarifikace.

      Přitom s ohledem na význam cíle ochrany spotřebitelů v rámci čl. 95 odst. 3 ES se časově omezený zásah na trhu podléhajícím
         hospodářské soutěži umožňující zajistit okamžitou ochranu spotřebitelů před přemrštěnými cenami, o nějž se jedná v původním
         řízení, zdá být přiměřený ve vztahu ke sledovanému cíli, a to i v případě, že pro některé hospodářské subjekty může mít nepříznivé
         hospodářské důsledky. Z toho vyplývá, že článek 4 a čl. 6 odst. 3 nařízení č. 717/2007 neodporují zásadě proporcionality.

      (viz body 52–53, 55, 69–71)
      3.        Jestliže zákonodárce Společenství použije jako právní základ článek 95 ES, zásada subsidiarity se uplatní, neboť toto ustanovení
         mu nedává výlučnou pravomoc upravit hospodářské činnosti na vnitřním trhu.

      Článek 4 a čl. 6 odst. 3 nařízení č. 717/2007 o roamingu ve veřejných mobilních telefonních sítích ve Společenství však nejsou
         neplatné z důvodu porušení zásady subsidiarity.

      Jak totiž vyplývá ze čtrnáctého bodu odůvodnění tohoto nařízení, vzájemná závislost mezi maloobchodními a velkoobchodními
         cenami účtovanými za roamingové služby je značná, takže jakékoli opatření směřující pouze ke snížení maloobchodních cen, aniž
         je dotčena úroveň velkoobchodních cen za poskytování roamingových služeb na území Společenství, by mohlo narušit řádné fungování
         trhu pro roaming na území Společenství. Zákonodárce Společenství tak dospěl k závěru, že jeho činnost vyžaduje společný přístup
         jak na úrovni velkoobchodních, tak na úrovni maloobchodních cen k tomu, aby přispěl k řádnému fungování vnitřního trhu s takovými
         službami.

      Z uvedené vzájemné závislosti vyplývá, že zákonodárce Společenství mohl mít legitimně za to, že bylo zapotřebí, aby zasáhl
         i na úrovni maloobchodních cen. Z důvodu účinků společného přístupu zavedeného uvedeným nařízením tak mohlo být jím sledovaného
         cíle lépe dosaženo na úrovni Společenství.

      (viz body 75, 77–79)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      8. června 2010(*)

      „Nařízení (ES) č. 717/2007 – Roaming ve veřejných mobilních telefonních sítích ve Společenství – Platnost – Právní základ – Článek 95 ES – Zásady proporcionality a subsidiarity“
      Ve věci C‑58/08,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím High Court of Justice
         (England & Wales), Queens’s Bench Division (Administrative Court) (Spojené království) ze dne 18. prosince 2007, došlým Soudnímu
         dvoru dne 13. února 2008, v řízení

      The Queen, na žádost:

      Vodafone Ltd,
      Telefónica O2 Europe plc,
      T‑Mobile International AG,
      Orange Personal Communications Services Ltd
      proti
      Secretary of State for Business, Enterprise and Regulatory Reform,
      za přítomnosti:
      Office of Communications,
      Hutchison 3G UK Ltd,
      GSM Association,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot, R. Silva de Lapuerta, P. Lindh a C. Toader,
         předsedové senátů, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Schiemann, P. Kūris, T. von Danwitz (zpravodaj) a A. Arabadžev, soudci,

      generální advokát: M. Poiares Maduro,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Malacek, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 28. dubna 2009,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Vodafone Ltd D. Pannickem, QC, a R. Kreisbergerem, advocate,
      –        za Telefónica O2 Europe plc, T‑Mobile International AG a Orange Personal Communications Services Ltd D. Andersonem, QC, I.
         Rossem, M. Lemanskim, solicitors, a D. Scannellem, barrister,

      –        za Hutchison 3G UK Ltd F. Richmond, solicitor, a B. Kennellym, barrister,
      –        za GSM Association B. Amorym a S. Clerckxem, avocats, jakož i M. Chamberlainem, barrister,
      –        za vládu Spojeného království I. Rao, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s J. Turnerem, QC, a T. Wardem, barrister,
      –        za nizozemskou vládu C. M. Wissels a Y. de Vriesem, jako zmocněnci,
      –        za polskou vládu M. Dowgielewiczem, jako zmocněncem,
      –        za Evropský parlament E. Perillem, J. Rodriguesem a L. Visaggiem, jako zmocněnci,
      –        za Radu Evropské unie D. Canga Fanem a G. Kimberley, jako zmocněnci,
      –        za Komisi Evropských společenství F. Benyonem a A. Nijenhuisem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 1. října 2009,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká platnosti nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 717/2007 ze dne 27.
         června 2007 o roamingu ve veřejných mobilních telefonních sítích ve Společenství a o změně směrnice 2002/21/ES (Úř. věst.
         L 171, s. 32).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Vodafone Ltd, Telefónica O2 Europe plc, T‑Mobile International AG a Orange
         Personal Communications Services Ltd, provozovateli veřejných mobilních telefonních sítí, kteří působí ve Spojeném království,
         v Evropské unii a na dalších mezinárodních trzích, a Secretary of State for Business, Enterprise and Regulatory Reform (státní
         tajemník pro obchod, podnikání a reformu právní úpravy) ohledně platnosti předpisů, kterými se provádí nařízení č. 717/2007
         a která byla přijata Spojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska.

       Právní rámec
       Předpisový rámec pro sítě a služby elektronických komunikací
      3        V roce 2002 přijal zákonodárce Společenství na základě článku 95 ES předpisový rámec pro sítě a služby elektronických komunikací
         (dále jen „předpisový rámec“), aby všechny přenosové sítě a služby podléhaly jedinému předpisovému rámci, do nějž kromě zvláštních
         směrnic patří zejména směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/21/ES ze dne 7. března 2002 o společném předpisovém rámci
         pro sítě a služby elektronických komunikací (rámcová směrnice) (Úř. věst. L 108, s. 33; Zvl. vyd. 13/29, s. 349). Tento rámec
         zavádí mechanismus, jenž vnitrostátním regulačním orgánům (dále jen „VRO“) umožňuje v případech, kdy na relevantním trhu neexistuje
         účinná hospodářská soutěž, aby po analýze dotčeného trhu uložily podnikům v odvětví elektronických komunikací označených jako
         podniky s významnou tržní silou regulační povinnosti ex ante.

