title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 30. dubna 2009. # Komise Evropských společenství proti Italské republice a Wam SpA. # Kasační opravný prostředek - Státní podpory - Usazení podniku v některých třetích státech - Zvýhodněné půjčky - Ovlivnění obchodu mezi členskými státy - Narušení hospodářské soutěže - Obchod se třetími státy - Rozhodnutí Komise - Protiprávnost státní podpory - Povinnost odůvodnění. # Věc C-494/06 P.

text:
      ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      30. dubna 2009(*)

      „Kasační opravný prostředek – Státní podpory – Usazení podniku v některých třetích státech – Zvýhodněné půjčky – Ovlivnění obchodu mezi členskými státy – Narušení hospodářské soutěže – Obchod se třetími státy – Rozhodnutí Komise – Protiprávnost státní podpory – Povinnost odůvodnění“
      Ve věci C‑494/06 P,
      jejímž předmětem je kasační opravný prostředek na základě článku 56 statutu Soudního dvora, podaný dne 24. listopadu 2006,
      Komise Evropských společenství, zastoupená V. Di Buccim a E. Righini, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek (navrhovatelka),
      přičemž dalšími účastnicemi řízení jsou:
      Italská republika, zastoupená I. M. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s P. Gentilim, avvocato dello Stato,

      Wam SpA, se sídlem v Cavezzo di Modena (Itálie), zastoupená E. Gilianim, avvocato,

      žalobkyně v prvním stupni,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, M. Ilešič, A. Tizzano, A. Borg Barthet (zpravodaj) a E. Levits, soudci,
      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 21. února 2008,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 20. listopadu 2008,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Kasačním opravným prostředkem se Komise Evropských společenství domáhá zrušení rozsudku Soudu prvního stupně Evropských společenství
         ze dne 6. září 2006, Itálie a Wam v. Komise (T‑304/04 a T‑316/04, dále jen „napadený rozsudek“), kterým Soud zrušil rozhodnutí
         Komise 2006/177/ES ze dne 19. května 2004 o státní podpoře č. C 4/2003 (ex NN 102/2002) poskytnuté Itálií společnosti WAM
         SpA (Úř. věst. 2006, L 63, s. 11, dále jen „sporné rozhodnutí“).

       Skutečnosti předcházející sporu
      2        Článek 2 zákona č. 394 ze dne 29. července 1981 (GURI č. 206 ze dne 29. července 1981) o podpůrných opatřeních pro italský
         vývoz stanoví právní základ, podle kterého italské orgány mohou poskytnout subvence vývozním společnostem v rámci programů
         pronikání na trhy ve třetích státech.

      3        Wam SpA (dále jen „Wam“) je italská společnost, která navrhuje, vyrábí a distribuuje průmyslová mísicí zařízení používaná
         zejména v potravinářském, chemickém, farmaceutickém a environmentálním průmyslu.

      4        Dne 24. listopadu 1995 italské orgány rozhodly o poskytnutí první podpory společnosti Wam ve formě zvýhodněné půjčky ve výši
         2 281 485 000 LIT (přibližně 1,18 milionu eur) za účelem provádění programů pronikání na trhy v Japonsku, Jižní Koreji a Tchajwanu.
         Z důvodu hospodářské krize v Koreji a na Tchajwanu nebyly projekty v těchto zemích uskutečněny. Wam ve skutečnosti obdržela
         půjčku ve výši 1 358 505 421 LIT (přibližně 700 000 eur) za účelem snížení nákladů na vytvoření stálých struktur a nákladů
         na podporu obchodu na Dálném východě.

      5        Dne 9. listopadu 2000 italské orgány rozhodly o poskytnutí druhé podpory společnosti Wam ve formě zvýhodněné půjčky ve výši
         3 603 574 689 LIT (přibližně 1,8 milionu eur). Program financovaný touto půjčkou měl být realizován v Číně společnostmi Wam
         a Wam Bulk Handling Machinery (Shanghai) Co. Ltd, místním podnikem 100% kontrolovaným společností Wam.

      6        Komise na základě stížnosti obdržené v roce 1999 zahájila šetření ohledně údajných státních podpor ve prospěch společnosti
         Wam. Dne 21. ledna 2003 rozhodla zahájit formální vyšetřovací řízení podle čl. 88 odst. 2 ES, které se týkalo daných údajných
         podpor ve prospěch společnosti Wam.

      7        Dne 19. května 2004 Komise přijala sporné rozhodnutí. Ohledně otázky, zda první a druhá podpora (dále jen „sporné podpory“)
         představují „státní podporu“ ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, sporné rozhodnutí v bodech 75 až 79 svého odůvodnění uvádí:

      „75)  [Sporné podpory] se uskutečn[ily] prostřednictvím převodů veřejných zdrojů formou zvýhodněných půjček konkrétnímu podniku,
         kterým je WAM SpA. Takové dotace zlepšují finanční situaci příjemce podpory. Pokud jde o možnost ovlivnění obchodu mezi členskými
         státy, Soudní dvůr zdůraznil, že i když je podpora zaměřena na vývoz mimo EU, může být ovlivněn i obchod v rámci Společenství.
         Kromě toho vzhledem k vzájemné závislosti trhů, na nichž podniky Společenství působí, je možné, že tato podpora může narušit
         hospodářskou soutěž ve Společenství.

      76)   Společnost WAM SpA má dceřiné společnosti po celém světě. Dceřiné společnosti jsou zřízeny téměř ve všech členských státech
         EU, např. ve Francii, Nizozemsku, Finsku, Velké Británii, Dánsku, Belgii a Německu. Stěžovatel zejména zdůraznil, že na trhu
         v rámci Společenství byl v ostré konkurenci se společností ‚WAM Engineering Ltd‘, dceřinou společností WAM SpA pro Spojené
         království a Irsko, a že kvůli italské společnosti přichází o mnoho zakázek. Pokud jde o hospodářskou soutěž mezi podniky
         Společenství, která je orientována do třetích zemí, vyšlo najevo, že program financovaný z druhé podpory, zaměřený na proniknutí
         na trh v Číně, měly provést společně společnosti WAM SpA a WAM Bulk Handling Machinery Shangai Co. Ltd, což je místní firma,
         kterou ze 100 % ovládá společnost WAM SpA.

      77)    Podle judikatury Soudního dvora, i když příjemce vyváží téměř celou svou produkci mimo EU, EHP a [přistupující země], může
         přesto subvencování vývozní činnosti ovlivnit obchod mezi členskými státy.

