title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 14. března 2013. # Evropská komise proti Francouzské republice. # Nesplnění povinnosti státem - Směrnice 92/12/EHS - Spotřební daně - Tabákové výrobky nabyté v jednom členském státě a přepravené do jiného členského státu - Výhradně množstevní kritéria posouzení - Článek 34 SFEU - Množstevní omezení dovoz. # Věc C-216/11.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      14. března 2013 (
            *1
         )
      „Nesplnění povinnosti státem — Směrnice 92/12/EHS — Spotřební daně — Tabákové výrobky nabyté v jednom členském státě a přepravené do jiného členského státu — Výhradně množstevní kritéria posouzení — Článek 34 SFEU — Množstevní omezení dovozu“
      Ve věci C-216/11,
      jejímž předmětem je žaloba na nesplnění povinnosti na základě článku 258 SFEU, podaná dne 10. května 2011,

         Evropská komise, zastoupená W. Möllsem a O. Beynet, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
      žalobkyně,
      proti

         Francouzské republice, zastoupené G. de Berguesem a N. Rouam, jako zmocněnci,
      žalované,
      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení L. Bay Larsen, předseda senátu, J. Malenovský, U. Lõhmus, M. Safjan a A. Prechal (zpravodajka), soudci,
      generální advokát: P. Cruz Villalón,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 19. prosince 2012,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Svou žalobou se Evropská komise domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Francouzská republika tím, že použila čistě množstevní kritérium pro posouzení, zda je tabák pocházející z jiného členského státu v držení fyzických osob pro obchodní účely, tím, že toto kritérium uplatnila na osobní automobil (nikoliv na osobu) a celkově na veškeré tabákové výrobky, a tím, že zcela zabránila tomu, aby fyzické osoby dovážely do Francie tabákové výrobky pocházející z jiných členských států, jestliže jejich množství přesáhne 2 kilogramy na osobní vozidlo, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají ze směrnice Rady 92/12/EHS ze dne 25. února 1992 o obecné úpravě, držení, pohybu a sledování výrobků podléhajících spotřební dani (Úř. věst. L 76, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 179, dále jen „směrnice“), a zejména z jejích článků 8 a 9, jakož i z článku 34 SFEU.

         Právní rámec

         Unijní právní úprava

               2

               Článek 8 směrnice stanoví:
               „Pokud jde o výrobky nabyté jednotlivci k uspokojení jejich potřeb a jimi přepravované, z hlavní zásady vnitřního trhu vyplývá, že se spotřební daň vyměří v členském státě, kde byly výrobky nabyty.“

               3

               Podle článku 9 směrnice:
               „1.   Aniž jsou dotčeny články 6, 7 a 8, vzniká daňová povinnost ke spotřební dani, jsou-li produkty, které byly v některém členském státě propuštěny pro domácí spotřebu, skladovány pro obchodní účely v jiném členském státě.
               V tom případě je spotřební daň dlužná v tom členském státě, na jehož území se tyto výrobky nacházejí, a daňová povinnost vzniká držiteli těchto výrobků.
               2.   Ke zjištění, že výrobky zmíněné v článku 8 jsou určeny k obchodním účelům, musí členské státy vzít v úvahu mimo jiné:

                        —

                        obchodní status držitele výrobků a důvody jejich skladování,

                        —

                        místo, kde se výrobky nacházejí, nebo případně způsob užité přepravy,

                        —

                        každý doklad týkající se výrobků,

                        —

                        povahu výrobků,

                        —

                        množství výrobků.

                  Pro účely použití páté odrážky prvního pododstavce mohou členské státy stanovit směrné úrovně, pouze pro účely evidence [dokazování]. Tyto směrné úrovně nesmějí být nižší než:

                        a)

                           pro tabákové výrobky

                        cigarety 800 ks
                        doutníčky (doutníky o hmotnosti nejvýše 3 g na kus) 400 ks
                        doutníky 200 ks
                        kuřácký tabák 1,0 kg;

                  […]“

         Francouzská právní úprava

               4

               Článek 302 D Obecného daňového zákoníku (dále jen „CGI“), ve znění platném v okamžiku uplynutí lhůty určené v odůvodněném stanovisku zaslaném Francouzské republice dne 23. listopadu 2009, stanoví:
               „Daňová povinnost vzniká: […]

                        4.

                        Aniž je dotčeno ustanovení […] článků 575 G a 575 H, je-li ve Francii zjištěno držení alkoholu, alkoholických nápojů a tabákových výrobků vyrobených pro obchodní účely, jejichž držitel nemůže prostřednictvím průkazného dokladu, faktury či pokladní stvrzenky prokázat, že je výrobek v režimu podmíněného osvobození od spotřební daně, nebo že daň byla ve Francii odvedena […].

                  Pro určení, jsou-li tyto výrobky ve Francii drženy pro obchodní účely, zohlední správní orgán následující okolnosti:

                        a)

                        profesní činnost držitele výrobků;

                        b)

                        místo, kde se výrobky nacházejí, prostředek použitý k jejich dopravě či dokumenty týkající se daných výrobků;

                        c)

                        povahu výrobků;

                        d)

                        množství výrobků, zejména pokud tato přesahují meze stanovené v čl. 9 odst. 2 směrnice […].“

               5

               Článek 575 G CGI stanoví:
               „Tabákové výrobky nelze po uskutečnění maloobchodního prodeje přepravovat v množství přesahujícím 1 kilogram bez dokumentu stanoveného v čl. 302 M odst. II.“

               6

               Článek 575 H CGI stanoví:
               „V obchodních skladech, v obchodech nebo v dopravních prostředcích nesmí nikdo držet více než 2 kilogramy tabákových výrobků, s výjimkou dodavatelů ve skladech, maloobchodníků v prodejních místech, osob uvedených v čl. 565 bodu 3, dalších prodejců uvedených ve čtvrtém bodu článku 568, nebo v případě množství stanoveného prostřednictvím dekretu ministerstva odpovědného za rozpočet dalších prodejců uvedených v prvním bodu uvedeného ustanovení.“

         Francouzská správní praxe

               7

               V okamžiku uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku ze dne 23. listopadu 2009 obsahovala webová stránka Generálního ředitelství cel a nepřímých daní ministerstva financí následující:
               „Obecné záležitosti
               Pokud během cest do jiných zemí Unie nakoupíte výrobky pro osobní použití, nemáte povinnost podávat daňové přiznání ani odvádět daň v okamžiku opuštění území Francie, či vstupu na území Francie.
               […] Pro případ nákupu […] tabáku stanoví právní předpisy Společenství směrné úrovně pro nákupy uskutečněné fyzickými osobami.
               Při překročení úrovní platných pro tabák […] uvedených dále, a v závislosti na dalších kritériích, mohou francouzské celní orgány považovat váš nákup za obchodní činnost. V takovém případě musíte odvést příslušnou daň platnou ve Francii pro jednotlivé výrobky. Uvedené úrovně platí rovněž v případě odjezdu z Francie do jakéhokoli jiného členského státu Evropské unie.
               Tabák
               S ohledem na ustanovení článků 575 G a 575 H [CGI] […], se následující ustanovení vztahují ode dne 1. ledna 2006 na nákupy tabáku uskutečněné fyzickými osobami v jiném členském státě Evropské unie, s výjimkou deseti nových členských států:

                        —

                        Bez povolení k přepravě můžete přepravovat 5 kartonů cigaret (tj. 1 kilogram tabáku).
                        Pozor: tato úroveň se vztahuje na každý individuální dopravní prostředek nebo na každou osobu starší sedmnácti let v případě hromadné dopravy (čímž se rozumí jakákoli přeprava více než devíti osob včetně řidiče).

                        —

                        Přepravujete-li 6 až 10 kartonů cigaret, musíte předložit zjednodušený průvodní doklad (ZPD). Nemá-li kontrolovaný cestující ZPD, může mu být tabák zabaven a uložena sankce. Cestující se může zboží vzdát. V takovém případě mu žádná sankce uložena nebude.
                        Pro získání uvedeného dokladu stačí dostavit se do první kanceláře francouzské celní správy na hranicích.

                        —

                        Dovoz více než 10 kartonů cigaret (nebo 2 kilogramů tabáku) je ve všech ostatních případech zakázán. Kontrolovaný cestující se vystavuje uložení výše uvedených sankcí (zabavení tabáku a uložení sankce).
                        V případě hromadných dopravních prostředků (letadlo, loď, autobus, vlak) se tato ustanovení vztahují zvlášť na jednotlivé cestující.“

         Postup před zahájením soudního řízení

               8

               Komise měla za to, že francouzská právní úprava, jakož i správní praxe v oblasti dovozu tabáku fyzickými osobami byly v rozporu se směrnicí, se zásadou proporcionality a s článkem 28 ES, a zaslala proto dne 23. října 2007 Francouzské republice výzvu dopisem, na kterou uvedený členský stát odpověděl dopisem ze dne 18. ledna 2008.

               9

               Dne 23. listopadu 2009 vydala Komise odůvodněné stanovisko, kterým Francouzskou republiku vyzvala k přijetí opatření nezbytných k tomu, aby tomuto stanovisku vyhověla ve lhůtě dvou měsíců od jeho obdržení. Uvedený členský stát na odůvodněné stanovisko odpověděl dopisem ze dne 22. ledna 2010.

               10

               Komise nebyla s vysvětleními podanými Francouzskou republikou spokojena a podala projednávanou žalobu.

         K žalobě

         K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení článků 8 a 9 směrnice

               11

               Komise tvrdí, že francouzská právní úprava a správní praxe jsou v rozporu se směrnicí, a zejména s jejími články 8 a 9, jelikož kritéria pro posouzení, zda má držení tabákových výrobků obchodní povahu, jsou kritérii čistě množstevními, jelikož směrné úrovně stanovené v článcích 575 G a 575 H CGI platí celkově pro všechny tabákové výrobky v držení, jelikož uvedené směrné úrovně se v případě přepravy osobním vozidlem uplatňují na celé vozidlo, a nikoli na jednotlivé osoby, a jelikož sankce stanovené za porušení posledně uvedených článků jsou obzvláště přísné.

               12

               Francouzská republika úvodem namítá, že články 575 G a 575 H CGI upravují výhradně držení tabáku, nikoli způsob a podmínky výběru spotřební daně. Uvedená ustanovení tedy nespadají do oblasti působnosti článků 8 a 9 směrnice. Francouzská právní úprava a správní praxe v žádném případě nejsou v rozporu se směrnicí a stanovené sankce jsou přiměřené.

               13

               Je třeba připomenout, že cílem směrnice je zavést určitá pravidla týkající se držení, pohybu a sledování výrobků podléhajících spotřební dani, a to zejména za účelem zajištění toho, aby daňová povinnost ke spotřební dani byla stejná ve všech členských státech (rozsudek ze dne 23. listopadu 2006, Joustra, C-5/05, Sb. rozh. s. I-11075, bod 27 a citovaná judikatura).

               14

               Směrnice v tomto ohledu zavádí rozlišení mezi na jedné straně výrobky drženými pro obchodní účely a na straně druhé výrobky drženými pro soukromé účely (výše uvedený rozsudek Joustra, bod 28).

               15

               Ohledně výrobků držených pro soukromé účely článek 8 směrnice stanoví, že spotřební daň se vyměří v členském státě, kde byly výrobky nabyty (výše uvedený rozsudek Joustra, bod 31). Naopak ohledně výrobků držených pro obchodní účely čl. 9 odst. 1 směrnice v podstatě stanoví, že spotřební daň je dlužná v tom členském státě, na jehož území se tyto výrobky nacházejí.

               16

               Pro účely určení, zda jsou výrobky drženy pro obchodní účely, čl. 9 odst. 2 směrnice uvádí řadu kritérií. Jak plyne ze znění prvního pododstavce uvedeného odstavce 2, ke zjištění, že výrobky jsou určeny k obchodním účelům, musí členské státy nadto vzít v úvahu mimo jiné řadu kritérií, přičemž množství výrobků je jen jedním z nich. Dále druhý pododstavec téhož odstavce 2 stanoví, že členské státy mohou stanovit směrné úrovně, a to pouze pro účely evidence.