       Rozhodnutí 2002/627/ES
      4        Rozhodnutím Komise 2002/627/ES ze dne 29. července 2002, kterým se zřizuje skupina evropských regulačních orgánů pro sítě
         a služby elektronických komunikací (Úř. věst. L 200, s. 38; Zvl. vyd. 13/29, s. 511), byla vytvořena poradní skupina VRO pro
         sítě a služby elektronických komunikací. Úlohou této skupiny (dále jen „ERG“) je podle čl. 3 odst. 1 uvedeného rozhodnutí
         zejména poskytovat rady a být nápomocná Komisi Evropských společenství při konsolidaci vnitřního trhu pro sítě a služby elektronických
         komunikací.

       Nařízení č. 717/2007
      5        Komise poté, co zahájila veřejnou konzultaci zúčastněných stran, předložila dne 12. července 2006 posouzení dopadů možných
         politik, pokud jde o návrh nařízení Evropského parlamentu a Rady o roamingu ve veřejných mobilních sítích ve Společenství
         [SEK (2006) 925, dále jen „posouzení dopadů“). Toto posouzení bylo základem návrhu nařízení Evropského parlamentu a Rady o roamingu
         ve veřejných mobilních sítích ve Společenství a o změně směrnice 2002/21 [KOM (2006) 382 v konečném znění, dále jen „návrh
         nařízení“), předloženého téhož dne, který vedl k přijetí nařízení č. 717/2007 na základě článku 95 ES.

      6        Toto nařízení stanoví operátorům pozemních mobilních sítí cenové limity pro velkoobchodní a maloobchodní ceny za poskytování
         roamingových služeb ve veřejných mobilních telefonních sítích, pokud jde o hlasová volání mezi členskými státy (dále jen „roamingové
         služby na území Společenství“).

       Fungování roamingových služeb
      7        Fungování roamingových služeb lze zejména s ohledem na definice obsažené v článku 2 nařízení č. 717/2007 popsat takto:

      8        Roamingové služby nabízené operátory mobilních telefonních služeb spočívají v nepřetržitém poskytování služeb zákazníkům při
         cestách do zahraničí, což jim umožňuje uskutečňovat nebo přijímat hovory v sítích jiných členských států.

      9        K tomu, aby operátor domovské sítě mohl poskytovat roamingové služby, uzavírá zvláštní smlouvy o velkoobchodním prodeji s operátory
         působícími v sítích jiných členských států. Místní operátor členského státu navštíveného zákazníkem domovské sítě, se kterým
         operátor domovské sítě uzavřel takovou smlouvu, zprostředkuje zákazníkovi hovor. Služba poskytnutá navštívenou sítí síti domovské
         představuje „velkoobchodní roamingovou službu“.

      10      Domovským poskytovatelem se rozumí podnik, který poskytuje roamingovému zákazníkovi veřejné pozemní mobilní telefonní služby,
         a to prostřednictvím vlastní sítě nebo jako operátor virtuální mobilní sítě či jako druhotný prodejce mobilních hlasových
         telefonních služeb. Služba poskytovaná roamingovým zákazníkům takovým poskytovatelem představuje „maloobchodní roamingovou
         službu“.

      11      Maloobchodní roamingové služby jsou součástí dohody nebo smlouvy o poskytování mobilních telefonních služeb uzavřené mezi
         zákazníkem a domovským poskytovatelem a jsou zpoplatněny jako jedna ze služeb v rámci této dohody nebo této smlouvy. Podmínky
         poskytování maloobchodních roamingových služeb tedy závisí na uzavřené dohodě nebo smlouvě, jakož i na zvláštních povinnostech
         případně uložených VRO, kterým podléhá domovský poskytovatel.

       Obsah nařízení č. 717/2007
      12      Pokud jde o ceny účtované uživatelům veřejných mobilních telefonních sítí za maloobchodní roamingové služby, první bod odůvodnění
         nařízení č. 717/2007 uvádí, že „[v]ysoká úroveň [účtovaných] cen […] je pro [VRO], spotřebitele i orgány Společenství znepokojující.
         Přemrštěně vysoké maloobchodní ceny vznikají v důsledku vysokých velkoobchodních cen účtovaných operátorem hostitelské zahraniční
         sítě a v mnoha případech rovněž v důsledku vysokých maloobchodních přirážek účtovaných operátorem domovské sítě zákazníka.
         Snižování velkoobchodních cen se často nepromítá do cen účtovaných maloobchodnímu zákazníkovi. Ačkoli někteří operátoři nedávno
         zavedli tarifní programy, které zákazníkům nabízejí příznivější podmínky a nižší ceny, stále existují důkazy, že mezi náklady
         a cenami není takový vztah, jaký by převládal na trzích s plně rozvinutou hospodářskou soutěží.“

      13      Ze čtvrtého bodu odůvodnění nařízení č. 717/2007 vyplývá, že toto nařízení, pokud jde o roaming na území Společenství, doplňuje
         a podporuje předpisový rámec, který neposkytl VRO dostatek prostředků, aby mohly rozhodně a účinně zakročit v otázce cen roamingových
         služeb na území Společenství.