      78)   Kromě toho bylo v dotyčném případě zjištěno, že prodej v zahraničí od roku 1995 do roku 1999 představoval 52 % až 57,5 % celkového
         ročního obratu společnosti WAM SpA, z toho dvě třetiny v rámci EU (v absolutním vyjádření přibližně 10 milionů EUR oproti
         5 milionům EUR).

      79)    Proto bez ohledu na skutečnost, zda [sporné podpory] napomáh[ají] vývozům do jiných členských států EU nebo do zemí mimo EU,
         [mohou] ovlivnit obchod mezi členskými státy, a proto se na [ně] vztahuje čl. 87 odst. 1 [ES].“

       Žaloba před Soudem a napadený rozsudek
      8        Itálie a Wam odděleně podaly u Soudu žaloby na neplatnost sporného rozhodnutí. Žaloby byly následně spojeny. Itálie uplatňovala
         sedm žalobních důvodů, společnost Wam deset. Jeden z uplatňovaných důvodů spočíval v nedostatku odůvodnění sporného rozhodnutí
         ze strany Komise.

      9        Napadeným rozsudkem druhý senát Soudu zrušil sporné rozhodnutí. Aby dospěl k tomuto řešení, konstatoval Soud porušení povinnosti
         odůvodnění ze strany Komise.

      10      Soud v bodě 59 napadeného rozsudku připomněl, že kvalifikace jako „podpora“ ve smyslu státní podpory neslučitelné se společným
         trhem vyžaduje, aby byly splněny všechny podmínky stanovené v čl. 87 odst. 1 ES. Tyto podmínky jsou následující. Zaprvé se
         musí jednat o zásah státu nebo o zásah ze státních prostředků. Zadruhé, tento zásah musí být způsobilý ovlivnit obchod mezi
         členskými státy. Zatřetí musí poskytovat svému příjemci zvýhodnění tím, že zvýhodňuje určité podniky nebo určitá odvětví výroby.
         Začtvrté musí narušovat nebo hrozit narušením hospodářské soutěže.

      11      Soud měl v bodě 63 napadeného rozsudku za to, že nebylo automaticky prokázáno, že sporné podpory ovlivnily obchod mezi členskými
         státy nebo narušily či hrozily narušit hospodářskou soutěž, a že taková možnost by tedy měla být prokázána. V tomto ohledu
         měla Komise ve sporném rozhodnutí uvést relevantní údaje týkající se předvídatelných účinků sporných podpor. Soud však zdůraznil,
         že Komise nebyla povinna prokázat jejich skutečné účinky.

      12      Soud měl v bodě 66 napadeného rozsudku za to, že odůvodnění uvedené v bodech 75 a 77 sporného rozhodnutí bylo „založeno na
         připomenutí zásad vycházejících z judikatury a na skutečnosti, že účinky na obchod nebo na hospodářskou soutěž nebyly vyloučeny,
         [a] nelze mít za to, že samo o sobě splňuje požadavky článku 253 ES“.

      13      Pokud jde o konstatování uvedené v bodě 75 sporného rozhodnutí, podle kterého „[t]akové dotace zlepšují finanční situaci příjemce
         podpory“, Soud rozhodl, že se nevztahuje přímo na podmínky týkající se vlivu na obchod nebo narušení hospodářské soutěže,
         ale obecněji, na podmínku týkající se poskytnutí výhody konkrétnímu podniku, která představuje další charakteristiku pojmu
         „podpora“ ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES. Soud pokračoval v bodě 67 napadeného rozsudku konstatováním, že „poskytnutí podpory
         konkrétnímu podniku, což je vlastní veškerým státním podporám, jakož i tím nastalé zlepšení finanční situace daného podniku
         nedostačuje k prokázání, že uvedená podpora splňuje všechna kritéria čl. 87 odst. 1 ES“.

      14      Ohledně prvků odůvodnění obsažených v bodech 76 a 78 sporného rozhodnutí měl Soud v bodě 68 napadeného rozsudku za to, že
         představují „údaje umožňující prokázat, že společnost Wam působí na světovém trhu a trhu Společenství, že se účastní obchodů
         zejména [prostřednictvím] vývozů a že je v soutěžním postavení vůči dalším podnikům“.

      15      Naopak, v bodě 69 napadeného rozsudku Soud konstatoval, že „tyto informace neuvádějí, jak mohl být v důsledku poskytnutí sporných
         podpor a s ohledem na jejich povahu a na okolnosti v projednávané věci ovlivněn obchod mezi členskými státy, ani jak mohla
         být narušena či ohrožena narušením hospodářská soutěž. Krom toho se jedná pouze o jednu z okolností, které musí být posouzeny
         pro účely analýzy možných účinků sporných podpor.“

      16      Soud odmítl argument Komise, podle kterého bylo narušení hospodářské soutěže způsobeno skutečností, že díky sporným podporám
         bylo posíleno postavení společnosti Wam ve vztahu k podnikům z jiných členských států, které s ní mohly soutěžit.

      17      Soud rozhodl, že argument nebyl relevantní, neboť sporné rozhodnutí neobsahovalo ani výslovnou zmínku v tomto smyslu, ani
         dostatečné poznatky týkající se takového posílení. Ze stejných důvodu Soud odmítl argument, podle kterého sporné podpory umožnily
         společnosti Wam provést svůj program pronikání na zahraniční trhy a pro další cíle uvolnit zdroje na úrovni Společenství.

      18      Soud odmítl tvrzení Komise, podle kterého nebylo užitečné přezkoumávat vztahy vzájemné závislosti mezi trhem Společenství
         a trhem Dálného východu, jelikož společnost Wam se podílí na obchodu uvnitř Společenství. Soud v bodě 74 napadeného rozsudku
         rozhodl, že „pouhé zjištění účasti společnosti Wam na obchodu uvnitř Společenství nedostačuje k prokázání vlivu uvedených
         obchodů nebo narušení hospodářské soutěže, a proto vyžaduje důkladnou analýzu účinků podpory, berouc v úvahu zejména skutečnost,
         že pokrývá výdaje vzniklé na trhu Dálného východu, jakož i případně vzájemnou závislost mezi uvedeným trhem a evropským trhem“.

      19      Dále Soud v bodě 74 napadeného rozsudku uvedl, že sporné rozhodnutí odkázalo na vzájemnou závislost trhů, na kterých působí
         podniky ze Společenství, aniž by však uvedlo, v rozporu s rozsudkem ze dne 21. března 1990, Belgie v. Komise, zvaným „Tubemeuse“
         (C‑142/87, Recueil, s. I‑959, body 36 až 38), přesné a průkazné skutečnosti umožňující přijmout tvrzení uvedené v bodě 75
         uvedeného rozhodnutí a vycházející ze zásady zakotvené ve výše uvedeném rozsudku Tubemeuse, podle které je vzhledem k vzájemné
         závislosti trhů možné, že sporné podpory mohou ovlivnit hospodářskou soutěž ve Společenství.