               17

               Generální advokát v bodech 20 a 21 stanoviska uvedl, že z toho vyplývá, že čl. 9 odst. 2 směrnice členským státům neumožňuje založit zjištění, že výrobky jsou drženy pro obchodní účely, výhradně na čistě množstevních směrných úrovních držených výrobků.

               18

               Pokud jde o spornou právní úpravu, je zajisté pravda, jak zdůrazňuje Francouzská republika, že článek 302 D CGI sám o sobě nestanoví takovou čistě množstevní směrnou úroveň pro zjištění, že výrobky jsou drženy pro obchodní účely.

               19

               Nicméně uvedený článek stanoví, že se použije „[a]niž je dotčeno ustanovení […] článků 575 G a 575 H [CGI]“, a proto se směrné úrovně stanovené v posledních dvou uvedených článcích ve skutečnosti stávají jedinými relevantními prvky při posouzení, zda jsou výrobky drženy pro obchodní účely, jak potvrzuje sporná francouzská správní praxe. Francouzská republika přitom nezpochybňuje, že uvedené směrné úrovně mají čistě množstevní povahu.

               20

               Uvedený členský stát rovněž tvrdí, že jeho právní úprava a správní praxe nejsou v rozporu s čl. 9 odst. 2 směrnice, protože uvedené směrné úrovně platí celkově pro všechny tabákové výrobky v držení a v případě přepravy osobním vozidlem se uplatňují na celé vozidlo, a nikoli na jednotlivé osoby.

               21

               V tomto ohledu je třeba uvést, že jak vyplývá z čl. 9 odst. 2 druhého pododstavce směrnice, pokud se členské státy rozhodnou stanovit úrovně, které podle uvedeného ustanovení mohou sloužit pouze jako směrné úrovně a které se týkají množství tabákových výrobků v držení, pro účely kvalifikace držení uvedených výrobků pro obchodní účely, musí dodržet určité minimální úrovně.

               22

               Směrnice však tím, že výslovně stanoví minimální úrovně pro několik různých kategorií tabákových výrobků, opravňuje členské státy stanovit úrovně podle celkové hmotnosti všech druhů držených tabákových výrobků dohromady pouze za podmínky dodržení jednotlivých uvedených minimálních úrovní. Francouzská republika neuplatňuje splnění této podmínky pro úrovně stanovené v článcích 575 G a 575 H CGI.

               23

               Vzhledem k tomu, že cílem čl. 9 odst. 2 směrnice je upřesnit podmínky, za kterých vzniká držiteli výrobků daňová povinnost ve smyslu druhého pododstavce odstavce 1 uvedeného článku, minimální směrné úrovně uvedené v čl. 9 odst. 2 druhém pododstavci směrnice musí být považovány za úrovně týkající se uvedeného držitele, a tedy uplatnitelné na jednotlivé osoby.

               24

               Z výše uvedeného vyplývá, že sporná francouzská právní úprava, jakož i správní praxe jsou v rozporu s článkem 9 směrnice, a v důsledku toho rovněž s jejím článkem 8, protože pro posouzení, zda jsou tabákové výrobky drženy pro obchodní účely, stanoví čistě množstevní úrovně, které platí celkově pro všechny tabákové výrobky v držení, a v případě přepravy osobním vozidlem se uplatňují na celé vozidlo, nikoli na jednotlivé osoby, a kromě toho za překročení uvedených úrovní ukládá sankce.

               25

               První žalobní důvod dovolávaný Komisí je tedy opodstatněný.

         Ke druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení článku 34 SFEU

               26

               Komise tvrdí, že článek 575 H CGI je v rozporu také s článkem 34 SFEU. Toto vnitrostátní ustanovení totiž zcela brání tomu, aby fyzické osoby dovážely do Francie tabákové výrobky pocházející z jiných členských států, jestliže jejich množství přesáhne 2 kilogramy na osobní vozidlo, ačkoli jsou uvedená množství držena pro osobní potřebu fyzické osoby.

               27

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že pokud je určitá oblast předmětem úplné harmonizace na úrovni Společenství, musí být každé vnitrostátní opatření, které se jí týká, posuzováno vzhledem k ustanovením harmonizačního předpisu, a nikoliv vzhledem k ustanovením primárního práva (rozsudek ze dne 14. prosince 2004, Komise v. Německo, C-463/01, Sb. rozh. s. I-11705, bod 36 a citovaná judikatura).

               28

               Jak vyplývá z bodu 24 tohoto rozsudku, v projednávaném případě je nesporné, že článek 575 H CGI porušuje opatření, které vyčerpávajícím způsobem harmonizuje způsob, jakým mohou členské státy zohlednit množství tabákových výrobků v držení pro účely jeho kvalifikace jakožto držení uvedených výrobků pro obchodní účely.

               29

               Vzhledem k tomu, že se Komise v druhém žalobním důvodu omezila na žádost o posouzení ustanovení vnitrostátního opatření ve vztahu k ustanovením primárního práva, přičemž uvedené opatření musí být posouzeno ve vztahu k harmonizačnímu opatření, musí být druhý žalobní důvod zamítnut.

               30

               Proto je třeba konstatovat, že Francouzská republika tím, že použila čistě množstevní kritérium pro posouzení, zda je tabák pocházející z jiného členského státu v držení fyzických osob pro obchodní účely, jakož i tím, že toto kritérium uplatnila na osobní automobil (nikoliv na osobu) a celkově na veškeré tabákové výrobky, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají ze směrnice, a zejména z jejích článků 8 a 9.

         K nákladům řízení

               31

               Podle čl. 138 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Podle čl. 138 odst. 3 první věty téhož řádu však platí, že pokud měl každý účastník ve věci částečně úspěch i neúspěch, ponesou jednotliví účastníci vlastní náklady řízení. Vzhledem k tomu, že Komise i Francouzská republika měly ve věci částečně úspěch i neúspěch, je namístě rozhodnout, že ponesou vlastní náklady řízení.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Francouzská republika tím, že použila čistě množstevní kritérium pro posouzení, zda je tabák pocházející z jiného členského státu v držení fyzických osob pro obchodní účely, jakož i tím, že toto kritérium uplatnila na osobní automobil (nikoliv na osobu) a celkově na veškeré tabákové výrobky, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají ze směrnice Rady 92/12/EHS ze dne 25. února 1992 o obecné úpravě, držení, pohybu a sledování výrobků podléhajících spotřební dani, a zejména z jejích článků 8 a 9.

                           2)

                           Ve zbývající části se žaloba zamítá.

                           3)

                           Evropská komise a Francouzská republika ponesou vlastní náklady řízení.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: francouzština.


title: Rozsudek Soudního dvora (Desátý senát) ze dne 24. října 2013. # Agenţia Naţională de Administrare Fiscală proti SC Rafinăria Steaua Română SA. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Inalta Curte de Casaţie şi Justiţie - Rumunsko. # Daně - Daň z přidané hodnoty - Vrácení nadměrného odpočtu DPH započtením - Zrušení oznámení o započtení - Povinnost zaplatit úroky z prodlení osobě povinné k dani. # Věc C-431/12.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (desátého senátu)
      24. října 2013 (
            *1
         )
      „Daně — Daň z přidané hodnoty — Vrácení nadměrného odpočtu DPH započtením — Zrušení oznámení o započtení — Povinnost zaplatit úroky z prodlení osobě povinné k dani“
      Ve věci C‑431/12,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (Rumunsko) ze dne 21. června 2012, došlým Soudnímu dvoru dne 24. září 2012, v řízení

         Agenţia Naţională de Administrare Fiscală

      proti

         SC Rafinăria Steaua Română SA,

      SOUDNÍ DVŮR (desátý senát),
      ve složení E. Juhász, vykonávající funkci předsedy desátého senátu, A. Rosas a C. Vajda (zpravodaj), soudci,
      generální advokátka: J. Kokott,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za SC Rafinăria Steaua Română SA D. Dascălem, avocat,

               —

               za rumunskou vládu R. H. Radu, jakož i E. Gane a A.‑L. Crişan, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi L. Keppenne a L. Lozano Palacios, jako zmocněnkyněmi,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 183 směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty (Úř. věst. L 347, s. 1, dále jen „směrnice o DPH“).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Agenţia Naţională de Administrare Fiscală (rumunská Národní agentura pro daňovou správu, dále jen „Agenţia“) a společností SC Rafinăria Steaua Română SA (dále jen „Steaua Română“), ve věci žádosti o zaplacení úroků spojených s opožděným vrácením přeplatku na dani z přidané hodnoty (dále jen „DPH“) v důsledku nadměrného odpočtu, zaplaceného jako záloha na DPH, kterou byla společnost Steaua Română povinna odvést.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Článek 183 první pododstavec směrnice o DPH stanoví:
               „Jestliže za dané zdaňovací období výše přípustného odpočtu daně překročí výši splatné daně, mohou členské státy vrátit daň nebo převést nadměrný odpočet daně do následujícího období v souladu s podmínkami, které samy stanoví.“

               4

               Článek 252 odst. 2 směrnice o DPH zní:
               „Zdaňovací období stanoví členské státy jako měsíční, dvouměsíční nebo tříměsíční.
               Členské státy však mohou stanovit odlišná období s podmínkou, že nepřekročí jeden rok.“

         Rumunské právo

               5

               Daňové řízení je upraveno nařízením vlády č. 92 o daňovém řádu (Ordonanţa Guvernului č. 92 privind Codul de procedură fiscală) ze dne 24. prosince 2003 (Monitorul Oficial al României, část I, č. 941, ze dne 29. prosince 2003, znovu zveřejněné v Monitorul Oficial al României, část I, č. 513 ze dne 31. července 2007), ve znění účinném v době rozhodné z hlediska skutečností původního sporu (dále jen „daňový řád“).

               6

               Článek 124 daňového řádu ve svém odst. 1 stanoví:
               „Daňoví poplatníci mají nárok na úroky z částek, jež mají být vráceny z veřejných prostředků, ode dne následujícího po dni uplynutí lhůty stanovené v [...] Úroky jsou vypláceny na žádost daňových poplatníků.“

               7

               Nařízení ministra hospodářství a financí č. 1857/2007 ze dne 1. listopadu 2007 (Monitorul Oficial al României, část I, č. 785 ze dne 20. listopadu 2007) o schválení metodiky pro vyřizování přiznání k DPH, která vykazují záporné zůstatky daně s volbou vrácení daně, v kapitole 1 oddílu B bodu 6 stanoví:
               „Žádosti o vrácení daně jsou vyřizovány v chronologickém pořadí podle jejich registrace u finančního úřadu do 45 kalendářních dnů ode dne podání přiznání [k DPH], v němž je vykázán záporný zůstatek daně s možností vrácení daně.“

         Skutkový základ sporu v původním řízení a předběžná otázka

               8

               V přiznáních k DPH společnosti Steaua Română za prosinec 2007 a leden 2008 byl vykázán záporný zůstatek ve výši 3697738 rumunských lei (RON), s jehož vrácením Agenţia po provedení kontroly souhlasila.

               9

               Avšak v návaznosti na tutéž kontrolu vydala Agenţia daňový výměr, kterým společnosti Steaua Română protiprávně uložila dvě dodatečné daňové povinnosti ve výši 19002767 RON z titulu DPH a ve výši 5374404 RON z titulu úroků z prodlení. Následně vydala dvě oznámení, kterými byl nadměrný odpočet DPH vrácen prostřednictvím započtení, čímž došlo k vypořádání těchto dvou daňových povinností.

               10

               Vzhledem k tomu, že odvolání společnosti Steaua Română proti daňovému výměru a oznámením o započtení byla zamítnuta, podala žaloby k Curtea de Apel Ploiești (odvolací soud v Ploješti), který uvedený výměr a oznámení zrušil rozsudky ze dne 4. prosince 2008 a 14. října 2009. Odvolání, která proti těmto rozsudkům podala Agenţia, zamítl Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie rozsudky ze dne 9. června 2009 a 13. května 2010. Agenţia tudíž byla tímto donucena vrátit společnosti Steaua Română částku 3697738 RON, kterou společnost Steaua uplatnila jako hlavní nárok.