      14      V tomto ohledu šestý bod odůvodnění uvedeného nařízení upřesňuje:

      „[…] práce [VRO] (prováděná jak jednotlivě, tak v rámci [ERG]) v oblasti analýzy velkoobchodních vnitrostátních trhů pro mezinárodní
         roaming dokládá, že kvůli obtížím při určování podniků s významnou tržní silou – vzhledem ke zvláštním vlastnostem mezinárodního
         roamingu včetně jeho přeshraniční povahy – nemohou dosud [VRO] účinně řešit vysokou úroveň velkoobchodních cen za roaming
         na území Společenství.“

      15      Podle osmého a devátého bodu odůvodnění nařízení č. 717/2007:

      „(8)      [VRO] odpovídající za ochranu a prosazování zájmů uživatelů mobilních telefonů [sítí], kteří mají obvyklé bydliště na jejich
         území, navíc nemohou mít kontrolu nad chováním operátorů navštívené sítě sídlících [působících] v jiných členských státech,
         na kterých jsou tito uživatelé při využívání mezinárodních roamingových služeb závislí. Uvedená překážka by rovněž mohla snižovat
         účinnost opatření přijatých členskými státy na základě zbytkové pravomoci přijímat předpisy na ochranu spotřebitele.

      (9)      Na členské státy je tedy vyvíjen tlak, aby přijaly opatření upravující výši cen za mezinárodní roaming, ale mechanismus pro
         regulační zásah ex ante ze strany [VRO], stanovený v předpisovém rámci […], se neukázal být dostatečný, aby [VRO] umožnil v této konkrétní oblasti
         rozhodným způsobem jednat v zájmu spotřebitelů.“

      16      Z dvanáctého a třináctého bodu odůvodnění uvedeného nařízení vyplývá, že toto nařízení zohledňuje jedinečné vlastnosti trhu
         pro roaming, které odůvodňují výjimečná opatření, jež jdou nad rámec mechanismů stanovených předpisovým rámcem.

      17      Pokud jde o cíle nařízení č. 717/2007, jeho čtrnáctý bod odůvodnění uvádí, že „[r]egulační povinnosti, jejichž cílem je chránit
         zájmy roamingových zákazníků, by měly být uloženy na maloobchodní i velkoobchodní úrovni, neboť zkušenosti ukazují, že snížení
         velkoobchodních cen roamingových služeb na území Společenství se nemusí promítnout do nižších maloobchodních cen za roaming,
         neboť k tomu chybí podnět. Na druhé straně by opatření na snížení úrovně maloobchodních cen, která by neupravovala úroveň
         velkoobchodních nákladů spojených s poskytováním těchto služeb, mohla vést k riziku narušení řádného fungování trhu pro roaming
         na území Společenství.“

      18      Podle šestnáctého bodu odůvodnění uvedeného nařízení toto nařízení zavádí „společný přístup, který zajistí, že uživatelé veřejných
         pozemních mobilních telefonních sítí nebudou na cestách v rámci Společenství platit přemrštěné ceny za roamingové služby při
         uskutečňování nebo příjmu hlasových volání […]. S ohledem na přeshraniční povahu dotčených služeb je tento společný přístup
         potřebný k tomu, aby mobilní operátoři mohli působit v rámci jediného soudržného předpisového rámce založeného na objektivně
         stanovených kritériích.“

      19      Regulační přístup stanovený v nařízení č. 717/2007 by měl, jak uvádí jeho devatenáctý bod odůvodnění, „zajistit, že maloobchodní
         ceny za roaming na území Společenství budou lépe odrážet výchozí náklady související s poskytováním služby, než tomu bylo
         doposud“.

      20      V tomto ohledu třicátý osmý bod odůvodnění uvedeného nařízení stanoví, že jelikož těchto cílů „nemůže být uspokojivě a bezpečně,
         včas a harmonizovaným způsobem dosaženo na úrovni členských států, a lze jich proto lépe dosáhnout na úrovni Společenství,
         může Společenství přijmout opatření v souladu se zásadou subsidiarity stanovenou v článku 5 Smlouvy [o ES]“.

      21      Co se týče předmětu nařízení č. 717/2007, jeho čl. 1 odst. 1 stanoví:

      „Toto nařízení zavádí společný přístup […], který přispívá k řádnému fungování vnitřního trhu za současného dosažení vysoké
         úrovně ochrany spotřebitele a ochrany hospodářské soutěže mezi mobilními operátory, přičemž budou zachovány podněty k inovační
         činnosti a spotřebitelé budou mít zaručenu možnost volby. […]“

      22      Podle čl. 2 odst. 2 písm. a) nařízení č. 717/2007 se výrazem „eurotarif“ rozumí „jakýkoli tarif, který nepřesahuje maximální
         ceny uvedené v článku 4, který může domovský poskytovatel v souladu s uvedeným článkem účtovat za poskytování regulovaných
         roamingových volání“.

      23      Článek 3 odst. 1 uvedeného nařízení stanoví maximální průměrnou velkoobchodní cenu, kterou smí operátor navštívené sítě účtovat
         operátorovi domovské sítě roamingového zákazníka za zprostředkování regulovaného roamingového volání, které má původ v této
         navštívené síti. Tato cena, včetně nákladů na původ [zahájení], tranzit [přenos] a ukončení volání, je nejprve stanovena na
         0,30 eur za minutu, poté na 0,28 eur za minutu počínaje 30. srpnem 2008 a na 0,26 eur za minutu počínaje 30. srpnem 2009.

      24      Pokud jde o maloobchodní cenu, čl. 4 odst. 1 a 2 nařízení č. 717/2007 požaduje, aby domovští poskytovatelé nabízeli všem svým
         roamingovým zákazníkům za zprostředkování regulovaného roamingového volání eurotarif, který nesmí přesahovat stanovený cenový
         strop, který je nejprve stanoven na 0,49 eur za minutu za uskutečněná volání a 0,24 eur za minutu za přijatá volání. Cenový
         strop za minutu za uskutečněná volání se posléze postupně snižoval na 0,46 eur, poté na 0,43 eur a cenový strop za minutu
         za přijatá volání se postupně snižoval na 0,22 eur, a poté na 0,19 eur, přičemž k prvnímu snížení došlo dne 30. srpna 2008
         a ke druhému snížení dne 30. srpna 2009. Podle třetího odstavce uvedeného článku se všem stávajícím roamingovým zákazníkům
         do 30. července 2007 poskytne možnost zvolit si eurotarif nebo jakýkoli jiný roamingový tarif, přičemž mají lhůtu dvou měsíců
         na to, aby o své volbě uvědomili svého domovského poskytovatele.