      20      Konečně ohledně bodu 79 sporného rozhodnutí, který uvádí, že „bez ohledu na skutečnost, zda [sporné podpory] napomáh[ají]
         vývozům do jiných členských států EU nebo do zemí mimo EU, m[ohou] ovlivnit [...] obchod mezi členskými státy, a proto se
         na n[ě] vztahuje čl. 87 odst. 1 ES“, Soud v bodě 75 napadeného rozsudku rozhodl, že sporné rozhodnutí „neobsahuje formální
         posouzení narušení hospodářské soutěže, čímž zdánlivě odhlíží od nezbytné povahy uvedené podmínky pro účely uplatnění daného
         článku“.

      21      V bodě 75 napadeného rozsudku Soud jednak poznamenal, že „nic nenaznačuje, že sporné podpory mají podporovat vývozy do jiných
         členských států, a jednak že uvedené podpory nemají přímo a bezprostředně podporovat vývozy mimo Evropskou unii, ale financovat
         program pronikání na další trhy“.

      22      Soud v bodě 76 napadeného rozsudku rozhodl, že odůvodnění uvedené v bodech 74 až 79 sporného rozhodnutí neumožňuje porozumět,
         jak mohly za okolností v projednávané věci sporné podpory ovlivnit obchod mezi členskými státy a narušit nebo hrozit narušením
         hospodářské soutěže, a proto okolnosti uvedené ve sporném rozhodnutí nepředstavují dostačující odůvodnění závěrů, k nimž Komise
         dospěla, ohledně použití čl. 87 odst. 1 ES.

      23      V důsledku toho Soud, aniž by přezkoumal další žalobní důvody uplatněné Italskou republikou a společností Wam, zrušil sporné
         rozhodnutí z důvodu nedostatečného odůvodnění, neboť neobsahovalo dostatek informací umožňujících dospět k závěru, že byly
         splněny veškeré podmínky pro použití čl. 87 odst. 1 ES.

       Návrhová žádání účastníků řízení
      24      Svým kasačním opravným prostředek Komise navrhuje, aby Soudní dvůr:

      –        zrušil napadený rozsudek;
      –        v rámci vydání konečného rozhodnutí ve věci uvedenou žalobu zamítl jako neopodstatněnou;
      –        podpůrně vrátil věc Soudu k novému přezkumu a
      –        uložil Italské republice a společnosti Wam náhradu nákladů obou řízení.
      25      Italská republika navrhuje, aby Soudní dvůr prohlásil kasační opravný prostředek Komise za nepřípustný nebo jej zamítl a aby
         Komisi uložil náhradu nákladů řízení.

      26      Wam navrhuje, aby Soudní dvůr zamítl kasační opravný prostředek jako nepřípustný, nebo podpůrně jako neopodstatněný. Dále
         Wam podpůrně navrhuje, aby Soudní dvůr zrušil sporné rozhodnutí z jiných důvodů, nebo aby vrátil věc k rozhodnutí Soudu, a aby
         v každém případě uložil Komisi náhradu všech nákladů řízení v této věci, včetně nákladů vynaložených v tomto stupni.

       Ke kasačnímu opravnému prostředku
       K přípustnosti
      27      Jak Italská republika, tak společnost Wam zpochybňují přípustnost kasačního opravného prostředku.

      28      Italská republika tvrdí, že tvrzení Komise ohledně nesouladu rozsudku Soudu s judikaturou Soudního dvora představuje důvod
         kasačního opravného prostředku, který se netýká právní otázky.

      29      V tomto ohledu je třeba připomenout, že článek 58 statutu Soudního dvora stanoví, že opravný prostředek k Soudnímu dvoru je
         omezen na právní otázky. Může být založen na důvodech vycházejících mimo jiné z porušení právních předpisů Společenství Soudem.

      30      Jak poznamenala generální advokátka v bodě 20 stanoviska, kasační opravný prostředek Komise je založen právě na tvrzení, že
         Soud prvního stupně porušil právo Společenství tím, že nesledoval a nepoužil výklad článků 87 ES a 253 ES stanovený judikaturou
         Soudního dvora.

      31      Z toho plyne, že argument Italské republiky, podle kterého se kasační opravný prostředek netýká právní otázky, musí být odmítnut.

      32      Ohledně argumentu společnosti Wam, podle kterého kasační opravný prostředek Komise vyzývá Soudní dvůr, jednak aby přezkoumal
         věcnou podstatu napadeného rozsudku namísto toho, aby se omezil na přezkum „podstatných procesních náležitostí“, jak požaduje
         článek 230 ES, a jednak aby provedl přezkum věci samé, k čemuž Soudní dvůr nemá ve stadiu kasačního opravného prostředku pravomoc,
         je třeba především konstatovat, že článek 230 ES poskytuje Soudnímu dvoru pravomoc přezkoumávat jiné akty orgánů Společenství
         než rozhodnutí Soudu. Opravné prostředky podané proti rozsudkům Soudu jsou naproti tomu upraveny čl. 225 odst. 1 ES a statutem
         Soudního dvora.

      33      Dále je třeba připomenout, že povinnost odůvodnění je podstatnou formální náležitostí, kterou je třeba odlišit od otázky opodstatněnosti
         odůvodnění, která spadá do legality sporného aktu po meritorní stránce (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 7. března 2002,
         Itálie v. Komise, C‑310/99, Recueil, s. I‑2289, bod 48). Protože jediný důvod kasačního opravného prostředku Komise se týká
         právě zpochybnění právní analýzy povinnosti odůvodnění provedené Soudem, nelze Komisi vytýkat, že Soudní dvůr vyzvala k meritornímu
         přezkumu sporného rozhodnutí.

      34      Z toho plyne, že argument společnosti Wam týkající se přípustnosti jediného důvodu kasačního opravného prostředku Komise musí
         být rovněž odmítnut.

      35      Kasační opravný prostředek je tedy třeba prohlásit za přípustný.

       K věci samé
       Argumentace účastníků řízení
      36      Komise uplatňuje jediný důvod kasačního opravného prostředku, podle kterého je napadený rozsudek postižený vadou spočívající
         v nesprávném právním posouzení v rozsahu, v němž konstatuje nedostatek odůvodnění sporného rozhodnutí. Tvrdí, že rozhodnutím,
         že pro účely použití čl. 87 odst. 1 ES nepostačuje pouhé zjištění účasti podniku na obchodu v rámci Společenství k prokázání
         existence dopadu na obchod nebo narušení hospodářské soutěže, Soud porušil ustanovení čl. 87 odst. 1 ES ve spojení s článkem
         253 ES. Komise tvrdí, že Soud takové odůvodnění vyžaduje v rozporu s ustálenou judikaturou Soudního dvora v této oblasti.