               11

               Společnost Steaua Română s odvoláním na protiprávnost oznámení o zápočtu a opožděné vrácení částky DPH, která byla započtena protiprávně, požadovala od Agenţia rovněž zaplacení úroků z této částky, počítaných od uplynutí zákonné lhůty 45 dní, stanovené pro rozhodnutí o přiznáních k DPH, až do skutečného vrácení uvedené částky. Výši těchto úroků vyčíslila na částku 1793972 RON.

               12

               Vzhledem k tomu, že Agenţia na tuto žádost neodpověděla ve lhůtě stanovené použitelnými právními předpisy, podala společnost Steaua Română dvakrát stížnost, ve které požadovala zaplacení celkové částky 1793972 RON jakožto zákonných úroků.

               13

               Poté, co tato žádost byla zamítnuta rozhodnutím Agenţia ze dne 30. září 2010, Curtea de Apel Bucureşti (odvolací soud v Bukurešti) toto rozhodnutí rozsudkem ze dne 14. února 2011 zrušil a uložil Agenţia, aby společnosti Steaua Română zaplatila do 27. července 2009 částku 1793972 RON jakožto zákonné úroky.

               14

               Agenţia podala proti tomuto rozsudku kasační opravný prostředek u Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (kasační soud).

               15

               Agenţia ve svém kasačním opravném prostředku zejména tvrdila, že se Curtea de Apel Bucureşti dopustil nesprávného právního posouzení, když jí uložil zaplacení částky 1793972 RON jakožto zákonných úroků, neboť použitelné právní předpisy neukládají sankci za způsob, jakým jsou žádosti podané osobami povinnými k dani vyřizovány, nýbrž výlučně za překročení lhůty pro vyřízení těchto žádostí. Přiznání k DPH, jakož i ostatní žádosti předložené společnosti Steaua Română byly přitom přezkoumány ve stanovených lhůtách. Úroky z prodlení za období platnosti oznámení o započtení nejsou tudíž podle ní dlužné.

               16

               Společnost Steaua Română s odvoláním na rozsudek ze dne 12. května 2011 Enel Maritsa Iztok 3 (C-107/10, Sb. rozh. s. I-3873) uvedla, že Soudní dvůr v tomto rozsudku výslovně rozhodl o výkladu a použití zásady neutrality DPH v souvislosti s dodržováním práva osob na úroky za opožděné vrácení nadměrného odpočtu DPH. Společnost Steaua Română proto požadovala, aby byl kasační opravný prostředek zamítnut jako neopodstatněný a v podstatě tvrdila, že Agenţia nedodržela lhůty stanovené pro vrácení DPH.

               17

               Za těchto podmínek se Înalta Curte de Casaţie și Justiţie, jenž má za to, že je jakožto soud rozhodující o kasačním opravném prostředku v posledním stupni povinen se obrátit na Soudní dvůr na základě čl. 267 odst. 3 SFEU, rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Je výklad článku 124 daňového řádu v tom smyslu, že stát není dlužníkem úroků z částek požadovaných v přiznání k DPH za období od data započtení těchto částek do data zrušení rozhodnutí o započtení soudním rozhodnutím, v rozporu s ustanoveními článku 183 směrnice 2006/112 […]?“

         K předběžné otázce

               18

               Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda článek 183 směrnice o DPH musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby osoba povinná k dani, která požádala o vrácení přeplatku na DPH v důsledku nadměrného odpočtu zaplaceného jako záloha na DPH, kterou je povinna odvést, nemohla získat od daňové správy členského státu úroky z prodlení s vrácením přeplatku, které bylo touto správou provedeno opožděně, za období platnosti správních aktů, jimiž bylo vrácení nadměrného odpočtu vyloučeno a které byly následně zrušeny soudním rozhodnutím.

               19

               V této souvislosti je třeba připomenout, že i když článek 183 směrnice o DPH nestanoví ani povinnost zaplatit úroky z přeplatku na DPH v důsledku nadměrného odpočtu, který musí být vrácen, ani den, od kterého na tyto úroky vzniká nárok, tato okolnost neumožňuje sama o sobě učinit závěr, že tento článek musí být vykládán v tom smyslu, že se na podmínky stanovené členskými státy pro vrácení nadměrného odpočtu DPH nevztahuje žádná kontrola z hlediska unijního práva (výše uvedený rozsudek Enel Maritsa Iztok 3, body 27 a 28, jakož i citovaná judikatura).

               20

               I když postupy pro uplatnění nároku na vrácení nadměrného odpočtu DPH upraveného v článku 183 směrnice o DPH patří v zásadě do procesní autonomie členských států, nic to nemění na tom, že tato autonomie je ohraničena zásadami rovnocennosti a efektivity (výše uvedený rozsudek Enel Maritsa Iztok 3, bod 29).

               21

               Kromě toho z judikatury vyplývá, že členské státy musí při úpravě postupů pro uplatnění nároku na vrácení nadměrného odpočtu DPH dodržovat některá zvláštní pravidla vyplývající z článku 183 směrnice o DPH vykládaného s ohledem na kontext a obecné zásady relevantní pro oblast DPH. Nárok osob povinných k dani odpočíst od DPH, kterou jsou povinny odvést, tu DPH, která již zatížila zboží nebo služby, které obdržely na vstupu, totiž představuje základní zásadu společného systému DPH zavedeného unijními právními předpisy. Tento nárok je nedílnou součástí mechanismu DPH a nemůže být v zásadě omezen. Tento nárok se uplatní okamžitě ve vztahu ke všem daním, kterými byla zatížena plnění uskutečněná na vstupu (výše uvedený rozsudek Enel Maritsa Iztok 3, body 30 až 32 a citovaná judikatura).

               22

               Právě ve světle těchto úvah již Soudní dvůr rozhodl, že podmínky vracení nadměrného odpočtu DPH nemohou narušit zásadu neutrality společného systému DPH tím, že na jejich základě bude osoba povinná k dani zcela nebo částečně zatížena touto daní, z čehož zejména vyplývá, že vrácení daně musí být uskutečněno v přiměřené lhůtě (výše uvedený rozsudek Enel Maritsa Iztok 3, bod 33).

               23

               Pokud dojde k vrácení nadměrného odpočtu DPH osobě povinné k dani po uplynutí přiměřené lhůty, zásada neutrality společného systému DPH ze stejných důvodů vyžaduje, aby finanční ztráty vzniklé osobě povinné k dani v důsledku nemožnosti disponovat dotčenými peněžitými částkami byly nahrazeny zaplacením úroků z prodlení.

               24

               V tomto ohledu z judikatury Soudního dvora vyplývá, že výpočet úroků dlužných ze strany státu, který za počátek běhu lhůty nebere den, kdy by měl být nadměrný odpočet DPH obvykle nahrazen podle směrnice o DPH, je v zásadě v rozporu s požadavky článku 183 této směrnice (výše uvedený rozsudek Enel Maritsa Iztok 3, bod 51). Z předkládacího rozhodnutí přitom vyplývá, že vnitrostátní právní předpisy použitelné na věc v původním řízení v zásadě stanoví výpočet úroků z prodlení od okamžiku uplynutí lhůty 45 dní stanovené pro vyřízení prohlášení k DPH.

               25

               Kromě toho je třeba konstatovat, že důvod opožděného vrácení nadměrného odpočtu DPH není z pohledu osoby povinné k dani relevantní. V tomto kontextu neexistuje žádný relevantní rozdíl mezi opožděným vrácením, ke kterému došlo z důvodu správního vyřizování žádosti, jež překročilo stanovené lhůty, a opožděným vrácením, ke kterému došlo z důvodu správních aktů, jež vrácení nadměrného rozpočtu protiprávně vyloučily a následně byly soudním rozhodnutím zrušeny.

               26

               Vzhledem k výše uvedenému je třeba položenou otázku zodpovědět tak, že článek 183 směrnice o DPH musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby osoba povinná k dani, která požádala o vrácení přeplatku na DPH v důsledku nadměrného odpočtu zaplaceného jako záloha na DPH, kterou je povinna odvést, nemohla získat od daňové správy členského státu úroky z prodlení s vrácením přeplatku, které bylo uskutečněno touto správou opožděně, za období platnosti správních aktů, kterými bylo vrácení nadměrného odpočtu vyloučeno a které byly následně zrušeny soudním rozhodnutím.

         K nákladům řízení

               27

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (desátý senát) rozhodl takto:

                     Článek 183 směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby osoba povinná k dani, která požádala o vrácení přeplatku na dani z přidané hodnoty v důsledku nadměrného odpočtu zaplaceného jako záloha na daň z přidané hodnoty, kterou je povinna odvést, nemohla získat od daňové správy členského státu úroky z prodlení s vrácením přeplatku, které bylo uskutečněno touto správou opožděně, za období platnosti správních aktů, kterými bylo vrácení nadměrného odpočtu vyloučeno a které byly následně zrušeny soudním rozhodnutím.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: rumunština.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 30. listopadu 2006. # Camper, SL proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška obrazové ochranné známky Společenství BROTHERS by CAMPER - Starší národní obrazové ochranné známky BROTHERS - Nepřípustnost - Relativní důvody pro zamítnutí - Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94. # Věc T-43/05.

text:
      Rozsudek Soudu (třetího senátu) ze dne 30. listopadu 2006 – Camper v. OHIM – JC (BROTHERS by CAMPER)
      (Věc T-43/05)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška obrazové ochranné známky Společenství BROTHERS by CAMPER – Starší národní obrazové ochranné známky BROTHERS – Nepřípustnost – Relativní důvody pro zamítnutí – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94“
      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky – Relativní důvody pro zamítnutí – Námitky majitele totožné nebo podobné starší ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby [Nařízení
         Rady č. 40/94, čl. 8 odst. 1 písm. b)] (viz body 86–88, 91)

      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí prvního odvolacího senátu OHIM ze dne 29. listopadu 2004 (věc R 170/2004-1), týkajícímu se
                  námitkového řízení mezi JC AB a Camper SL

            Údaje týkající se věci

               Přihlašovatel ochranné známky Společenství:

               Camper, SL

               Dotčená ochranná známka Společenství:

               Obrazová ochranná známka „BROTHERS by CAMPER“ pro výrobky a služby ve třídách 18, 25 a 39 – přihláška č. 1 954 601

               Majitel ochranné známky nebo označení, namítaných v námitkovém řízení:

               JC AB

               Namítaná ochranná známka nebo označení:

               Švédská, finská a dánská obrazová ochranná známka „BROTHERS“ pro výrobky ve třídě 25

               Rozhodnutí námitkového oddělení:

               Zamítnutí námitek v rozsahu, v jakém byly založeny na starší švédské známce. Vyhovění námitkám pro část napadených výrobků
                  v rozsahu, v jakém byly založeny na starších dánských a finských známkách

               Rozhodnutí odvolacího senátu:

               Zamítnutí odvolání

      Výrok

                  1)

                  Žaloba se zamítá.

                  2)

                  Žalobkyně ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Úřadem pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné
                     známky a vzory) (OHIM).

                  3)

                  Vedlejší účastník ponese vlastní náklady řízení.


title: Rozsudek Tribunálu (sedmého senátu) ze dne 7. července 2010. # Evropská komise proti Hellenic Ventures - Elliniki Etaireia Epicheirimatikis Protovoulias AE a další. # Rozhodčí doložka - Akce vytváření a rozvoje počátečních kapitálových fondů - Ukončení smlouvy - Žaloba směřovaná proti společníkům společnosti - Nepřípustnost - Vrácení záloh - Úroky. # Věc T-44/06.

text:
      Rozsudek Tribunálu (sedmého senátu) ze dne 7. července 2010 – Komise v. Hellenic Ventures a další
      (Věc T-44/06)
      „Rozhodčí doložka – Akce vytváření a rozvoje počátečních kapitálových fondů – Ukončení smlouvy – Žaloba směřovaná proti společníkům společnosti – Nepřípustnost – Vrácení záloh – Úroky“
      1.                     Řízení – Předložení věci Tribunálu na základě rozhodčí doložky (Článek 238 ES) (viz body 47–49, 54–55)
      2.                     Rozpočet Evropských společenství – Finanční podpora Společenství – Povinnost příjemce dodržet podmínky poskytnutí podpory
            (Články 238 ES a 274 ES) (viz body 85–89, 91, 94–96, 107–108, 113, 116)
      Předmět

               Žaloba podaná na základě článku 238 ES, kterou Komise požaduje, aby žalovaným bylo uloženo vrácení zálohy vyplacené při provádění
                  smlouvy „Seed Fund 601“, uzavřené mezi Komisí a žalovanou společností

            Výrok

                  1)

                  	Hellenic Ventures – Elliniki Etaireia Epicheirimatikis Protovoulias AE se ukládá, aby Evropské komisi zaplatila částku 70
                     000 eur, zvýšenou o úroky z prodlení, vypočtené podle belgické zákonné sazby, a to ode dne 25. dubna 1999 až do úplného uhrazení
                     dluhu.