      25      Článek 6 uvedeného nařízení ukládá domovským poskytovatelům povinnost informovat o maloobchodních cenách všechny své roamingové
         zákazníky, jakož i povinnost transparentnosti těchto cen.

      26      Vztah mezi nařízením č. 717/2007 a předpisovým rámcem se řídí čl. 1 odst. 3 a článkem 10 tohoto nařízení. Článek 1 odst. 3
         stanoví:

      „Toto nařízení představuje zvláštní opatření ve smyslu čl. 1 odst. 5 rámcové směrnice.“
      27      Podle článku 10 nařízení č. 717/2007:

      „V článku 1 směrnice 2002/21/ES (rámcová směrnice) se doplňuje nový odstavec, který zní:
      ,5.      Touto směrnicí a zvláštními směrnicemi nejsou dotčena zvláštní opatření přijatá za účelem regulace mezinárodního roamingu
         ve veřejných mobilních telefonních sítích ve Společenství.‘ “

      28      Nařízení č. 717/2007 mimo jiné ve svém čl. 11 odst. 1 stanoví, že Komise do 30. prosince 2008 přezkoumá fungování uvedeného
         nařízení a podá zprávu Evropskému parlamentu a Radě Evropské unie. Toto nařízení pozbývá platnosti podle svého článku 13 dne
         30. června 2010.

       Původní řízení a předběžné otázky
      29      Žalobkyně v původním řízení podaly u High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court)
         žalobu proti nařízení z roku 2007 o roamingu v mobilních telefonních službách (Mobile Roaming Regulations 2007), kterým se
         provádějí některá ustanovení nařízení č. 717/2007 ve Spojeném království. Pokud jde o věc samou, žalobkyně v původním řízení
         napadají platnost tohoto nařízení na základě tří důvodů, a to nevhodného právního základu uvedeného nařízení, jakož i porušení
         zásad proporcionality a subsidiarity.

      30      Žalovaný v původním řízení, a sice Secretary of State for Business, Enterprise and Regulatory Reform, má za to, že argumenty
         uplatněné žalobkyněmi v původním řízení a GSM Association jsou nepřípustné a že zpochybnění platnosti nařízení není opodstatněné.

      31      Předkládající soud povolil žalobkyním v původním řízení, aby podaly k tomuto soudu žalobu, a rozhodl přerušit řízení a položit
         Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Je nařízení (ES) č. 717/2007 zcela nebo zčásti neplatné z důvodu, že článek 95 ES nepředstavuje náležitý právní základ?
      2)      Je článek 4 nařízení (ES) č. 717/2007 [společně s čl. 2 [odst. 2] písm. a) a čl. 6 odst. 3 v rozsahu, v němž se týkají eurotarifu
         a povinností souvisejících s eurotarifem], neplatný z důvodu, že stanovení cenového stropu pro maloobchodní ceny za roaming[ové
         služby] odporuje zásadě proporcionality nebo zásadě subsidiarity?“

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      32      Z ustálené judikatury vyplývá, že účelem opatření uvedených v čl. 95 odst. 1 ES musí skutečně být zlepšení podmínek pro vytvoření
         a fungování vnitřního trhu [rozsudky ze dne 10. prosince 2002, British American Tobacco (Investments) a Imperial Tobacco,
         C‑491/01, Recueil, s. I‑11453, bod 60, jakož i ze dne 2. května 2006, Spojené království v. Parlament a Rada, C‑217/04, Sb.
         rozh. s. I‑3771, bod 42]. Pouhé konstatování odlišností mezi vnitrostátními právními úpravami a abstraktního rizika omezení
         základních svobod nebo narušení hospodářské soutěže sice nedostačuje k odůvodnění volby článku 95 ES jako právního základu,
         nicméně zákonodárce Společenství jej může využít zejména v případech rozdílů mezi vnitrostátními právními úpravami, pokud
         tyto rozdíly mohou omezit základní svobody, a tudíž mít přímý dopad na fungování vnitřního trhu (rozsudek ze dne 12. prosince
         2006, Německo v. Parlament a Rada, C‑380/03, Sb. rozh. s. I‑11573, bod 37, jakož i citovaná judikatura) nebo výrazně narušit
         hospodářskou soutěž (rozsudek ze dne 5. října 2000, Německo v. Parlament a Rada, C‑376/98, Recueil, s. I‑8419, body 84 a 106).

      33      Použití tohoto ustanovení je rovněž možné za tím účelem, aby se předešlo výskytu překážek obchodu vyplývajících z nestejnorodého
         vývoje vnitrostátních právních předpisů. Jejich výskyt musí být nicméně pravděpodobný a cílem dotčeného opatření musí být
         jejich předcházení (výše uvedený rozsudek ze dne 12. prosince 2006, Německo v. Parlament a Rada, bod 38 a citovaná judikatura,
         jakož i rozsudek ze dne 10. února 2009, Irsko v. Parlament a Rada, C‑301/06, Sb. rozh. s. I‑593, bod 64; v tomto smyslu viz
         rovněž výše uvedený rozsudek Spojené království v. Parlament a Rada, body 60 až 64).

      34      Jestliže akt založený na článku 95 ES již odstranil všechny překážky obchodu v oblasti, kterou harmonizuje, nemůže být zákonodárce
         Společenství zbaven možnosti přizpůsobit tento akt jakékoli změně okolností nebo jakémukoli vývoji znalostí s ohledem na úkol,
         který mu náleží, a to dbát na ochranu obecných zájmů uznaných ve Smlouvě [v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek British
         American Tobacco (Investments) a Imperial Tobacco, body 77 a 78].