      37      Komise tvrdí, že účast společnosti Wam na obchodu uvnitř Společenství sama o sobě prokazuje dopad, jaký mohla podpora mít
         na uvedený obchod.

      38      V rozporu s body 73 a 74 napadeného rozsudku, které kritizují, že v napadeném rozhodnutí nejsou uvedeny dostačující informace
         ohledně posílení postavení společnosti Wam vůči konkurenci, Komise tvrdí, že podle judikatury Soudního dvora, jestliže podpora
         zprostí podnik nákladů, které by jinak obvykle musel nést, a posílí jeho postavení vůči ostatním konkurenčním podnikům v obchodu
         v rámci Společenství, ovlivňuje obchod a v zásadě narušuje podmínky hospodářské soutěže. V tomto ohledu Komise trvá na tom,
         že nemá povinnost přezkoumat skutečné dopady podpory.

      39      Komise kritizuje napadený rozsudek v rozsahu, v němž konstatuje nedostatek odůvodnění z důvodu, že sporné rozhodnutí neobsahuje
         žádný argument týkající se vzájemné závislosti mezi trhem Společenství a trhem Dálného východu, jež sporné podpory ovlivňují.
         Podle Komise Soud nedbal zjevné skutečnosti, že peníze jsou zaměnitelné, takže pokud podnik vykonává činnost v rámci Společenství,
         není nezbytné poskytnout konkrétní důkaz možnosti, že podpory určené na podporu pronikání na trhy mimo Společenství mají rovněž
         dopad na obchod mezi členskými státy a mohou vyvolat narušení hospodářské soutěže.

      40      Komise uplatňuje konečně judikaturu Soudního dvora, podle které, jestliže vyplývá ze samotných okolností, za kterých byla
         podpora poskytnuta, že může ovlivnit obchod mezi členskými státy a narušit nebo hrozit narušením hospodářské soutěže, může
         se Komise v odůvodnění svého rozhodnutí omezit na odkaz na uvedené okolnosti. Podle Komise je to právě to, co učinila ve sporném
         rozhodnutí.

      41      Wam tvrdí, že kasační opravný prostředek je zcela neopodstatněný. Podle společnosti Wam Soud právem uplatnil ustálenou judikaturu
         Soudního dvora, podle které povinnost odůvodnění není splněna odůvodněním založeným na abstraktním nebo čistě hypotetickém
         posouzení. Wam tvrdí, že podmínky týkající se dopadu na obchod a narušení hospodářské soutěže lze považovat za splněné pouze
         na základě skutečností konkrétně, nikoli pouze abstraktně prokazujících, jak v projednávané věci státní zásahy, nebo alespoň
         státní zdroje, vedly k posílení soutěžního postavení podniku, který byl příjemcem podpory, a ke snížení jeho výrobních nákladů.

      42      Podle Italské republiky Soud neporušil čl. 87 odst. 1 ES a jednal v souladu s judikaturou. Rozsudek ze dne 17. září 1980,
         Philip Morris Holland v. Komise (730/79, Recueil, s. 2671), definoval dopad na obchod v tom smyslu, že podpora musí „posílit
         postavení podniku ve vztahu k dalším konkurenčním podnikům v obchodu v rámci Společenství“.

      43      Italská republika tvrdí, že ve sporném rozhodnutí chybí právě přezkum, jakkoli obecný, charakteristik hospodářské soutěže
         uvnitř Společenství, která mohla být ovlivněna podporou, a tedy hypotéza „relativního posílení“, jež by měla vysvětlit dopad
         na obchod v rámci Společenství. Poznámka učiněná v bodě 15 kasačního opravného prostředku a týkající se případného posilujícího
         účinku je nepřípustná vzhledem k tomu, že Soud v bodě 73 napadeného rozsudku prohlásil, že tento účinek byl poprvé uplatněn
         v průběhu jednání před Soudem.

      44      Italská republika uplatňuje tutéž námitku nepřípustnosti ve vztahu k poznámce uvedené v bodě 15 kasačního opravného prostředku
         a týkající se účinku narušení hospodářské soutěže, jež vyplývá ze skutečnosti, že podnik byl díky dotčené podpoře osvobozen
         od nákladů, které by musel obvykle nést.

      45      Podle uvedeného členského státu bod 56 rozsudku ze dne 29. dubna 2004, Itálie v. Komise (C‑372/97, Recueil, s. I‑3679), ukazuje,
         že odůvodnění je dostačující, pokud Komise alespoň obecně identifikuje obvyklé náklady kategorie dotčených podniků a spojí
         je s předmětem podpory. V projednávané věci nebyl důvod, proč uskutečněné náklady představovaly „obvyklé náklady“, uveden
         v odůvodnění sporného rozhodnutí.

      46      Krom toho Italská republika tvrdí, že výše uvedený rozsudek Tubemeuse jasně uvádí, že nelze předpokládat, že případná výhoda
         získaná v oblasti hospodářské soutěže mimo Společenství obsahuje rovněž výhodu v oblasti hospodářské soutěže v rámci Společenství.
         Soud tedy právem dospěl k závěru, že v tomto ohledu šlo o nedostatek odůvodnění.

      47      Konečně Italská republika tvrdí, že argumentace Komise, podle které Soud nezohlednil zaměnitelnou povahu peněz, je nepřípustná,
         neboť není součástí právního důvodu vycházejícího z nedostatku odůvodnění a ve vztahu k odůvodnění obsaženému ve sporném rozhodnutí
         představuje dodatečné odůvodnění. V každém případě teorie „osvobození zdrojů“ nepředstavuje dostačující odůvodnění vzhledem
         k neexistenci dalších upřesnění, neboť by mohla sloužit rovněž k prokázání, že sporné podpory neměly žádný dopad na trh Společenství.

       Závěry Soudního dvora
      48      Podle ustálené judikatury musí být odůvodnění vyžadované článkem 253 ES přizpůsobeno povaze dotčeného aktu a musejí z něho
         jasně a jednoznačně vyplývat úvahy orgánu, jenž předmětný akt vydal, tak aby se zúčastněné osoby mohly seznámit s důvody,
         které vedly k přijetí opatření, a soud Společenství mohl vykonávat svůj přezkum. Není požadováno, aby odůvodnění upřesňovalo
         všechny relevantní skutkové a právní okolnosti, jelikož otázka, zda odůvodnění aktu splňuje požadavky článku 253 ES, musí
         být posuzována s ohledem nejen na jeho znění, ale také s ohledem na jeho kontext, jakož i s ohledem na všechna právní pravidla
         upravující dotčenou oblast (rozsudek ze dne 6. září 2006, Portugalsko v. Komise, C‑88/03, Sb. rozh. s. I‑7115, bod 88 a citovaná
         judikatura).