                  2)

                  	Ve zbývající části se žaloba zamítá.

                  3)

                  	Hellenic Ventures se ukládá náhrada nákladů řízení s výjimkou nákladů vynaložených Konstantinosem Katsigiannisem, Panagiotisem
                     Chronopoulosem  a Nikolaosem Poulakosem.

                  4)

                  	Komisi se ukládá náhrada nákladů řízení K. Katsigiannise, P. Chronopoulose a N.  Poulakose.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 25. března 1982. # K.J. Munk proti Komisi Evropských společenství. # Propuštění. # Věc 98/81.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 13. července 2000. # Komise Evropských společenství proti Francouzské republice. # Nesplnění povinnosti státem - Volný pohyb služeb. # Věc C-160/99.


Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 29. února 1996. # Orlando Lopes proti Soudnímu dvoru Evropských společenství. # Úředníci. # Věc T-280/94.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 6. března 2003. # Komise Evropských společenství proti Finské republice. # Věc C-240/00.


Rozsudek Soudu prvního stupně (prvního senátu) ze dne 13. prosince 1990. # Nederlandse Associatie van de Farmaceutische Industrie "Nefarma" a Bond van Groothandelaren in het Farmaceutische Bedrijf proti Komisi Evropských společenství. # Hospodářská soutěž - Přípustnost. # Věc T-113/89.


title: Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (pléna) ze dne 26. října 2006. # Pia Landgren proti Evropské nadaci pro vzdělávání (ETF). # Propuštění. # Věc F-1/05.

text:
      ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU (pléna)
      26. října 2006 (*)

      „Dočasný zaměstnanec – Smlouva na dobu neurčitou – Propuštění – Odborná nezpůsobilost – Povinnost odůvodnění – Zjevně nesprávné posouzení“
      Ve věci F‑1/05,
      jejímž předmětem je žaloba na základě článku 236 ES a článku 152 AE,
      Pia Landgren, bývalá dočasná zaměstnankyně Evropské nadace odborného vzdělávání, s bydlištěm v Turíně (Itálie), zastoupená M.-A. Lucasem, advokátem,

      žalobkyně,
      proti
      Evropské nadaci odborného vzdělávání (ETF), zastoupené její ředitelkou, M. Dunbar, ve spolupráci s G. Vandersandenem, advokátem,

      žalované,
      SOUD (plénum),
      ve složení S. Mahoney, předseda, H. Kreppel a S. Van Raepenbusch (zpravodaj), předsedové senátů, I. Boruta, H. Kanninen, H.
         Tagaras a S. Gervasoni, soudci,

      vedoucí soudní kanceláře: S. Boni, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 12. července 2006,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žalobou doručenou faxem kanceláři Soudu prvního stupně Evropských společenství dne 28. dubna 2005 (prvopis podán dne 2. května
         téhož roku) P. Landgren zejména navrhuje, aby Soud zrušil rozhodnutí Evropské nadace odborného vzdělávání (ETF) ze dne 25. června 2004, jímž
         se vypovídá její pracovní smlouva dočasného zaměstnance uzavřená na dobu neurčitou (dále jen „rozhodnutí o propuštění“).

       Právní rámec
      2        Podle článku 11 prvního pododstavce Pracovního řádu ostatních zaměstnanců Evropských společenství (dále jen „PŘOZ“) se ustanovení
         článků 11 až 26 Služebního řádu úředníků Evropských společenství (dále jen „služební řád“) týkající se práv a povinností úředníků
         použijí obdobně.

      3        Článek 25 druhý pododstavec služebního řádu stanoví:

      „Každé rozhodnutí týkající se určité osoby přijaté na základě tohoto služebního řádu se neprodleně sdělí písemně dotyčnému
         úředníkovi. Každé rozhodnutí týkající se stížnosti na úředníka [každé rozhodnutí nepříznivě zasahující do úředníkova právního
         postavení] uvede důvody, na kterých je založeno.“

      4        Mimoto článek 47 PŘOZ stanoví:

      „Kromě případu úmrtí, končí pracovní poměr dočasných zaměstnanců:
      […]
      c)       pokud je smlouva uzavřena na dobu neurčitou
      i)      na konci výpovědní doby sjednané ve smlouvě; délka výpovědní doby nesmí být kratší než jeden měsíc za každý dokončený rok
         služby, přičemž nejkratší výpovědní doba činí tři měsíce a nejdelší deset měsíců. Výpovědní doba však nezačne běžet v průběhu
         mateřské dovolené nebo volna z důvodů nemoci za předpokladu, že volno z důvodů nemoci nepřesahuje tři měsíce. S výhradou výše
         uvedených omezení se navíc v průběhu mateřské dovolené nebo volna z důvodů nemoci doba přerušuje.

      […]“
      5        Článek 5 písm. b) smlouvy s dočasným zaměstnancem ze dne 3. ledna 1995 uzavřené mezi žalobkyní a žalovanou ve znění pozměněném
         dodatkem ke smlouvě ze dne 18. července 2000, jímž se smlouva prodlužuje na dobu neurčitou, stanoví:

      „This contract may be terminated by the institution or by the staff member for any of the reasons specified in articles 47
         to 50 of the CEOS, subject to the conditions laid down in those articles.

      For the purposes of Article 47 § 2.a of the CEOS, should the employee decide to resign, the employee shall give a minimum
         of three months notice. In derogation from the Article 47 § 2.a of the CEOS, should the Foundation decide to terminate the
         contract, the Foundation shall give the employee a minimum of six months notice.“

      („Tato smlouva může být vypovězena jak orgánem, tak zaměstnancem z jakéhokoli důvodu uvedeného v čl. 47 až 50 PŘOZ za podmínek
         stanovených v uvedených ustanoveních.

      Pro účely čl. 47 odst. 2 PŘOZ, pokud se zaměstnanec rozhodne podat výpověď, je povinen dodržet minimální výpovědní lhůtu tří
         měsíců. Odchylně od čl. 47 odst. 2 PŘOZ, pokud se Nadace rozhodne rozvázat pracovní poměr, dodrží výpovědní lhůtu v délce
         šesti měsíců.“)

       Skutkový základ sporu
      6        Pia Landgren, narozená dne 24. června 1947, byla přijata ETF do pracovního poměru coby dočasný zaměstnanec kategorie C na
         dobu tří let počínaje 1. lednem 1995. Dočasně byla zařazena do platové třídy C 3 s platovým stupněm 1 a následně byla na základě
         dodatku k pracovní smlouvě ze dne 1. července 1996 přeřazena do platové třídy C 3 s platovým stupněm 2.

      7        Dne 24. října 1997 byla její pracovní smlouva prodloužena na další tříleté období a následně dne 18. července 2000 byla smlouva
         prodloužena na dobu neurčitou.

      8        V období od ledna 1995 do prosince 2001 P. Landgren vykonávala povětšinou práci pomocné administrativní pracovnice, tj. měla
         na starost agendu osobního oddělení, zejména pak agendu náboru nových zaměstnanců, služebních cest a dovolených, a zároveň
         vykonávala sekretářské práce pro jednu či více osob.

      9        Posudek o průběhu zkušební doby P. Landgren vyhotovený dne 10. května 1995 obsahuje následující hodnocení:

      –        „Schopnost smluvního zaměstnance vykonávat svoji funkci“: dobrá. Avšak v rubrice „Chápavost, přizpůsobivost, úsudek“ je uvedeno
         „nedostatečná“ s odůvodněním, že není dostatečně precizní, nemá smysl pro detail a není dostatečně pozorná;

      –        „Výkonnost“: „dobrá“. V rubrice „Pracovní tempo“ je rovněž uvedeno „nedostatečné“ s odůvodněním, že několikrát nedodržela
         termín, zejména při vyhotovování pracovních smluv pro zaměstnance.

      –        „chování v rámci oddělení“: „velmi dobré“.
      10      První hodnotící posudek P. Landgren za období 1995–1997 vypracovaný dne 13. května 1997 je vcelku kladný. Na stupnici od 1
         do 6 v rozmezí mezi „výborný“ a „naprosto záporný“ žalobkyně dostala souhrnnou známku 3, což odpovídá hodnocení „uspokojivý“.
         Konkrétněji v rubrikách „Pracovní schopnosti“ a „Chování v rámci oddělení“ je uvedeno „dobrá“, zatímco v rubrice „Efektivita
         práce“ obdržela hodnocení „nedostatečná“. V této souvislosti je opět uváděn nedostatek pozornosti a rychlosti při výkonu úkolů.
         Ačkoli je podtrhováno v zásadě kladné hodnocení P. Landgren, je po ní požadováno, aby byla přesnější a zlepšila svůj „politický
         smysl“.

      11      Druhý posudek vypracovaný dne 17. června 1998 za období 1997–1998 jí přiznává vyšší souhrnnou známku, a sice známku „2“, což
         odpovídá hodnocení „dobře“. Hodnotitel ve svém obecném komentáři uvádí, že u žalobkyně došlo k jasnému zlepšení pracovní výkonnosti,
         i když v rubrice „Efektivita práce“ uvádí, že ještě může učinit pokroky.

      12      Třetí posudek vypracovaný dne 17. ledna 2000 za období 1999–2000 potvrzuje souhrnnou známku „2“ a nezmiňuje žádné slabé stránky,
         ve všech rubrikách se rovněž uvádí hodnocení „dobrá“. Po žalobkyni je nicméně požadováno, aby zlepšila svůj „time management“
         (organizaci pracovní doby). Na druhou stranu je zdůrazněna její znalost předpisů a fungování ETF.

      13      Ve čtvrtém posudku vypracovaném dne 29. března 2001 za období 2000–2001 je žalobkyni přiznána nižší souhrnná známka, a sice
         známka „3“. Ačkoli je na prvním místě uváděn její smysl pro komunikaci, takt, slušnost, široké znalosti ETF, flexibilita a loajalita
         vůči nadřízeným, posudek poukazuje na slabiny v oblasti informatiky a v rubrice „Analýza a úsudek“ je po ní požadováno, aby
         nečinila ukvapené závěry, zejména když není o některých spisech plně informována, třebaže posudek připouští, že přichází s dobrými
         návrhy. Nakonec je jí navrhováno, aby prošla vzdělávacím kurzem zápisu poznámek z jednání.

      14      Od ledna 2002 do ledna 2003 včetně byla žalobkyně zaměstnána na ředitelství ETF, kde zastávala funkci sekretářky a pomocné
         administrativní pracovnice speciálně pověřené agendou služebních cest a dovolených zaměstnanců ředitelství.

      15      Dne 9. července 2002 U. Hillenkamp, zástupce ředitele ETF, vyhotovil prozatímní posudek, v jehož závěru se uvádí, že P. Landgren
         dostatečně nevyhovuje nárokům kladeným na její funkci. Tento závěr se zakládal na nedostatcích zjištěných při přípravě služebních
         cest a ve vedení rozvrhu, jež byly přičítány nepořádnosti a nedostatku systematičnosti, omezené schopnosti používat informatizované
         systémy a nedostatečné znalosti organizační struktury ETF. Tento posudek nicméně zdůrazňoval kladný postoj a snahu P. Landgren
         při plnění jejích četných úkolů.

      16      Na konci roku 2002 oba zástupci ředitele U. Hillenkamp a L. Pescia vypracovali coby „Reporting Officers“ (hodnotitelé) návrh
         posudku P. Landgren za rok 2002 podle nového systému hodnocení pracovních výkonů, jenž se začal používat od ledna téhož roku.

      17      Pan Hillenkamp potvrdil své hodnocení ze dne 9. července 2002 a konstatoval nedostatek spolehlivosti a závažné nedostatky téměř
         ve všech aspektech vykonávané práce, i když podtrhl snahu žalobkyně o plnění jejích úkolů. Uvedl, že ztratil důvěru v kvalitu
         jejích služeb, a dospěl k závěru, že žalobkyně již nadále nemůže zastávat své pracovní povinnosti.