      35      V tomto ohledu Soudní dvůr v bodě 43 výše uvedeného rozsudku Spojené království v. Parlament a Rada rozhodl, že výrazem „opatření
         ke sbližování“ uvedeným v článku 95 ES chtěli autoři Smlouvy poskytnout zákonodárci Společenství v závislosti na obecném kontextu
         a zvláštních okolnostech harmonizované oblasti určitý prostor pro uvážení, pokud jde o techniku sbližování, která je nejvhodnější
         pro dosažení požadovaného výsledku, zejména v oblastech, které se vyznačují složitými technickými znaky.

      36      Jsou-li kromě toho podmínky pro použití článku 95 ES jako právního základu splněny, nelze bránit zákonodárci Společenství
         opírat se o tento právní základ z důvodu, že je ochrana spotřebitelů při volbách řešení rozhodující [viz co se týče ochrany
         veřejného zdraví výše uvedené rozsudky ze dne 5. října 2000, Německo v. Parlament a Rada, bod 88; British American Tobacco
         (Investments) a Imperial Tobacco, bod 62, jakož i rozsudek ze dne 12. července 2005, Alliance for Natural Health a další,
         C‑154/04 a C‑155/04, Sb. rozh. s. I‑6451, bod 30].

      37      S ohledem na všechny tyto úvahy je třeba přezkoumat, zda jsou splněny podmínky pro použití článku 95 ES jako právního základu
         nařízení č. 717/2007.

      38      Podle článku 1, jakož i šestnáctého a třicátého osmého bodu odůvodnění nařízení č. 717/2007 zavádí toto nařízení společný
         přístup pro zajištění toho, aby uživatelé veřejných pozemních mobilních telefonních sítí neplatili přemrštěnou cenu za roamingové
         služby na území Společenství a aby mobilní operátoři mohli působit v rámci jediného soudržného předpisového rámce založeného
         na objektivně stanovených kritériích. Jeho cílem je tudíž přispívat k řádnému fungování vnitřního trhu za účelem dosažení
         vysoké úrovně ochrany spotřebitelů a ochrany hospodářské soutěže mezi mobilními operátory.

      39      Jak vyplývá zejména z prvního bodu odůvodnění nařízení č. 717/2007, jakož i z prvního bodu důvodové zprávy k návrhu nařízení,
         úroveň maloobchodních cen účtovaných za mezinárodní roamingové služby byla v době přijetí uvedeného nařízení vysoká a mezi
         náklady a cenami nebyl takový vztah, jaký by převládal na trzích s plně rozvinutou hospodářskou soutěží. Přemrštěně vysoké
         maloobchodní ceny tak vznikají jednak v důsledku vysokých velkoobchodních cen účtovaných operátory hostitelské zahraniční
         sítě a v mnoha případech rovněž v důsledku vysokých maloobchodních přirážek účtovaných operátorem domovské sítě.

      40      Z toho rovněž vyplývá, že vysoká úroveň maloobchodních cen byla považována VRO, orgány veřejné moci, jakož i sdruženími na
         ochranu spotřebitelů v celém Společenství za přetrvávající problém a že pokusy vyřešit tento problém na základě stávajícího
         právního rámce neměly za následek snížení cen.

      41      Zejména předpisový rámec vyplývající z právní úpravy použitelné v době přijetí nařízení č. 717/2007, neposkytl VRO, jak vyplývá
         z šestého a osmého bodu odůvodnění tohoto nařízení, dostatek prostředků, aby mohly rozhodně a účinně zakročit obzvláště v otázce
         vysokých velkoobchodních cen účtovaných za dotyčné služby, od nichž se odvíjejí maloobchodní ceny, z důvodu zvláštních znaků,
         jimiž se vyznačují velkoobchodní trhy pro roaming, a přeshraniční povahy těchto služeb. V tomto ohledu zákonodárce Společenství
         jednak konstatoval, že VRO mají obtíže při určování podniků s významnou tržní silou a dále, že nemohou kontrolovat chování
         operátorů navštívené sítě působících v jiných členských státech, na kterých jsou uživatelé mobilních telefonů při využívání
         roamingových služeb na území Společenství závislí.

      42      V těchto souvislostech považoval zákonodárce Společenství za nezbytné, jak vyplývá ze čtvrtého a dvanáctého bodu odůvodnění
         nařízení č. 717/2007, doplnit a podpořit předpisový rámec tak, že na základě odlišného koncepčního přístupu přijal toto nařízení
         jako zvláštní regulační opatření ex ante s přihlédnutím k jedinečným vlastnostem trhů pro roaming, a to za účelem napravení nedostatků uvedeného rámce. Zákonodárce
         ve čtvrtém bodě odůvodnění uvedl, že tento rámec neposkytl VRO dostatek prostředků, aby mohly rozhodně a účinně zakročit v otázce
         cen roamingových služeb na území Společenství, a tedy není s to zajistit řádné fungování vnitřního trhu uvedených služeb.
         Zákonodárce dospěl k závěru, že uvedené nařízení je vhodným prostředkem k nápravě tohoto stavu.

      43      V tomtéž kontextu a v souladu s tím, co již bylo uvedeno v prvním bodě důvodové zprávy k návrhu nařízení, odkázal zákonodárce
         Společenství v osmém bodě odůvodnění nařízení č. 717/2007 na zbytkovou pravomoc členských států přijímat předpisy na ochranu
         spotřebitele a měl za to, že okolnosti uvedeného kontextu by mohly snižovat účinnost opatření přijatých členskými státy na
         základě této pravomoci.

      44      Zákonodárce Společenství tak dospěl v devátém bodě odůvodnění uvedeného nařízení k závěru, že je na členské státy vyvíjen
         tlak, aby přijaly opatření k vyřešení problému spojeného s vysokými maloobchodními cenami účtovanými za roamingové služby
         na území Společenství, což bylo mimoto potvrzeno Komisí na jednání.