      49      Při označení opatření za podporu vyžaduje tato zásada, aby byly uvedeny důvody, pro které Komise považuje dotčené opatření
         za opatření spadající do působnosti čl. 87 odst. 1 ES. V tomto ohledu i v případě, že vyplývá z okolností, za kterých byla
         podpora udělena, že by mohla ovlivnit obchod mezi členskými státy a narušit nebo hrozit narušením hospodářské soutěže, je
         úkolem Komise připomenout tyto okolnosti v odůvodnění svého rozhodnutí (výše uvedený rozsudek Portugalsko v. Komise, bod 89
         a citovaná judikatura).

      50      V tomto kontextu je třeba uvést, že, podle rovněž ustálené judikatury, za účelem kvalifikace vnitrostátního opatření jako
         státní podpory není namístě zjistit skutečný dopad podpory na obchod mezi členskými státy a skutečné narušení hospodářské
         soutěže, ale pouze přezkoumat, zda může podpora ovlivnit tento obchod a narušit hospodářskou soutěž (rozsudek ze dne 10. ledna
         2006, Cassa di Risparmio di Firenze a další, C‑222/04, Sb. rozh. s. I‑289, bod 140 a citovaná judikatura).

      51      Konkrétněji ohledně podmínky ovlivnění obchodu mezi členskými státy z ustálené judikatury vyplývá, že pokud jde o poskytnutí
         podpory členským státem ve formě daňových úlev určitým osobám povinným k dani, je třeba mít za to, že taková podpora může
         ovlivnit daný obchod, a v důsledku toho za to, že splňuje uvedenou podmínku, jestliže uvedené osoby povinné k dani vykonávají
         hospodářskou činnost, která je předmětem takového obchodu, nebo jestliže nelze vyloučit, že jsou v soutěžním vztahu se subjekty
         usazenými v jiných členských státech (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 3. března 2005, Heiser, C‑172/03, Sb. rozh. s. I‑1627,
         bod 35, a výše uvedený rozsudek Portugalsko v. Komise, bod 91).

      52      Navíc Soudní dvůr rozhodl, že pokud podpora poskytnutá členským státem posiluje postavení podniku vzhledem k jiným konkurenčním
         podnikům v obchodu uvnitř Společenství, musí být tento obchod považován za ovlivněný podporou (výše uvedený rozsudek Cassa
         di Risparmio di Firenze a další, bod 141 a citovaná judikatura).

      53      V tomto ohledu může okolnost, že bylo hospodářské odvětví předmětem liberalizace na úrovni Společenství, charakterizovat skutečný
         nebo možný dopad podpor na hospodářskou soutěž, jakož i jejich účinek na obchod mezi členskými státy (výše uvedený rozsudek
         Cassa di Risparmio di Firenze a další, bod 142 a citovaná judikatura).

      54      Ohledně podmínky narušení hospodářské soutěže je třeba připomenout, že podpory, které směřují k osvobození podniku od nákladů,
         které by obvykle musel vynaložit v rámci svého běžného hospodaření nebo běžných činností, v zásadě narušují podmínky hospodářské
         soutěže (rozsudek ze dne 19. září 2000, Německo v. Komise, C‑156/98, Recueil, s. I‑6857, bod 30, a výše uvedený rozsudek Heiser,
         bod 55).

      55      V projednávané věci je třeba konstatovat, že Soud nejednal v rozporu s judikaturou připomenutou výše týkající se povinnosti
         Komise uvést odůvodnění v oblasti státních podpor, když v bodě 76 napadeného rozsudku dospěl k závěru, že odůvodnění v bodech
         74 až 79 odůvodnění sporného rozhodnutí neumožňuje porozumět, jak mohly za okolností v projednávané věci sporné podpory ovlivnit
         obchod mezi členskými státy a narušit nebo hrozit narušením hospodářské soutěže.

      56      Pokud totiž jde o uvedené okolnosti v projednávané věci, Soud zejména v bodě 63 napadeného rozsudku právem zdůraznil, že sporné
         podpory mají prostřednictvím zvýhodněných půjček financovat náklady na pronikání na trhy třetích států, spojené s vytvářením
         stálých struktur nebo s podporou obchodu a že jejich subvenční ekvivalent odpovídá relativně nízké částce. Krom toho v bodě
         75 uvedeného rozsudku Soud vyzdvihl, že uvedené podpory nemají přímo a bezprostředně podporovat vývozy mimo Evropskou unii,
         ale financovat program pronikání na další trhy.

      57      S ohledem na konkrétní okolnosti projednávané věci se Soud nedopustil nesprávného právního posouzení, když v bodě 63 napadeného
         rozsudku rozhodl, že Komisi přísluší zejména přezkoumat, zda sporné podpory mohly ovlivnit obchod mezi členskými státy a narušit
         hospodářskou soutěž, přičemž měla ve sporném rozhodnutí uvést relevantní údaje týkající se předvídatelných účinků sporných
         podpor.

      58      V tomto ohledu v bodě 64 napadeného rozsudku Soud správně uvedl, že by stačilo, aby Komise správně uvedla, jak mohly sporné
         podpory ovlivnit obchod mezi členskými státy a narušit nebo hrozit narušením hospodářské soutěže. Soud v tomto kontextu zejména
         zdůraznil, že Komise nebyla povinna provést hospodářskou analýzu skutečné situace na dotčeném trhu nebo dotčených obchodních
         toků mezi členskými státy ani prokázat skutečný účinek sporných podpor, zejména na ceny uplatňované společností Wam, a dokonce
         ani přezkoumat prodeje společnosti Wam na trhu ve Spojeném království.

      59      Přitom pokud jde o konkrétní uplatnění uvedených zásad, Soud v bodě 66 napadeného rozsudku právem konstatoval, že ohledně
         takového obecného odůvodnění, jako je odůvodnění obsažené v bodech 75 a 77 odůvodnění sporného rozhodnutí, které se zakládá
         na připomenutí zásad vycházejících z výše uvedeného rozsudku Tubemeuse, nelze mít za to, že samo o sobě splňuje požadavky
         článku 253 ES.