      18      Hodnocení L. Pescii bylo mnohem shovívavější, neboť jmenovaný měl za to, že P. Landgren vykonává své jednotlivé pracovní úkoly
         ve většině případů uspokojivě a některé z nich dokonce dobře, ačkoli ve svém souhrnném hodnocení poukázal na nedodržování
         termínů a pochybení zaviněná nedostatkem pozornosti, která lze podle jeho názoru částečně vysvětlit nadměrnou pracovní zátěží.

      19      I když P. Landgren ve svých připomínkách k tomuto posudku zpochybnila určité námitky U. Hillenkampa a uvedla skutečnosti na
         svoji obhajobu, připustila, že pracovní místo, které zastává, je pro ni příliš náročné. Rovněž poukázala na to, že její potíže
         mohou být vysvětleny dočasnou nedostatečností paměti způsobenou jejím zdravotním stavem a že ztráta zaměstnání by pro ni měla
         vzhledem k její finanční situaci, rodinné situaci a věku velmi negativní dopad. Požádala proto, aby byla prozkoumána možnost,
         zda by jí v rámci téhož ředitelství nebo v jiných odděleních nemohly být svěřeny méně náročné úkoly.

      20      Tento posudek nebyl nikdy dokončen, a tedy ani zařazen do osobního spisu žalobkyně.

      21      Dne 21. února 2003 byla žalobkyně převedena na neomezenou dobu do oddělení „Východní Evropa a Střední Asie“ (dále jen „VESA“)
         ETF, aby tam na poloviční úvazek zajišťovala sekretariát pro S. Stefani, vedoucí oddělení, S. Taurelli, zástupkyni vedoucí
         oddělení, a pro koordinátora ETF. Žádost o poloviční pracovní úvazek v podobě přijaté ředitelem měla pokrývat období od 1. února
         2003 do 31. prosince 2004 a byla odůvodněna jako „preparation for retirement (as 55 years of age)“ (příprava na odchod do
         starobního důchodu zaměstnance, který dosáhl 55 let věku).

      22      Posudek vypracovaný dne 18. března 2004 za rok 2003 je příznivý. Tento rozsudek obsahuje následující pasáž:

      „Pia has achieved her key objectives set for 2003. An assessment of the related key indicators shows that she has been able
         to perform her tasks effectively and efficiently with respect of deadlines.

      Pia has shown capacity to concentrate on her work even while having to deal with several issues at the same time. She has
         made a substantial effort to improve her memory.

      Pia has improved her IT skills.
      Pia maintains good, friendly but respectful relations with peers and fellow colleagues.“
      („Pia dosáhla hlavních cílů, které jí byly stanoveny pro rok 2003. Z hodnocení odpovídajících hlavních ukazatelů vyplývá,
         že byla schopna vykonávat své pracovní úkoly efektivně a v určených termínech.

      Pia prokázala schopnost soustředit se na práci, a to i když řešila několik úkolů najednou. Vyvinula značné úsilí, aby zlepšila
         svoji paměť.

      Pia zlepšila své počítačové dovednosti.
      Pia udržuje dobré a přátelské, přesto však uctivé vztahy s okolím a se svými kolegy.“)
      23      Tento poslední rozsudek byl sepsán S. Taurelli, pověřenou vedením oddělení po dobu nepřítomností S. Stefani, která čerpala
         volno z důvodu nemoci od listopadu 2003 do března 2004 včetně, a byl podepsán ředitelem P. de Rooijem. Ačkoli S. Stefani posudek
         nepodepsala, figuruje v něm coby „Reporting Officer“ spolu s S. Taurelli. Je nesporné, že vedoucí oddělení nesouhlasila s hodnocením
         S. Taurelli, a měla spíše záporný názor na pracovní výkony žalobkyně.

      24      Následně žalobkyně považovala za nutné požádat v rámci pohovoru se S. Stefani o možnost pokračovat v práci na poloviční úvazek.
         Podle žalobkyně totiž povolení pracovat na poloviční úvazek, které získala na období od 1. února 2003 do 31. prosince 2004,
         mezitím k 1. únoru 2004 propadlo, neboť článek 1 přílohy IVa služebního řádu ve svém znění platném před 1. květnem 2004 údajně
         omezoval takovéto povolení na dobu jednoho roku. V průběhu výše uvedeného pohovoru, který se uskutečnil dne 10. května 2004,
         vedoucí oddělení informovala P. Landgren, že si vyhrazuje možnost projednat tuto žádost s ředitelem panem P. de Rooijem.

      25      Dne 17. května 2004 absolvovala žalobkyně pohovor s P. de Rooijem, který jí dal na výběr mezi „předčasným odchodem do starobního
         důchodu“ a propuštěním. Pan de Rooij rovněž upřesnil, že v případě propuštění bude žalobkyně moci čerpat podporu v nezaměstnanosti
         na základě článku 28a PŘOZ, dokud nedosáhne minimální věkové hranice pro odchod do důchodu, tj. 60 let.

      26      Dne 15. června 2004 absolvovala žalobkyně další pohovor s panem de Rooijem, tentokrát za přítomnosti mediátora jmenovaného
         ETF. Během tohoto pohovoru ředitel de Rooij vysvětlil žalobkyni, že je „milá osoba, ale neefektivní sekretářka“, a z tohoto
         posledně jmenovaného důvodu je po ní požadováno, aby podala výpověď.

      27      Při třetí schůzce konané dne 25. června 2004 P. de Rooij předal žalobkyni za přítomnosti dalších odpovědných pracovníků ETF
         dopis, kterým vypovídá pracovní smlouvu dočasného zaměstnance k 1. lednu 2005. Ze spisu vyplývá, že při určování data, ke
         kterému je propuštění účinné, vzal ředitel ETF v potaz skutečnost, že k tomuto datu žalobkyně dosáhne deseti let ve službě,
         čímž jí vznikne nárok na starobní důchod.

      28      V rozhodnutí o propuštění se uvádí:

      „Dear Pia,
      In accordance with article 47 of the Conditions of Employment of Other Servants and in accordance with the terms and conditions
         of your contract and its amending clauses, I am very sorry to inform you that your employment as temporary agent within the
         ETF will be terminated. The amending clause of your contract foresees a period of notice of six months, therefore your last
         working day will be 31 December 2004.

      Thank you very much for your contribution to the ETF and let me wish you a lot of success in your future career.“
      („Vážená Pio,
      V souladu s čl. 47 PŘOZ a podmínkami Vaší pracovní smlouvy a jejích dodatků Vám s lítostí oznamuji, že Váš pracovní poměr
         dočasného zaměstnance ETF bude rozvázán. Jelikož v dodatku k Vaší pracovní smlouvě je stanovena šestiměsíční výpovědní doba,
         bude Vaším posledním pracovním dnem 31. prosinec 2004.

      Velice Vám děkuji za Váš příspěvek k práci ETF a přeji Vám mnoho úspěchů ve Vaší budoucí kariéře.“)
      29      Následně po tomto rozhodnutí byla žalobkyně s účinností od 1. července 2004 přidělena k odboru „Správa a ústřední oddělení“.
         Na její žádost jí bylo od tohoto data opět povoleno pracovat na plný úvazek.

      30      Žalobkyně podstoupila v říjnu 2004 chirurgický zákrok a byla po dobu tří měsíců v pracovní neschopnosti. Z tohoto důvodu byl
         běh výpovědní doby na tři měsíce přerušen.

      31      Dne 27. září 2004 podala žalobkyně stížnost podle čl. 90 odst. 2 služebního řádu, kterou napadla rozhodnutí o propuštění.

      32      Rozhodnutím ze dne 19. ledna 2005 doručeným dne 21. ledna orgán oprávněný k uzavírání pracovních smluv (dále jen „OOUPS“)
         tuto stížnost zamítl, přičemž uvedl, že propuštění bylo odůvodněno neuspokojivou a nedostatečnou povahou pracovních výkonů
         žalobkyně a OOUPS nepoužil svoji širokou diskreční pravomoc, kterou disponuje při posuzování zájmu služby, zjevně nesprávným
         způsobem. Dokonce v souladu s povinností náležité péče dbal na to, aby byl při určování data účinnosti výpovědi brán zřetel
         na zájem žalobkyně.

       Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
      33      Tato žaloba byla původně zapsána kanceláří Soudu pod číslem T‑180/05.

      34      Usnesením ze dne 15. prosince 2005 Soud na základě čl. 3 odst. 3 rozhodnutí Rady 2004/752/ES ze dne 2. listopadu 2004 o zřízení
         Soudu pro veřejnou službu Evropské unie, Euratom (Úř. věst. L 333, s. 7) postoupil tuto věc posledně jmenovanému soudu. Žaloba
         byla zapsána kanceláří Soudu pod číslem F‑1/05.

      35      Žalobkyně navrhuje, aby Soud:

      –        zrušil rozhodnutí o propuštění;
      –        zrušil, je-li to účelné, rozhodnutí ze dne 19. ledna 2005, jímž se zamítá její stížnost ze dne 27. září 2004;
      –        rozhodl, že ETF je povinna jí nahradit majetkovou újmu, kterou jí rozhodnutím o propuštění způsobila, ve výši odpovídající
         mzdě a důchodu, na které by měla nárok, kdyby její kariéra v rámci ETF mohla pokračovat až do věku 65 let, snížené o odstupné
         a dávky v nezaměstnanosti, které jí byly nebo budou vyplaceny z důvodu jejího propuštění;

      –        rozhodl, že ETF je povinna jí nahradit nemajetkovou újmu, kterou jí rozhodnutím o propuštěním způsobila, ve výši, kterou určí
         Soud;

      –        uložil žalované náhradu nákladů řízení.
      36      ETF navrhuje, aby Soud:

      –        zamítl návrhy na zrušení rozhodnutí jako neopodstatněné;
      –        odmítl z důvodu nepřípustnosti, a podpůrně zamítl jako neopodstatněnou žalobu na náhradu majetkové a nemajetkové újmy;
      –        rozhodl o nákladech řízení podle práva.
       Právní otázky
      37      Žalobkyně uvádí na podporu své žaloby čtyři žalobní důvody, které vycházejí z toho, že:

      –        ETF neprokázala, že rozhodnutí o propuštění se zakládá na platném právním důvodu;
      –        důvod rozhodnutí o propuštění je protiprávní a v rozporu se zájmem služby, neboť tento důvod, a sice odmítnutí S. Stefani
         ponechat si žalobkyni ve svém oddělení po 31. prosinci 2004, se zakládá na rozhodnutí přijatém v tomto smyslu bez vědomí žalobkyně
         ještě před jejím převedením do VESA;

      –        důvod rozhodnutí o propuštění je protiprávní a svévolný, neboť odmítnutí S. Stefani ponechat si žalobkyni ve svém oddělení
         po 31. prosinci 2004 se zakládá na předchozích záporných hodnoceních její osoby;

      –        nebylo uvedeno odůvodnění, bylo porušeno její právo na obhajobu a došlo ke zjevně nesprávnému posouzení, jestliže je odmítnutí
         S. Stefani ponechat si žalobkyni ve svém oddělení po 31. prosinci 2004 či po přijetí rozhodnutí o propuštění odůvodněno odbornou
         nezpůsobilostí.

       K prvnímu a čtvrtému žalobnímu důvodu
      38      První žalobní důvod a čtvrtý žalobní důvod je třeba posoudit společně.

       Argumenty účastníků řízení
      39      Žalobkyně uvádí na podporu svého prvního žalobního důvodu, že rozhodnutí o propuštění se musí zakládat na přípustném právním
         důvodu, který vychází ze zájmu služby a je prostý svévole (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 1. března 1962,
         De Bruyn v. Parlament, 25/60, Recueil, s. 39, s. 58 až 60). Je na zaměstnavateli, aby o tom podal důkaz, zvlášť je-li rozhodnutí
         o propuštění ve zřejmém rozporu s některými informacemi ve spisu, jako v daném případě s posledním příznivým posudkem na osobu
         žalobkyně z roku 2004.