      45      Z toho plyne, že zákonodárce Společenství se skutečně dostal do situace, ve které se zdálo být pravděpodobné přijetí vnitrostátních
         opatření s cílem vyřešit problém spojený s vysokými maloobchodními cenami účtovanými za roamingové služby na území Společenství,
         a to prostřednictvím předpisů týkajících se zavedení tarifního systému maloobchodních cen. Jak přitom vyplývá z prvního bodu
         důvodové zprávy k návrhu nařízení, jakož i z bodu 2.4 posouzení dopadů, taková opatření by mohla zapříčinit nestejnorodý vývoj
         vnitrostátních právních předpisů.

      46      S ohledem na tyto okolnosti a ve snaze zajistit ochranu hospodářské soutěže mezi mobilními operátory se zákonodárce Společenství
         rozhodl zakročit, jak již bylo uvedeno v bodě 38 tohoto rozsudku, aby zabránil pravděpodobnému přijetí opatření členskými
         státy na základě jejich zbytkové pravomoci v oblasti ochrany spotřebitele.

      47      S ohledem na fungování trhů pro roaming, popsané v bodech 7 až 11 tohoto rozsudku, a s ohledem na značnou vzájemnou závislost
         mezi maloobchodními a velkoobchodními cenami účtovaných za roamingové služby je tedy třeba konstatovat, že nestejnorodý vývoj
         vnitrostátních právních předpisů směřující pouze ke snížení maloobchodních cen, aniž je dotčena úroveň velkoobchodních cen
         za poskytování roamingových služeb na území Společenství, mohl způsobit významné narušení hospodářské soutěže a narušit řádné
         fungování trhu pro roaming na území Společenství, jak vyplývá ze čtrnáctého bodu odůvodnění nařízení č. 717/2007. Taková situace
         odůvodňuje, aby zákonodárce Společenství sledoval cíl, uvedený v bodě 38 tohoto rozsudku, spočívající v ochraně řádného fungování
         vnitřního trhu.

      48      Z výše uvedeného vyplývá, že nařízení č. 717/2007 má skutečně za cíl zlepšit podmínky fungování vnitřního trhu a že mohlo
         být přijato na základě článku 95 ES.

      49      Na první položenou otázku je tudíž třeba odpovědět tak, že přezkum této otázky neodhalil žádné skutečnosti, kterými by mohla
         být dotčena platnost nařízení č. 717/2007.

       K druhé otázce
      50      Svou druhou otázkou se předkládající soud táže, zda nařízení č. 717/2007 odporuje zásadám proporcionality a subsidiarity z toho
         důvodu, že stanoví cenové stropy nejen pro průměrné velkoobchodní ceny za minutu, ale rovněž pro maloobchodní ceny, a dále
         z toho důvodu, že stanoví povinnost informovat o těchto maloobchodních cenách roamingové zákazníky.

       K porušení zásady proporcionality
      51      Z ustálené judikatury vyplývá, že zásada proporcionality je součástí obecných zásad práva Společenství a vyžaduje, aby prostředky
         zavedené ustanovením práva Společenství byly způsobilé k uskutečnění legitimních cílů sledovaných dotyčnou právní úpravou
         a nepřekračovaly meze toho, co je k dosažení těchto cílů nezbytné (rozsudek ze dne 6. prosince 2005, ABNA a další, C‑453/03,
         C‑11/04, C‑12/04 a C‑194/04, Sb. rozh. s. I‑10423, bod 68, jakož i citovaná judikatura).

      52      Pokud jde o soudní přezkum dodržování těchto podmínek, Soudní dvůr přiznal zákonodárci Společenství v rámci výkonu pravomocí,
         které mu jsou svěřeny, širokou posuzovací pravomoc v oblastech, ve kterých jeho činnost předpokládá volby jak politické, tak
         ekonomické či sociální povahy a v nichž má provést komplexní posouzení a hodnocení. Nejedná se tedy o otázku, zda opatření
         přijaté v takové oblasti je jedinou nebo nejlepší možností, neboť legalita tohoto opatření může být dotčena pouze jeho zjevně
         nepřiměřeným charakterem ve vztahu k cíli, který hodlají příslušné orgány sledovat [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 12. července
         2001, Jippes a další, C‑189/01, Recueil, s. I‑5689, body 82 a 83; výše uvedené rozsudky British American Tobacco (Investments)
         a Imperial Tobacco, bod 123; Alliance for Natural Health a další, bod 52, jakož i rozsudek ze dne 7. července 2009, S.P.C.M.
         a další, C‑558/07, Sb. rozh. s. I‑5783, bod 42].

      53      Nicméně i v případě existence takové pravomoci je zákonodárce Společenství povinen založit svoji volbu na objektivních kritériích.
         Navíc musí v rámci posouzení omezení spojených s jednotlivými opatřeními, jež připadají v úvahu, přezkoumat, zda cíle sledované
         zvoleným opatřením mohou odůvodnit i značné negativní hospodářské důsledky pro určité hospodářské subjekty (v tomto smyslu
         viz rozsudky ze dne 10. března 2005, Tempelman a van Schaijk, C‑96/03 a C‑97/03, Sb. rozh. s. I‑1895, bod 48; ze dne 15. prosince
         2005, Řecko v. Komise, C‑86/03, Sb. rozh. s. I‑10979, bod 96, jakož i ze dne 12. ledna 2006, Agrarproduktion Staebelow, C‑504/04,
         Sb. rozh. s. I‑679, bod 37).

      54      Soudnímu dvoru tedy přísluší na základě výše uvedených kritérií přezkoumat, zda – jak tvrdí zejména žalobkyně v původním řízení
         – nařízení č. 717/2007 odporuje zásadě proporcionality z toho důvodu, že se neomezuje na stanovení cenových stropů pro velkoobchodní
         ceny, ale stanoví rovněž cenové stropy pro maloobchodní ceny, jakož i povinnost informovat o těchto maloobchodních cenách
         roamingové zákazníky.