      60      Pokud jde o odůvodnění obsažené v bodech 76 a 78 odůvodnění sporného rozhodnutí, Soud, aniž by se dopustil nesprávného právního
         posouzení, v bodech 68 až 74 napadeného rozsudku rozhodl, že uvedené body odůvodnění, i ve spojení se zásadami uvedenými v bodě
         75 odůvodnění sporného rozhodnutí, jakož i s konstatováním, že finanční situace společnosti Wam se zlepšila, neumožňují porozumět,
         jak mohly v projednávané věci sporné podpory ovlivnit obchod mezi členskými státy a narušit nebo hrozit narušením hospodářské
         soutěže.

      61      V rozporu s tím, co v tomto ohledu tvrdí Komise, totiž pouhá skutečnost, že se společnost Wam účastní obchodu v rámci Společenství
         prostřednictvím vývozu podstatné části své produkce uvnitř Unie, za konkrétních podmínek projednávané věci, připomenutých
         v bodě 55 tohoto rozsudku, nepostačuje k prokázání uvedených účinků.

      62      V tomto ohledu je třeba zejména uvést, že ačkoli z judikatury uvedené v bodech 50 a 53 tohoto rozsudku vyplývá, že takové
         účinky mohou v zásadě vyplývat ze skutečnosti, že příjemce podpory je činný na liberalizovaném evropském trhu, nic to nemění
         na tom, že v projednávané věci a na rozdíl od okolností, které nastaly ve výše uvedených věcech, nejsou sporné podpory přímo
         spojeny s činností příjemce na daném trhu, ale mají financovat náklady na pronikání na trhy třetích států. Za takových podmínek
         a tím spíše, že se jedná o podpory, jejichž subvenční ekvivalent odpovídá relativně nízké částce, je dopad uvedených podpor
         na obchod a na hospodářskou soutěž v rámci Společenství méně bezprostřední a obtížněji rozpoznatelný, což ze strany Komise
         vyžaduje hlubší odůvodnění jejího rozhodnutí.

      63      Konečně ohledně judikatury uvedené v bodě 54 tohoto rozsudku, podle níž podpory směřující k osvobození podniku od nákladů,
         které by obvykle musel vynaložit v rámci svého běžného hospodaření nebo běžných činností, v zásadě narušují podmínky hospodářské
         soutěže, postačí konstatovat, že dotčené podpory právě vůbec nesměřují k osvobození společnosti Wam od takových nákladů.

      64      Z výše uvedeného vyplývá, že když měl Soud v posouzení uvedeném v bodech 62 až 76 napadeného rozsudku v podstatě za to, že
         Komise měla provést důkladnější analýzu možných účinků sporných podpor na obchod mezi členskými státy a na hospodářskou soutěž
         a že měla ve sporném rozhodnutí uvést dodatečné údaje týkající se uvedených účinků, nehodlal se odchýlit od výše připomenuté
         judikatury, nýbrž zamýšlel zohlednit konkrétní okolnosti projednávané věci, aniž by mu bylo možno vytýkat, že se v tomto ohledu
         dopustil nesprávného právního posouzení.

      65      Tento závěr není krom toho vyvrácen argumenty uplatněnými Komisí ve vztahu ke konstatováním Soudu obsaženým v bodě 74 napadeného
         rozsudku. Uvedená konstatování, týkající se přezkumu vztahů vzájemné závislosti mezi evropským trhem a trhem Dálného východu,
         se totiž týkají možnosti nepřímého ovlivnění obchodu a hospodářské soutěže v rámci Společenství, jak uvádí výše uvedený rozsudek
         Tubemeuse. Přitom ačkoli je pravda, že přezkum takového vztahu vzájemné závislosti nelze požadovat, je-li prokázáno, že státní
         podpora má přímý dopad na trhy v rámci Společenství, je nicméně třeba konstatovat, že sporné rozhodnutí, jak bylo potvrzeno
         v předchozích bodech tohoto rozsudku, nepředkládá v tomto ohledu dostatek důkazů.

      66      Ze souhrnu výše uvedeného vyplývá, že kasační opravný prostředek musí být zamítnut.

       K nákladům řízení
      67      Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu, jenž se na řízení o kasačním opravném prostředku použije na základě článku 118 téhož
         jednacího řádu, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který
         měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Italská republika a společnost Wam požadovaly náhradu nákladů řízení a Komise
         neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení v obou stupních.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      Kasační opravný prostředek se zamítá.
      2)      Komisi Evropských společenství se ukládá náhrada nákladů řízení v obou stupních.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: italština.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 26. března 2015.#Wünsche Handelsgesellschaft International mbH & Co KG v. Evropská komise.#Kasační opravný prostředek – Celní kodex Společenství – Článek 220 odst. 2 a článek 239 – Prominutí dovozního cla – Dovoz konzervovaných hub pocházejících z Číny – Rozhodnutí, jímž se prohlašuje prominutí dovozního cla za neodůvodněné.#Věc C-7/14 P.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 23. února 2006. # Belgische Staat proti Molenbergnatie NV. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hof van beroep te Antwerpen - Belgie. # Celní kodex Společenství - Dodatečné vybrání dovozního nebo vývozního cla - Povinnost sdělit dlužníkovi částku dlužného cla ihned po jejím zaúčtování a před uplynutím lhůty tří let ode dne vzniku celního dluhu - Pojem ,odpovídající postup". # Věc C-201/04.

text:
      Věc C-201/04
      Belgische Staat
      v.
      Molenbergnatie NV
      [žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Hof van Beroep te Antwerpen (Belgie)]
      „Celní kodex Společenství – Dodatečné vybrání dovozního nebo vývozního cla – Povinnost sdělit dlužníkovi částku dlužného cla ihned po jejím zaúčtování a před uplynutím lhůty tří let ode dne vzniku celního
         dluhu – Pojem ,odpovídající postup‘ “

      Stanovisko generálního advokáta F. G. Jacobse přednesené dne 30. června 2005
      Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 23. února 2006
      Shrnutí rozsudku
      1.     Akty orgánů – Časová působnost – Procesní pravidla – Hmotněprávní pravidla – Rozlišení
      (Nařízení Rady 2913/92, články 217 až 232)
      2.     Vlastní finanční zdroje Evropských společenství – Vybrání dovozního nebo vývozního cla po propuštění zboží
      (Nařízení Rady 2913/92, čl. 221 odst. 1)
      3.     Vlastní finanční zdroje Evropských společenství – Vybrání dovozního nebo vývozního cla po propuštění zboží
      (Nařízení Rady 2913/92, článek 221)
      1.     Procesní pravidla jsou obecně považována za použitelná na všechny spory probíhající v okamžiku jejich vstupu v účinnost na
         rozdíl od hmotněprávních pravidel, která jsou obvykle vykládána jako v zásadě nepoužitelná na situace existující před jejich
         vstupem v účinnost.