      40      Podle žalobkyně je třeba v daném případě skutečný důvod jejího propuštění hledat ve slibu, kterým se P. de Rooij zavázal vůči
         S. Stefani, že žalobkyně nezůstane v jejím oddělení po 31. prosinci 2004, tj. po datu, od kterého může uplatňovat své nároky
         na starobní důchod. Takovýto závazek je zjevně svévolný, neboť předjímá, jakým způsobem by se žalobkyně zhostila svých pracovních
         úkolů v budoucnosti.

      41      Argument rozvinutý žalovanou v odpovědi, kterou se zamítá stížnost, který má dokázat, že S. Stefani nesouhlasila s kladným
         vyzněním posledního posudku na žalobkyni a přála si ho pozměnit, je naprosto neopodstatněný, neboť S. Stefani jednak sama
         dala žalobkyni na srozuměnou v průběhu mezitímní hodnotící schůzky konané dne 24. července 2003, že je s ní spokojena, pokud
         jde o chovaní v rámci oddělení i pracovní výkony, a jednak S. Stefani nebyla schopna objektivně posoudit pracovní výkony žalobkyně
         vzhledem ke své letní dovolené a své absenci ze zdravotních důvodů od listopadu 2003 do března 2004. V každém případě, pokud
         se rozhodnutí o propuštění zakládá na nepříznivém stanovisku S. Stefani, žalobkyně o tom nebyla informována před přijetím
         uvedeného rozhodnutí, při jehož přijímaní bylo tímto porušeno právo na obhajobu.

      42      Rozhodnutí, kterým se zamítá stížnost P. Landgren, se sice snaží dokázat, že její pracovní výkony byly povětšinou neuspokojivé,
         což prý zakládá jediný důvod pro její propuštění, avšak vychází přitom pouze ze záporného či nuancovaného hodnocení pracovních
         výkonů žalobkyně, které v minulosti učinili někteří z jejích nadřízených, a z okolnosti, že její pracovní zatížení a nároky
         jejích nadřízených prý byly obvyklé vzhledem k její platové třídě C 1 a k tomu, že ETF je malá organizace. Žalovaná však ničím
         nedokázala, že pracovní výkony žalobkyně u S. Stefani nebyly uspokojivé nebo že nepostačovaly k tomu, aby byly odstraněny
         pochybnosti ohledně její odborné způsobilosti pramenící z posudků, které na ni byly vypracovány v minulosti.

      43      Navíc posudky pokrývající období od roku 1995 do konce roku 2002 nepostačují k tomu, aby se jimi odůvodnilo propuštění, neboť
         byly vcelku uspokojivé nebo dokonce kladné či velmi kladné, přestože některé z nich uváděly jisté nedostatky, a posudek za
         období 2002 nikdy nebyl dokončen.

      44      Jelikož existuje zřejmý rozpor mezi rozhodnutím o propuštění a posudkem ze dne 18. března 2004, ETF nikdy neprokázala, přinejmenším
         nikoli v rozhodnutí, jímž se zamítá stížnost žalobkyně, že se uvedené rozhodnutí zakládá na právoplatném důvodu.

      45      Na podporu svého čtvrtého žalobního důvodu žalobkyně dodává, že i kdyby základem rozhodnutí o jejím propuštění nebylo odmítnutí
         S. Stefani ponechat si ji ve svém oddělení po 31. prosinci 2004, ale skutečně její údajná celková odborná nezpůsobilost, včetně
         té v rámci odboru VESA, bylo toto rozhodnutí přijato za porušení jejího práva na obhajobu a na základě zjevně nesprávných
         posouzení.

      46      Toto záporné stanovisko se totiž zakládalo na hodnocení, o kterém žalobkyně nebyla vyrozuměna (jako v případě odmítnutí vedoucího
         odboru „Tempus“ pozvat ji k pohovoru poté, co se ucházela o volné pracovní místo v tomto odboru) nebo které nenabylo definitivní
         podoby (jako v případě posudku za rok 2002).

      47      Mimoto záporné hodnocení ve starších posudcích mělo větší váhu než velmi příznivé hodnocení vypracované S. Taurelli v posledním
         posudku, aniž by ředitel v rozhodnutí o propuštění nebo v průběhu schůzek, které mu přecházely, vyložil důvody, proč by záporné
         aspekty měly převážit nad aspekty kladnými. Záporné posudky vypracované v minulosti na adresu žalobkyně lze přitom vysvětlit
         zejména vysokou pracovní zátěží, se kterou se musela vypořádat, a nároky nadřízených.

      48      Důvody, ze kterých S. Stefani nesouhlasila s hodnocením obsaženým v posudku z roku 2004, nebyly žalobkyni sděleny ani na schůzkách
         konaných 17. května a 15. a 25. června, ani nebyly vysvětleny v rozhodnutí o propuštění či v odpovědi na její stížnost. Vzhledem
         k tomu, že nepříznivé stanovisko S. Stefani rozhodlo o přijetí rozhodnutí o propuštění, bylo porušeno právo žalobkyně na obhajobu
         a odůvodnění tohoto rozhodnutí je do té míry nedostatečné, že se rovná nedostatku odůvodnění.

      49      Žalobkyně konečně uplatňuje, že byla porušena zásada náležité péče, neboť rozhodnutí o propuštění vzalo její zásluhy a zájmy
         v potaz zjevně nedostatečným způsobem. Propuštění, k němuž došlo dva roky před dosažením minimálního důchodového věku, jí
         totiž mimo majetkové újmy způsobilo i vážnou nemajetkovou újmu spočívající v hlubokém pocitu ponížení a nevděku, a to i přes
         veškeré úsilí, které vynaložila ke splnění svých náročných úkolů co nejlepším způsobem. I když byly někdy její pracovní výkony
         terčem kritiky, je možné tuto kritiku vysvětlit dvojnásobným pracovním zatížením, kterému byla vystavena, když pracovala pod
         vedením dvou zástupců ředitele, a jejími zdravotními problémy.

      50      Žalovaná připomíná, že obecně neexistuje ani podle PŘOZ, ani podle pracovní smlouvy žádné ustanovení, které by jí ukládalo
         povinnost odůvodnit rozhodnutí o propuštění (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 18. října 1977, Schertzer v. Parlament,
         25/68, Recueil, s. 1729, a rozsudek Soudu ze dne 28. ledna 1992, Speybrouck v. Parlament, T‑45/90, Recueil, s. II‑33). Články 47 až 50 PŘOZ neobsahují žádný odkaz na čl. 11 PŘOZ, a už vůbec ne odkaz per analogiam na čl. 25 služebního řádu, jenž ukládá povinnost odůvodnit rozhodnutí, které nepříznivým způsobem zasahuje do právního postavení
         osoby podléhající služebnímu řádu.

      51      Žalobkyně byla přitom v daném případě propuštěna z důvodu, že její pracovní výkony byly shledány nedostatečnými a neuspokojivými
         do té míry, že pozbyla důvěry, která v ní byla vložena, jak vyplývá z pohovorů s P. de Rooijem z 15. a 25. června 2004. Žalovaná
         tedy zpochybňuje existenci jakéhokoli rozhodnutí, které mělo být údajně přijato na konci roku 2002 před tím, než byla žalobkyně
         převedena do odboru VESA, a na jehož základě mělo být ujednáno, že pracovní poměr žalobkyně skončí k 31. prosinci 2004.

      52      Podle žalované je propuštění dočasného pracovníka z důvodu spočívajícího v jeho odborné nezpůsobilosti a neuspokojivých pracovních
         výkonech v souladu s obecným zájmem.

      53      Závěr v tom smyslu, že žalobkyně je odborně nezpůsobilá, vyplývá objektivně z posudku o průběhu zkušební doby a hodnotících
         posudků pokrývajících období od roku 1995 do roku 2002, k jejichž obsahu měla žalobkyně možnost uplatnit své připomínky. V příloze
         ke své duplice žalovaná předkládá několik prohlášení sepsaných v únoru a březnu roku 2006 P. de Rooijem, U. Hillenkampem a p. Panzicou,
         bývalým ředitelem personálního a správního odboru, a S. Stefani a pí Perrine, tajemnicí ETF.

      54      Výtky, které byly hodnotiteli formulovány přesně a opakovaně, se týkaly jak druhu, tak úrovně úkolů, které byly žalobkyni
         zadány. Tyto úkoly (vedení rozvrhu, organizace služebních cest, žádosti o cestovní příkazy, rezervace hotelových pokojů a reprodukce
         dokumentů z porad) byly nejen málo náročné vzhledem k dovednostem, které jsou obvykle vyžadovány od sekretářky v platovém
         zařazení C 1, ale zároveň jí byly zadávány i v omezeném množství. Jak kvalita, tak kvantita úkolů byla tedy podprůměrná ve
         srovnání s tím, co se vyžaduje od sekretářky na této úrovni. V daném případě tedy nedošlo k žádnému zjevně nesprávnému posouzení.

      55      Posudek za rok 2003, tj. jediný pro žalobkyni příznivý posudek, nemohl změnit celkové záporné hodnocení, neboť odráží pouze
         názor nadřízené „pověřené vedením“ po omezenou část rozhodného roku, a nikoli vedoucí odboru, která byla v okamžiku jeho vyhotovení
         v pracovní neschopnosti.

      56      Žalovaná dodává, že S. Taurelli se snažila tím, že se odchýlila od negativního názoru S. Stefani, žalobkyni povzbudit, nehledě
         na slabiny jejích pracovních výkonů, a nedemotivovat ji do budoucna.

      57      Když se S. Stefani vrátila z pracovní neschopnosti a dovolené na zotavenou zpět do zaměstnání, byl již posudek v konečné podobě,
         a nemohl být proto pozměněn.

      58      Mimoto P. de Rooij žalobkyni velmi jasně informoval na schůzkách konaných dne 15. a 25. června 2004 o tom, co je jí vytýkáno.
         Žalobkyně si podle žalované musela být vědoma kritiky opakovaně formulované na její adresu od roku 1995. Za těchto okolností
         žalobkyně měla možnost uplatnit své námitky, a tudíž ETF nelze klást za vinu, že porušila její právo na obhajobu.

      59      Konečně, i když žalobkyně skutečně trpěla zdravotními problémy, nebyla tato skutečnost nikdy použita proti ní ani neposloužila
         ke zdůvodnění jejího propuštění. Uvedené pracovní nedostatky v každém případě předcházely zhoršení jejího zdravotního stavu.

       Závěry Soudu
      60      Nejprve je třeba odpovědět na argument žalované, že neexistuje ani podle PŘOZ, ani podle pracovní smlouvy žádné ustanovení,
         které by jí ukládalo povinnost odůvodnit rozhodnutí o propuštění.

      61      K tomuto je nutné uvést, že podle ustálené judikatury (rozsudek Soudního dvora ze dne 26. listopadu 1981, Michel v. Parlament,
         195/80, Recueil, s. 2861, bod 22; rozsudky Soudu ze dne 20. března 1991, Pérez-Mínguez Casariego v. Komise, T‑1/90, Recueil, s. II‑143, bod 73; ze dne 18. března 1997, Picciolo a Caló v. Výbor regionů, T‑178/95 a T‑179/95, Recueil FP, s. I‑A‑51 a II‑155, bod 33; ze dne 20. července 2001, Brumter v. Komise, T‑351/99, Recueil FP, s. I‑A‑165 a II‑757, bod 28; ze dne. 16. března 2004, Afari v. ECB, T‑11/03, Recueil FP, s. I‑A‑65 a 267, bod 37, a ze dne 6. července 2004, Huygens v. Komise, T‑281/01, Sb. VS s. I‑A‑203 a II‑903, bod 105, a ze dne 3. října 2006, Nijs v. Účetní dvůr, T‑171/05, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 36), je povinnost uvést odůvodnění podstatnou zásadou práva Společenství, od
         které se lze odchýlit pouze z naléhavých důvodů. Jejím cílem je jednak umožnit dotčené osobě, aby ověřila, zda je akt, který
         nepříznivě zasahuje do jejího právního postavení, opodstatněný a posoudila, zda proti němu má podat opravný prostředek, a jednak
         má umožnit soudní přezkum.