      55      V tomto ohledu je úvodem důležité připomenout, že Komise před tím, než vypracovala návrh nařízení, provedla vyčerpávající
         studii, jejíž výsledek je shrnut v posouzení dopadů uvedeném v bodě 5 tohoto rozsudku. Z toho vyplývá, že Komise přezkoumala
         různé alternativy v dané oblasti, mimo jiné i regulaci buď pouze maloobchodních cen, nebo pouze velkoobchodních cen, nebo
         zavedení obou typů regulace, a že posoudila hospodářský dopad těchto jednotlivých typů regulací, jakož i dopady různých způsobů
         tarifikace.

      56      Stanovení cenových limitů pro poskytování roamingových služeb prostřednictvím eurotarifu uvedeného v čl. 4 odst. 2 nařízení
         č. 717/2007 směřuje mimo jiné, jak vyplývá zejména z prvního článku, jakož i z čtrnáctého a šestnáctého bodu odůvodnění tohoto
         nařízení, ke snížení cen účtovaných uživatelům veřejných mobilních telefonních sítí za tyto služby, a to za účelem ochrany
         spotřebitelů.

      57      Navíc zejména z devatenáctého bodu odůvodnění nařízení č. 717/2007 vyplývá, že zavedení eurotarifu by mělo vést k tomu, že
         maloobchodní ceny za roamingové služby na území Společenství budou lépe odrážet výchozí náklady související s poskytováním
         těchto služeb, než tomu bylo doposud.

      58      Jak vyplývá z bodu 39 tohoto rozsudku, průměrná maloobchodní cena za roamingové volání na území Společenství byla v době přijetí
         nařízení č. 717/2007 vysoká a mezi náklady a cenami nebyl takový vztah, jaký by převládal na trzích s plně rozvinutou hospodářskou
         soutěží. Průměrná maloobchodní cena za roamingové volání tak v této době činila 1,15 euro za minutu, což znamená – jak vyplývá
         ze shrnutí posouzení dopadů – že byla více než pětkrát vyšší než skutečné náklady na poskytování velkoobchodní služby.

      59      Eurotarif uvedený v čl. 4 odst. 2 nařízení č. 717/2007 je přitom stanoven na výrazně nižší úrovni než tato průměrná cena.
         Navíc v něm stanovené cenové limity vycházejí, jak vyplývá z bodu 3 důvodové zprávy k návrhu nařízení, z odpovídajících cenových
         stropů pro velkoobchodní ceny, aby bylo zajištěno, že maloobchodní ceny budou lépe odrážet náklady vynaložené poskytovateli.

      60      Za těchto okolností musí být zavedení cenových limitů na úrovni maloobchodních cen na základě tohoto ustanovení považováno
         za vhodné k zajištění ochrany spotřebitelů před vysokými cenami.

      61      Pokud jde o nezbytnost dotčeného opatření, ta je zpochybňována z toho důvodu, že uvedené opatření překračuje meze toho, co
         je nezbytné k dosažení sledovaného cíle, s ohledem na konkurenční povahu maloobchodních trhů. Méně omezující a přiměřenější
         přístup by spočíval v regulování pouze velkoobchodních cen, čímž by se docílilo snížení maloobchodních cen prostřednictvím
         volné hospodářské soutěže podle pravidel nabídky a poptávky a VRO by byla ponechána volnost, aby zasáhly v případech špatného
         fungování trhů na základě jasně definovaných regulačních kritérií.

      62      V tomto ohledu zejména ze čtrnáctého bodu odůvodnění nařízení č. 717/2007 vyplývá, že zákonodárce Společenství vycházel ze
         zjištění, že snížení velkoobchodních cen se nemusí promítnout do nižších maloobchodních cen, neboť k tomu chybí podnět.

      63      Parlament a Komise s odkazem na důvodovou zprávu k návrhu nařízení, která sloužila jako základ pro zákonodárce Společenství
         při přijímání nařízení č. 717/2007, tvrdí zejména to, že pouhá regulace trhu velkoobchodních roamingových služeb na území
         Společenství nemůže zajistit, aby se snížení velkoobchodních cen odrazilo v maloobchodních cenách, neboť mobilní operátoři
         nejsou v tomto směru vystaveni žádnému konkurenčnímu tlaku. Zkušenost ukázala, že snížení velkoobchodních cen nemusí nutně
         vést ke snížení maloobchodních cen.

      64      Rada v tomto ohledu upřesnila, že zákonodárce považoval kontrolu maloobchodních cen za nezbytnou zejména proto, že v této
         zvláštní oblasti se hospodářská soutěž týkající se maloobchodních cen vyskytuje zejména na úrovni celkových služeb nabízených
         v rámci maloobchodního prodeje a že pro většinu spotřebitelů představuje roaming pouze zanedbatelnou součást těchto služeb,
         takže nehraje rozhodující úlohu při výběru mobilního operátora ani při rozhodování o jeho změně.

      65      Orgány, které předložily vyjádření Soudnímu dvoru, ještě odkázaly na posouzení dopadů, ze kterého vyplývá, že dynamika trhů
         pro roaming je považována za složitou a vyvíjející se, takže existuje riziko, že se snížení velkoobchodních cen nepromítne
         do maloobchodních cen. Z tohoto posouzení rovněž vyplývá, že je tedy rozumnější regulovat současně i maloobchodní ceny. Takové
         riziko bylo ostatně uznáno ERG v bodě 3.12 její odpovědi ze dne 22. března 2006 poskytnuté při uvedené veřejné konzultaci,
         která předcházela posouzení dopadů, a to zejména u členských států, jejichž trhy jsou méně konkurenční.

      66      Navíc je třeba konstatovat, že pouhá regulace velkoobchodních cen by pro spotřebitele neměla přímé a bezprostřední účinky.
         Naproti tomu pouze regulace maloobchodních cen mohla přímo zlepšit jejich situaci.

      67      Kromě toho je třeba připomenout, že – jak vyplývá z třináctého bodu odůvodnění nařízení č. 717/2007 – zákonodárce Společenství
         uznal, že přijatá opatření mají výjimečnou povahu, která je odůvodněna jedinečnými vlastnostmi, jimiž se vyznačují trhy pro
         roaming.