      V důsledku toho se na vybrání, zahájené po dni 1. ledna 1994, celního dluhu vzniklého před uvedeným datem použijí pouze procesní
         pravidla obsažená v článcích 217 až 232 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství.

      Článek 221 odst. 3 celního kodexu musí být, na rozdíl od odstavců 1 a 2 téhož článku, považován za hmotněprávní ustanovení,
         a nelze jej tedy použít na vybrání celního dluhu vzniklého před dnem 1. ledna 1994. Uplynutím lhůty stanovené v tomto článku
         je totiž nárok na vybrání celního dluhu promlčen, s výhradou výjimky stanovené v témže článku, což znamená že sám celní dluh
         je promlčen, a tedy zaniká. Dále, článek 233 téhož kodexu upřesňuje, že výpočet různých důvodů zániku celního dluhu v písmenech
         a) až d) uvedeného článku se nedotýká zejména ustanovení týkajících se promlčení celního dluhu.

      Pokud celní dluh vznikl před dnem 1. ledna 1994, může být upraven pouze pravidly o promlčení platnými k tomuto datu, i kdyby
         řízení pro vybrání bylo zahájeno po dni 1. ledna 1994.

      (viz body 31, 40, 42, výrok 1 a 3)
      2.     Článek 221 odst. 1 nařízení č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství, vyžaduje, aby částka dovozního nebo vývozního
         cla byla zaúčtována před jejím sdělením dlužníkovi. Ze znění uvedeného ustanovení, které postrádá jakoukoli dvojznačnost,
         totiž vyplývá, že zaúčtování, které sestává ze zápisu částky cla celními orgány do účetních dokladů nebo na jiný rovnocenný
         nosič údajů, musí nutně předcházet sdělení částky dovozního nebo vývozního cla dlužníkovi.

      (viz body 46, 49, výrok 2)
      3.     Členské státy nemusejí přijmout zvláštní procesní pravidla týkající se podmínek, za kterých musí být osobě povinné k zaplacení
         cla sdělena částka dovozního nebo vývozního cla upravené v článku 221 nařízení č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství,
         pokud mohou být na uvedené sdělení uplatněna vnitrostátní procesní pravidla s obecnou působností, která zajišťují adekvátní
         informovanost osoby povinné k zaplacení cla a která této osobě mohou zaručit obhajobu jejích práv s úplnou znalostí skutkových
         okolností případu.

      (viz bod 54, výrok 4)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      23. února 2006(*)

      „Celní kodex Společenství – Dodatečné vybrání dovozního nebo vývozního cla – Povinnost sdělit dlužníkovi částku dlužného cla ihned po jejím zaúčtování a před uplynutím lhůty tří let ode dne vzniku celního
         dluhu – Pojem ,odpovídající postup‘ “

      Ve věci C‑201/04,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím hof van beroep te
         Antwerpen (Belgie) ze dne 27. dubna 2004, došlým Soudnímu dvoru dne 5. května 2004, v řízení

      Belgický stát
      proti
      Molenbergnatie NV,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, J. Makarczyk (zpravodaj) a R. Silva de Lapuerta, soudci,
      generální advokát: F. G. Jacobs,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za Molenbergnatie NV E. Geversem a J. Geversem, advocaten,
      –       za belgickou vládu D. Haven, jako zmocněnkyní,
      –       za Komisi Evropských společenství X. Lewisem a M. van Beek, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 30. června 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu ustanovení nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992,
         kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. L 302, s. 1, s. 307; Zvl. vyd. 02/04, s. 307, dále jen „celní kodex“)
         upravujících vybrání celního dluhu.

      2       Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Belgickým státem a Molenbergnatie NV, celním zástupcem (dále jen „zástupce“), ve
         věci dodatečného vybrání dovozního a antidumpingového cla.

       Právní rámec
      3       Kapitola 3 hlavy VII celního kodexu se týká vybrání celního dluhu, který je definován v čl. 4 odst. 9 téhož kodexu jako povinnost
         osoby zaplatit dovozní clo nebo vývozní clo, které je uplatňováno na určité zboží podle platných předpisů Společenství.

      4       Oddíl 1 uvedené kapitoly 3 nazvaný „Zaúčtování částky cla a její sdělení dlužníkovi“ zahrnuje články 217 až 221.
      5       Podle čl. 217 odst. 1 celního kodexu:
      „Celní orgány vypočtou výši dovozního cla nebo vývozního cla vyplývající z celního dluhu (dále jen ,částku cla‘), jakmile
         mají potřebné údaje, a zapíší [zapíšou] ji do účetních dokladů nebo na jiný rovnocenný nosič údajů (zaúčtování).

      První pododstavec se nepoužije:
      a)      bylo-li zavedeno prozatímní antidumpingové nebo vyrovnávací clo;
      b)      pokud částka cla dlužného podle právních předpisů přesahuje částku cla stanovenou na základě závazné informace o sazebním
         zařazení zboží;

      c)       pokud předpisy přijaté postupem projednávání ve výboru zprošťují celní orgány povinnosti účtovat částky cla nižší, než je
         stanovená hranice.

      Celní orgány nemusí po uplynutí stanovené lhůty zaúčtovat částky cla, které nebylo možno sdělit dlužníkovi v souladu s čl.
         221 odst. 3.“

      6       Článek 220 uvedeného kodexu zní takto:
      „1.      Nebyla-li částka cla vyplývající z celního dluhu zaúčtována v souladu s články 218 a 219 nebo byla-li zaúčtována ve výši,
         která je nižší než částka dlužná ze zákona, zaúčtuje se částka cla, která má být vybrána nebo dovybrána, do dvou dnů ode dne,
         kdy se celní orgány o této situaci dozvěděly a mohou vypočítat částku dlužnou ze zákona a určit dlužníka (dodatečné zaúčtování).
         Tuto lhůtu lze prodloužit v souladu s článkem 219.