      62      Tato zásada, jež je zakotvena v článku 253 ES a promítá se do čl. 25 druhého pododstavce služebního řádu, je právě součástí
         práv a povinností úředníků, na které odkazuje článek 11 PŘOZ. Soudní dvůr k tomuto rozhodl ve svých rozsudcích z 15. července
         1960, Von Lachmüller a další v. Komise (43/59, 45/59 a 48/59, Recueil, s. 933, 956), a ze dne 16. prosince 1960, Fiddelaar
         v. Komise (44/59, Recueil, s. 1077, 1099), že příslušný orgán má povinnost uvést přesně a způsobem, jenž může být napaden
         opravnými prostředky, důvody, které ho vedly k jednostranné výpovědi pracovní smlouvy uzavřené mezi orgánem a jeho zaměstnancem.

      63      Je pravda, že Soudní dvůr ve svém výše uvedeném rozsudku Schertzer v. Parlament (body 38 až 40) dospěl, co se týče rozvázání
         pracovního poměru dočasného zaměstnance, s přihlédnutím k čl. 47 PŘOZ ve znění použitelném na skutkový stav v uvedené věci
         k odlišnému závěru. Podle Soudního dvoru pracovní poměr na dobu neurčitou dočasného zaměstnance skončí v souladu s čl. 47
         odst. 2 PŘOZ po uplynutí výpovědní doby. Jednostranná výpověď pracovní smlouvy výslovně upravená tímto ustanovením podléhá
         široké diskreční pravomoci příslušného orgánu a dočasný zaměstnanec ji uznává v samotném okamžiku svého přijetí do pracovního
         poměru, takže se tato jednostranná výpověď opírá o pracovní smlouvu, a tudíž není třeba ji odůvodnit. V tomto ohledu se postavení
         dočasného zaměstnance zásadním způsobem odlišuje od postavení úředníka jmenovaného podle služebního řádu, takže je vyloučeno,
         aby byl obdobně použit čl. 25 služebního řádu, a to bez ohledu na všeobecný odkaz v článku 11 PŘOZ na články 11 a 26 služebního
         řádu.

      64      Tento výklad byl potvrzen ustálenou judikaturou (rozsudky Soudního dvora ze dne 19. června 1992, V v. Parlament, C‑18/91 P, Recueil, s. I‑3997, bod 39; a výše uvedený rozsudek Soudu, Speybrouck v. Parlament, bod 90; rozsudky ze dne 17. března
         1994, Hoyer v. Komise, T‑51/91, Recueil FP, s. I‑A‑103 a II‑341, bod 27; ze dne 17. března 1994, Smets v. Komise, T‑52/91, Recueil FP, s. I‑A‑107 a II‑353, bod 24; ze dne 5. prosince 2002, Hoyer v. Komise, T‑70/00, Recueil FP, s. I‑A‑247 a II‑1231, bod 55; ze dne 7. července 2004, Schmidt v. EAO, T‑175/03, Sb. VS s. I‑A‑211 a II‑939, body 57 a 58; ze dne 23. února 2006, Kazantzoglou v. EAO, T‑471/04, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, body 43 a 44, a ze dne 6. června 2006, Girardot v. Komise, T‑10/02, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 72).

      65      Nicméně vzhledem k vývoji práva, co se týče ochrany pracovníků proti propouštění a zneužívání po sobě následujících smluv
         nebo pracovních vztahů na dobu určitou a vzhledem k samotné judikatuře Společenství, jež se týká požadavku na odůvodnění aktů,
         které mohou nepříznivě zasáhnout do právního postavení určité osoby, jenž, jak již bylo zdůrazněno v bodě 61 tohoto rozsudku,
         představuje podstatnou zásadu práva Společenství, je namístě zkoumat, zda lze vypovědět pracovní smlouvu dočasného zaměstnance
         na dobu neurčitou bez udání důvodu.

      66      Zaprvé jak vyplývá z druhé věty preambule a bodu 6 obecného odůvodnění Rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou
         uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS, provedené směrnicí Rady 1999/70/ES ze dne 28. června 1999 (Úř. věst. L 175,
         s. 43; Zvl. vyd. 05/03, s. 368), smlouvy na dobu neurčitou jsou „obecnou formou pracovních poměrů mezi zaměstnavateli a zaměstnanci“
         a je pro ně charakteristická stabilita zaměstnání, zatímco pracovní smlouvy na dobu určitou mohou pouze za určitých okolností
         odpovídat potřebám jak zaměstnavatelů, tak zaměstnanců. V tomto směru Soudní dvůr zdůraznil, že možnost stabilního zaměstnání
         představuje významný prvek ochrany zaměstnanců (rozsudek ze dne 22. listopadu 2005, Mangold, C‑144/04, Sb. rozh. s. I‑9981,
         bod 64; viz též rozsudek ze dne 4. července 2006, Adeneler a další, C‑212/04, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod
         62).

      67      Okolnost, že sporná pracovní smlouva byla uzavřena se subjektem mezinárodního práva veřejného nemůže zpochybnit relevanci
         tohoto závěru v rámci projednávané věci. V bodě 54 výše uvedeného rozsudku Adeneler a další Soudní dvůr totiž rozhodl, že
         výše uvedená směrnice 1999/70 a rámcová dohoda se použijí na pracovní smlouvy a poměry na dobu určitou uzavřené se správními
         orgány a dalšími subjekty veřejného sektoru (viz též rozsudky Soudního dvora ze dne 7. září 2006, Marrosu a Sardino, C‑53/04, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 39, a Vassallo, C‑180/04, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 32).

      68      Pokud by přitom bylo zaměstnavateli dovoleno ukončit pracovní poměr na dobu neurčitou bez udání důvodu, přičemž by jediným
         omezením byla povinnost dodržet výpovědní dobu, znamenalo by to popření samotné povahy pracovních smluv na dobu neurčitou
         v tom smyslu, že tyto smlouvy zaručují určitou jistotu zaměstnání, a byla by tak setřena hranice mezi touto kategorií smluv
         a smlouvami na dobu určitou. I když je pravda, že stabilita zaměstnání, jež se váže ke smlouvám na dobu neurčitou, není srovnatelná
         se stabilitou, kterou zaručuje služební řád úředníkům (viz v tomto smyslu výše vedený rozsudek Speybrouck v. Parlament, bod
         90), neboť dočasní zaměstnanci nemohou aspirovat na trvalý pracovní poměr, zůstává skutečností, že kategorie pracovních smluv
         na dobu neurčitou je specifická z pohledu jistoty zaměstnání, což ji podstatným způsobem odlišuje od kategorie pracovních
         smluv na dobu určitou.

      69      Zadruhé je třeba vzít v úvahu existenci mezinárodních standardů, jež mají udávat minimální podmínky nezbytné v právním státě
         k tomu, aby bylo zamezeno propouštění zaměstnanců v rozporu s dobrými mravy. Podle článku 4 Úmluvy Mezinárodní organizace
         práce (dále jen „MOP“) č. 158 o skončení pracovního poměru z podnětu zaměstnavatele přijaté dne 22. června roku 1982 tak „[...]
         zaměstnanec nesmí být propuštěn bez platného důvodu vztahujícího se k jeho způsobilosti nebo chování, k provozním potřebám
         podniku, závodu nebo služby“. Rovněž čl. 24 písm. a) Revidované evropské sociální charty Rady Evropy (č. 163) přijaté dne
         3. května 1996, který se, jak vyplývá z její důvodové zprávy, úmluvou MOP č. 158 inspiruje, zaručuje „právo všech pracovníků,
         aby jejich zaměstnání nebylo ukončeno bez platných důvodů pro takové ukončení, které souvisejí s jejich schopnostmi nebo jednáním
         nebo jsou založeny na provozních potřebách podniku, závodu nebo služby“.

      70      Uvedený čl. 24 písm. a) byl inspirací pro znění článku 30 Listiny základních práv Evropské unie vyhlášené v Nice dne 7. prosince
         2000 (Úř věst. C 364, s. 1). Podle ustanovení tohoto článku „[k]aždý pracovník má v souladu s právem Společenství a s vnitrostátními
         právními předpisy a zvyklostmi právo na ochranu před neoprávněným propuštěním“. Článek 41 odst. 2 třetí odrážka této Listiny
         rovněž obecně upravuje v rámci práva na řádnou správu „povinnost správních orgánů odůvodňovat svá rozhodnutí“.

      71      Jak vyplývá z preambule Listiny, je přitom jejím hlavním cílem potvrzení „práv, která vyplývají především z ústavních tradic
         a mezinárodních závazků společných členským státům, Smlouvy o Evropské unii a smluv Společenství, [...] [EÚLP], sociálních
         chart přijatých Společenstvím a Radou Evropy a judikatury Soudního dvora [...] a Evropského soudu pro lidská práva“ (viz v tomto
         smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 27. června 2006, Parlament v. Rada, C‑540/03, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 38).

      72      Parlament, Rada a Komise slavnostním vyhlášením Listiny základních práv Evropské unie nadto zajisté usilovaly o to, aby byl
         uznán její zvláštní význam, v jehož světle je v projednávané věci třeba vykládat ustanovení služebního řádu a PŘOZ.

      73      K tomu je třeba poznamenat, že neexistuje žádný naléhavý důvod, který by umožňoval, aby dočasní zaměstnanci ve smyslu PŘOZ
         byli vyloučeni z ochrany proti neodůvodněnému propuštění, zvláště pak jsou-li vázáni smlouvou na dobu neurčitou, nebo, pokud
         jsou vázáni smlouvou na dobu určitou, jsou-li propuštěni před uplynutím doby, na jakou byla smlouva sjednána.

      74      K tomu, aby byla ochrana v tomto smyslu zaručena dostatečným způsobem, je přitom důležité, aby dotčeným osobám bylo jednak
         umožněno, aby se ujistily o tom, zda jejich práva byla respektována, či porušena, a mohly zvážit, zda je vhodné věc předložit
         soudu, a jednak, aby soudu bylo umožněno vykonávat jeho přezkum, což znamená, že musí být uznána povinnost příslušného orgánu
         uvést odůvodnění.

      75      Dále je třeba dodat, že uznání takovéto povinnosti příslušného orgánu uvést odůvodnění nevylučuje, že tento orgán disponuje
         v otázkách propouštění zaměstnanců širokou posuzovací pravomocí, a přezkum soudce Společenství se tudíž omezuje na ověření
         toho, zda nedošlo ke zjevnému pochybení nebo ke zneužití pravomoci (rozsudky Soudu ze dne 11. února 1999, Carrasco Benítez
         v. EMEA, T‑79/98, Recueil FP, s. I‑A‑29 a II‑127, bod 55; ze dne 12. prosince 2000, Dejaiffe v. OHIM, T‑223/99, Recueil FP, s. I‑A‑277 a II‑1267, bod 53, a ze dne 6. února 2003, Pyres v. Komise, T‑7/01, Recueil FP, s. I‑A‑37 a II‑239, body 50 a 51).

      76      Mimoto je nutno konstatovat, že znění čl. 47 PŘOZ není v rozporu s výše uvedeným výkladem, neboť tento článek v písmenu c)
         bodu i) upravuje pouze určování výpovědní doby a její délku trvání, aniž by upravoval otázku odůvodnění propuštění.

      77      Za těchto podmínek je třeba v projednávané věci ověřit jednak, zda rozhodnutí o propuštění splňuje povinnost uvést odůvodnění
         coby podstatnou formální náležitost, a jednak, co se týče opodstatněnosti odůvodnění aktu, zda se ETF držela v rozumných mezích
         a nepoužila svoji posuzovací pravomoc zjevně nesprávným způsobem.

      78      Pokud jde jednak o povinnost uvést odůvodnění, vyplývá z judikatury, že jeho rozsah musí být posuzován vzhledem ke konkrétním
         okolnostem případu, zejména vzhledem k obsahu aktu, povaze uváděných důvodů a případného zájmu adresáta na tom, aby se mu
         dostalo vysvětlení (rozsudky Soudu ze dne 9. března 2000, Vicente Nuñez v. Komise, T‑10/99, Recueil FP, s. I‑A‑47 a II‑203, bod 41, a ze dne 12. prosince 2002, Morello v. Komise, T‑338/00 a 376/00, Recueil FP, s. I‑A‑301 a II‑1457, bod 46). K tomu, aby mohlo být posouzeno, zda je odůvodnění dostatečné, je rovněž
         důležité jej situovat do kontextu, v němž byl napadený akt přijat (rozsudky Soudu ze dne 27. dubna 1999, Thinus v. Komise,
         T‑283/97, Recueil FP, s. I‑A‑69 a II‑353, bod 77, a výše uvedený rozsudek Morello v. Komise, bod 47).