      68      Za těchto okolností a zejména s ohledem na širokou posuzovací pravomoc, kterou má zákonodárce Společenství v dotyčné oblasti,
         zahrnující volby ekonomické povahy, v nichž má provést komplexní posouzení a hodnocení, mohl mít legitimně za to, že by pouhá
         regulace velkoobchodních trhů nevedla ke stejnému výsledku jako dotčená regulace, která zahrnuje jak velkoobchodní, tak maloobchodní
         trhy, a tudíž bylo nezbytné přistoupit k posledně uvedené regulaci.

      69      Konečně s ohledem na význam cíle ochrany spotřebitelů v rámci čl. 95 odst. 3 ES se časově omezený zásah na trhu podléhajícím
         hospodářské soutěži umožňující zajistit okamžitou ochranu spotřebitelů před přemrštěnými cenami, o nějž se jedná v původním
         řízení, zdá být přiměřený ve vztahu ke sledovanému cíli, a to i v případě, že pro některé hospodářské subjekty může mít nepříznivé
         hospodářské důsledky.

      70      Je tedy třeba konstatovat, že zákonodárce Společenství tím, že v článku 4 nařízení č. 717/2007 stanovil cenové limity pro
         maloobchodní ceny vedle stanovených cenových limitů pro velkoobchodní ceny, nepřekročil meze své posuzovací pravomoci, která
         je mu přiznána. Stejně je tomu tak v případě povinnosti poskytnout informace uvedené v čl. 6 odst. 3 téhož nařízení, neboť
         toto ustanovení posiluje užitečný účinek regulace maloobchodních cen, a tudíž je odůvodněno cílem ochrany spotřebitelů.

      71      Z toho vyplývá, že článek 4 a čl. 6 odst. 3 nařízení č. 717/2007 neodporují zásadě proporcionality.

       K porušení zásady subsidiarity
      72      V tomto ohledu je třeba připomenout, že zásada subsidiarity je stanovena v čl. 5 druhém pododstavci ES a upřesněna v Protokolu
         o používání zásad subsidiarity a proporcionality připojeném ke Smlouvě, podle kterého Společenství jedná v oblastech, které
         nespadají do jeho výlučné pravomoci, pouze tehdy a do té míry, pokud sledovaných cílů nemůže být dosaženo uspokojivě na úrovni
         členských států, a proto jich z důvodu jejich rozsahu či účinků může být lépe dosaženo na úrovni Společenství. Tento protokol
         rovněž stanoví ve svém pátém odstavci pokyny k určení, zda jsou tyto podmínky splněny.

      73      Pokud jde o legislativní akty, uvedený protokol ve svých odstavcích 6 a 7 upřesňuje, že Společenství přijímá právní předpisy
         pouze v nezbytné míře a že opatření Společenství by měla ponechávat co nejvíce prostoru vnitrostátnímu rozhodování, které
         však musí být slučitelné se zajištěním cíle opatření a s dodržením požadavků Smlouvy

      74      Tento protokol ve svém třetím odstavci kromě toho upřesňuje, že zásada subsidiarity nezpochybňuje pravomoci svěřené Smlouvou
         Společenství, jak jsou vykládány Soudním dvorem.

      75      Pokud jde o článek 95 ES, Soudní dvůr rozhodl, že zásada subsidiarity se uplatní, jestliže zákonodárce Společenství použije
         tento právní základ, neboť toto ustanovení mu nedává výlučnou pravomoc upravit hospodářské činnosti na vnitřním trhu [výše
         uvedený rozsudek British American Tobacco (Investments) a Imperial Tobacco, bod 179].

      76      V tomto ohledu je třeba připomenout, že zákonodárce Společenství ve snaze zajistit ochranu hospodářské soutěže mezi mobilními
         operátory zavedl přijetím nařízení č. 717/2007 společný přístup, který těmto mobilním operátorům umožní působit v rámci jediného
         soudržného předpisového rámce, aby mimo jiné přispěl k řádnému fungování vnitřního trhu.

      77      Jak vyplývá ze čtrnáctého bodu odůvodnění tohoto nařízení, vzájemná závislost mezi maloobchodními a velkoobchodními cenami
         účtovanými za roamingové služby je značná, takže jakékoli opatření směřující pouze ke snížení maloobchodních cen, aniž je
         dotčena úroveň velkoobchodních cen za poskytování roamingových služeb na území Společenství, by mohlo narušit řádné fungování
         trhu pro roaming na území Společenství. Zákonodárce Společenství tak dospěl k závěru, že jeho činnost vyžaduje společný přístup
         jak na úrovni velkoobchodních, tak na úrovni maloobchodních cen k tomu, aby přispěl k řádnému fungování vnitřního trhu s takovými
         službami.

      78      Z uvedené vzájemné závislosti vyplývá, že zákonodárce Společenství mohl mít legitimně za to, že bylo zapotřebí, aby zasáhl
         i na úrovni maloobchodních cen. Z důvodu účinků společného přístupu zavedeného nařízením č. 717/2007 tak mohlo být jím sledovaného
         cíle lépe dosaženo na úrovni Společenství.

      79      Článek 4 a čl. 6 odst. 3 nařízení č. 717/2007 tedy nejsou neplatné z důvodu porušení zásady subsidiarity.

      80      Vzhledem k výše uvedenému je třeba na druhou položenou otázku odpovědět tak, že přezkum této otázky neodhalil žádné skutečnosti,
         kterými by mohla být dotčena platnost článku 4 a čl. 6 odst. 3 nařízení č. 717/2007.

       K nákladům řízení
      81      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      Přezkum položených otázek neodhalil žádné skutečnosti, kterými by mohla být dotčena platnost nařízení Evropského parlamentu
            a Rady (ES) č. 717/2007 ze dne 27. června 2007 o roamingu ve veřejných mobilních telefonních sítích ve Společenství a o změně
            směrnice 2002/21/ES.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 17. července 1959. # Phoenix-Rheinrohr AG proti Vysokému úřadu ESUO. # Věc 20-58.