      79      Při propouštění zaměstnance přijatého na základě smlouvy na dobu neurčitou je kladen zvláštní důraz na to, aby důvody takového
         opatření vedoucího k propuštění byly zpravidla písemně jasně uvedeny nejlépe přímo v samotném textu předmětného rozhodnutí.
         Pouze tímto aktem, jehož legalita je posuzována k datu, ke kterému byl vydán, se totiž naplňuje rozhodnutí orgánu. Nicméně
         povinnost uvést odůvodnění propuštění lze též považovat za splněnou, pokud dotčená osoba byla s těmito důvody řádně seznámena
         během pohovoru se svými nadřízenými a rozhodnutí OOUPS bylo přijato v krátké době po těchto pohovorech. Orgán oprávněný k uzavírání
         smluv případně může toto odůvodnění rovněž doplnit ve stadiu odpovědi na stížnost podanou dotčenou osobou.

      80      V projednávané věci ze spisu vyplývá, že žalobkyně byla informována při pohovorech s P. de Rooijem konaných 15. a 25. června
         2004 o důvodech, které se zakládaly na údajné odborné nezpůsobilosti, kvůli kterým měla být vypovězena její smlouva dočasného
         zaměstnance. Orgán oprávněný k uzavírání smluv v odpovědi na stížnost žalobkyně užitečně poskytl přesnější informace způsobem,
         který jí umožnil posoudit opodstatněnost rozhodnutí o propuštění, a dal jí možnost podat žalobu k Soudu.

      81      Z uvedeného vyplývá, že žalobní důvod vycházející z porušení povinnosti uvést odůvodnění musí být odmítnut.

      82      Co se týče dále opodstatněnosti důvodů, kterými bylo propuštění odůvodněno, je třeba zkoumat, jakým způsobem ETF posoudila
         zájem služby, přičemž je třeba omezit se na ověření toho, zda se nedopustila zjevného pochybení, jak již bylo připomenuto
         v bodě 75 tohoto rozsudku.

      83      Jak rovněž vyplývá z ustálené judikatury, oprávněný orgán má povinnost, když rozhoduje o postavení dočasného zaměstnance,
         vzít v potaz veškeré skutečnosti, které mohou být určující pro jeho rozhodnutí a zejména pak zájem dočasného zaměstnance.
         To totiž vyplývá z povinnosti správního orgánu jednat s náležitou péčí, která odráží rovnováhu mezi vzájemnými právy a povinnostmi,
         kterou služební řád a obdobně PŘOZ vytvořily mezi orgánem veřejné správy a jeho zaměstnanci (výše uvedený rozsudek Soudu Pyres
         v. Komise, bod 51, rozsudek ze dne 1. března 2005, Mausolf v. Europol, T‑258/03, Recueil FP, s. II‑189, bod 49; viz v tomto smyslu též rozsudky Soudního dvora ze dne 29. června 1994, Klinke v. Soudní dvůr,
         C‑298/93 P, Recueil, s. I‑3009, bod 38; Soudu ze dne 18. dubna 1996, Kyrpitsis v. EHSV, T‑13/95, Recueil FP, s. I‑A‑167 a II‑503, bod 52, a výše uvedený rozsudek Dejaiffe v. OHIM, bod 53).

      84      V projednávané věci ETF odůvodnila propuštění pouze „celkovou“ odbornou nezpůsobilostí žalobkyně, která měla být prokázána
         nahromaděním nepříznivých či kritických hodnotících posudků týkajících se pracovních výkonů žalobkyně. Posudek za rok 2003,
         jenž byl podle žalované jako jediný pro žalobkyni příznivý, nepostačoval k tomu, aby zvrátil tuto celkovou tendenci.

      85      K tomuto je třeba uvést, že i když byly žalobkyni v průběhu její kariéry často vytýkány nedostatky jako nesoustředěnost, nedostatek
         přesnosti a pomalost při vykonávání pracovních úkolů, z jednotlivých posudků vyplývá, že hodnocení zásluh žalobkyně bylo na
         rozdíl od toho, co tvrdí žalovaná, vcelku uspokojivé či dokonce dobré (za období 1997 až 2000 a rok 2003).

      86      Je pravda, že dvě konkrétní osoby formulovaly silně záporné hodnocení, a sice:

      –        U. Hillenkamp, zástupce ředitele, jehož sekretářkou žalobkyně byla od ledna 2002 do ledna 2003 a který v prozatímním posudku
         ze dne 9. července 2002 uvedl, že žalobkyně nesplňuje nároky kladené na její funkci; stejně tak v návrhu posudku za rok 2002
         konstatoval nedostatek spolehlivosti a vážné nedostatky téměř ve všech aspektech jí vykonávané práce;

      –        S. Stefani, vedoucí odboru, pro niž žalovaná rovněž pracovala jako sekretářka od 1. února 2003 do 30. června 2004.
      87      Nicméně, pokud jde o návrh posudku za rok 2002, nejenže tento text nebyl nikdy doveden do konečné podoby, ale hodnocení zástupce
         ředitele L. Pescii, pro kterého žalobkyně ve stejném období rovněž pracovala, bylo mnohem shovívavější, neboť L. Pescia považoval
         pracovní výkony žalobkyně za uspokojivé či dokonce dobré, třebaže připouštěl určité nedostatky v její práci, které z části
         připisoval nadměrnému pracovnímu zatížení.

      88      Krom toho posudek za rok 2003, vypracovaný dne 18. března 2004 S. Taurelli, pro kterou žalobkyně rovněž pracovala, a podepsaný
         P. de Rooijem dne 31. března 2004, tj. přibližně dva měsíce před pohovory, při nichž P. de Rooij žalobkyni obeznámil se svým
         záměrem rozvázat její smlouvu, byl pro žalobkyni obzvlášť příznivý. Vyplývá z něj, že žalobkyně „has achieved her key objectives
         set for 2003 […] has been able to perform her tasks effectively and efficiently with respect of deadlines […] has shown capacity
         to concentrate on her work even while having to deal with several issues at the same time […] has made a substantial effort
         to improve her memory […] has improved her IT skills […] maintains good, friendly but respectful relations with peers and
         fellow colleagues“ („dosáhla hlavních cílů, které jí byly stanoveny pro rok 2003 […] byla schopna vykonávat své pracovní úkoly
         efektivně a v určených termínech […] prokázala schopnost soustředit se na práci, a to i když řešila několik úkolů najednou
         […] vyvinula značné úsilí, aby zlepšila svoji paměť […] zlepšila své počítačové dovednosti […] udržuje dobré a přátelské,
         přesto však uctivé vztahy s okolím a se svými kolegy“).

      89      Soud nemůže přikládat stejnou váhu jednostranným prohlášením připojeným k duplice žalované, které byly sepsány po podání této
         žaloby a které mají doplnit hodnotící posudky služebního postupu žalobkyně či mají dokonce dokázat, že byly chybné co do celkového
         hodnocení, jako samotným posudkům, neboť tyto posudky byly vyhotoveny na základě kontradiktorního řízení právě s cílem umožnit
         objektivní posouzení zásluh dotyčného zaměstnance.

      90      Nadto ze spisu nevyplývá, že pracovní výkony žalobkyně náhle poklesly mezi okamžikem, kdy S. Taurelli v březnu 2004 vypracovala
         poslední posudek, v němž žalobkyni chválila za efektivní a včasné splnění úkolů a okamžikem propuštění o tři měsíce později.
         Toto rozhodnutí je o to více zpochybnitelné, že bylo přijato krátce po uvedeném hodnotícím posudku.

      91      Z toho vyplývá, aniž by bylo nutné zabývat se žalobními důvody spočívajícími v porušení práva na obhajobu a povinnosti náležité
         péče i dalšími žalobními důvody, jež žalobkyně uplatňuje, že rozhodnutí o propuštění je stiženo vadou spočívající ve zjevně
         nesprávném posouzení, a musí být tudíž zrušeno.

      92      Zrušení určitého aktu soudem má za následek, že tento akt je se zpětnou účinností odstraněn z právního řádu (rozsudky Soudního
         dvora ze dne 26. dubna 1988, Asteris a další v. Komise, 97/86, 99/86, 193/86 a 215/86, Recueil, s. 2181, bod 30, a Soudu ze
         dne 31. března 2004, Girardot v. Komise, T‑10/02, Recueil FP, s. I‑A‑109 a II‑483, bod 84). Pokud byl zrušený akt již vykonán, vyrušení jeho účinku vyžaduje, aby byl obnoven
         právní stav, v jakém se žalobce nacházel před jeho přijetím (rozsudky Soudního dvora ze dne 31. března 1971, Komise v. Rada,
         22/70, Recueil, s. 263, bod 60, a výše uvedený rozsudek Soudu ze dne 31. března 2004, Girardot v. Komise, bod 84).

      93      Nicméně, aniž by v projednávané věci bylo třeba zjišťovat existenci případného práva na znovupřijetí do zaměstnání, které
         by žalobkyni svědčilo v případě protiprávního propuštění, je nutno konstatovat, že žalobkyně v průběhu jednání prohlásila,
         že její zdravotní stav se velmi zhoršil a že by již nebyla fyzicky schopna znovu pracovat pro ETF. Za těchto podmínek je k tomu,
         aby byl v zájmu žalobkyně zajištěn užitečný účinek zrušovacího rozsudku, třeba, aby Soud využil svou pravomoc soudního přezkumu
         v plné jurisdikci, která mu je svěřena v majetkových sporech a vyzval žalovanou, aby hledala spravedlivé řešení, které adekvátně
         ochrání práva P. Landgren (viz v tomto smyslu rozsudky Soudního dvora ze dne 6. července 1993, Komise v Albani a další, C‑242/90 P, Recueil, s. I‑3839, bod 13, a výše citovaný rozsudek Soudu ze dne 31. března 2004, Girardot v. Komise, bod 89).

      94      Z toho vyplývá, že účastníci řízení se vyzývají k tomu, aby nejprve usilovali o dohodu, jíž by byla stanovena spravedlivá
         finanční náhrada za protiprávní propuštění žalobkyně, a dále, aby informovali Soud o výši, která bude takto určena, nebo,
         nedosáhnou-li dohody, aby Soudu ve lhůtě tří měsíců od vyhlášení tohoto rozsudku předložili své vyčíslené návrhy k této otázce.

      95      Při určování této náhrady je třeba zohlednit zejména to, že P. Landgren byla po jejím propuštění vyplacena podpora v nezaměstnanosti,
         a věk, ve kterém by byla mohla za obvyklých okolností s přihlédnutím ke svému zdravotnímu stavu uplatnit nárok na starobní
         důchod.

      Z těchto důvodů
      SOUD (plénum)
      rozhodl takto:
      1)      Rozhodnutí Evropské nadace odborného vzdělávání ze dne 25. června 2004 o vypovězení smlouvy na dobu neurčitou P. Landgren
            jako dočasného zaměstnance se zrušuje.
      2)      Účastníci řízení sdělí Soudu ve lhůtě tří měsíců od vyhlášení tohoto rozsudku buď společně dohodnutou částku peněžité náhrady
            související s protiprávností rozhodnutí ze dne 25. června 2004, nebo v případě nedosažení dohody své vyčíslené návrhy ohledně
            této částky.
      3)      O nákladech řízení bude rozhodnuto později.

               Mahoney

                Kreppel

                Van Raepenbusch

               Boruta

               Kanninen Tagaras

               Gervasoni

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 26. října 2006.

               Vedoucí soudní kanceláře

                      Předseda

               W. Hakenberg

                      S. Mahoney

         * Jednací jazyk: francouzština.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 17. června 1997. # Codiesel - Sociedade de Apoio Técnico à Indústria Ldª proti Conselho Técnico Aduaneiro. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Supremo Tribunal Administrativo - Portugalsko. # Společný celní sazebník. # Věc C-105/96.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 23. listopadu 1976. # Milac GmbH Groß- und Außenhandel proti Hauptzollamt Freiburg. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Finanzgericht Baden-Württemberg - Německo. # Věc 28-76.