      2.      S výjimkou případů uvedených v čl. 217 odst. 1 druhém a třetím pododstavci se dodatečné zaúčtování neprovede, pokud:
      a)      bylo původní rozhodnutí nezaúčtovat clo nebo zaúčtovat je ve výši, která je nižší než clo dlužné ze zákona, učiněno na základě
         obecných předpisů, jež byly později zrušeny rozhodnutím soudu;

      b)      částka cla dlužného ze zákona nebyla zaúčtována následkem chyby ze strany celních orgánů, kterou nemohla osoba povinná zaplatit
         clo přiměřeným způsobem zjistit, a pokud tato osoba jednala v dobré víře a dodržela všechna ustanovení platných předpisů týkající
         se celního prohlášení;

      c)      předpisy přijaté postupem projednávání ve výboru zprošťují celní orgány povinnosti dodatečně účtovat částky cla nižší, než
         je určitá hranice.“

      7       Článek 221 celního kodexu stanoví:
      „1.      Jakmile je částka cla zaúčtována, musí být odpovídajícím postupem sdělena dlužníkovi.
      2.      Je-li částka splatného cla pro informaci zapsána do celního prohlášení, mohou celní orgány stanovit, že nebude sdělena podle
         odstavce 1, pokud takto zapsaná částka cla odpovídá částce jimi stanovené.

      Aniž je dotčeno použití čl. 218 odst. 1 druhého pododstavce, je-li využito možnosti uvedené v prvním pododstavci, je propuštění
         zboží celními orgány rovno sdělení zaúčtované částky cla dlužníkovi.

      3.      Sdělení dlužníkovi nelze provést po uplynutí lhůty tří let ode dne vzniku celního dluhu. Avšak jestliže celní orgány nemohly
         určit přesnou částku cla dlužnou ze zákona následkem trestného činu, lze toto sdělení provést i po uplynutí zmíněné tříleté
         lhůty, pokud to platné předpisy dovolují.“

      8       Kapitola 4 hlavy VII celního kodexu je nazvána „Zánik celního dluhu“. Sestává ze dvou článků, z nichž článek 233 zní:
      „Aniž jsou dotčeny platné předpisy týkající se promlčení celního dluhu a nevybrání částky celního dluhu v případě soudně prohlášené
         platební neschopnosti dlužníka, celní dluh zaniká:

      a)      zaplacením cla;
      b)      prominutím cla;
      c)      pokud je u zboží navrženého v celním prohlášení do režimu s povinností zaplatit clo:
      –       platnost celního prohlášení zrušena podle článku 66,
      –       zboží před propuštěním buď zajištěno a současně či následně zabaveno, nebo zničeno na pokyn celních orgánů, zničeno nebo přenecháno
         ve prospěch státu podle článku 182, nebo zničeno či nenahraditelně ztraceno v důsledku jeho povahy nebo následkem nepředvídatelných
         okolností nebo vyšší moci;

      d)      pokud je zboží, u kterého vznikl celní dluh podle článku 202, zajištěno při protiprávním vstupu a současně nebo následně zabaveno.
      V případě zajištění a zabavení se má pro účely trestního práva v oblasti celnictví za to, že celní dluh nezanikl, je-li podle
         trestního práva daného členského státu clo základem pro určení trestu nebo existence celního dluhu podkladem pro zahájení
         trestního řízení.“

      9       Celní kodex se v souladu se svým článkem 253, druhým pododstavcem, použije ode dne 1. ledna 1994.
      10     Před vstupem uvedeného kodexu v platnost byla tato oblast upravena nařízením Rady (EHS) č. 1697/79 ze dne 24. července 1979
         o vybírání dovozního nebo vývozního cla po propuštění zboží, které nebylo požadováno od osoby zodpovědné za zaplacení cla
         ze zboží navrženého v celním prohlášení do celního režimu s povinností platit toto clo (Úř. věst. L 197, s. 1), které vstoupilo
         v platnost dne 1. července 1980, a nařízením Rady (EHS) č. 1854/89 ze dne 14. června 1989 o účtování a podmínkách platby dovozního
         nebo vývozního cla vyplývajícího z celního dluhu (Úř. věst. L 186, s. 1), přičemž posledně uvedené nařízení se vztahovalo
         na cla zaúčtovaná ode dne 1. července

      11     Podle článku 2 nařízení č. 1697/79:
      „1.      Pokud příslušné orgány shledají, že celek nebo část dovozního cla nebo vývozního cla dlužného podle právních předpisů ze zboží
         navrženého v celním prohlášení do celního režimu s povinností platit toto clo nebyly požadovány od osoby povinné k zaplacení
         cla, přijmou úkon směřující k vybrání nezaplacené částky cla.

      Takové opatření nicméně nelze přijmout po uplynutí lhůty tří let od data zaúčtování částky cla, původně požadované po osobě
         povinné k zaplacení cla, nebo pokud neproběhlo zaúčtování, od data vzniku celního dluhu za uvedené zboží.

      2.      Ve smyslu odstavce 1 se úkon směřující k vybrání cla provede tak, že se dotčené osobě oznámí částka dovozního nebo vývozního
         cla, kterou je povinná zaplatit“. (neoficiální překlad)
      12     Nařízení č. 1854/89 v čl. 1 odst. 2 písm. c) obsahuje definici pojmu „zaúčtování“, která zní takto:
      „[...] zaúčtování celním orgánem částky dovozního nebo vývozního cla odpovídající celnímu dluhu do účetních dokladů nebo na
         jiný rovnocenný nosič údajů“. (neoficiální překlad)
      13     Článek 2 odst. 1 téhož nařízení stanoví:
      „Celní orgán vypočítá každou částku dovozního nebo vývozního cla při vzniku celního dluhu – dále jen „částka cla“ – ihned,
         jakmile má potřebné údaje, a tento orgán ji také zaúčtuje.“ (neoficiální překlad)
      14     Článek 5 nařízení č. 1854/89 zní takto:
      „Nebyla-li částka cla vyplývající z celního dluhu zaúčtována v souladu s články 3 a 4 nebo byla-li zaúčtována ve výši, která
         je menší než částka dlužná podle právních předpisů, zaúčtuje se částka cla, která má být vybrána nebo dovybrána, do dvou dnů
         ode dne, kdy se celní orgány o této situaci dozvěděly a jsou v postavení, kdy mohou vypočítat částku dlužnou podle právních
         předpisů a určit osobu povinnou k zaplacení cla. Tato lhůta může být prodloužena v souladu s článkem 4.“ (neoficiální překlad)
      15     Článek 6 odst. 1 uvedeného nařízení stanoví:
      „Ihned po zaúčtování je částka cla v souladu s příslušným postupem sdělena osobě povinné k jejímu zaplacení.“ (neoficiální překlad)
      16     Celní kodex byl pozměněn zejména nařízením Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2700/2000 ze dne 16. listopadu 2000 (Úř. věst.
         L 311, s. 17 ; Zvl. vyd. 02/10, s. 239).

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      17     Zástupce podal v Belgii mezi dny 9. dubna 1992 a 23. června 1994, jménem a na účet jiné společnosti celní prohlášení o dovozu
         přes Hongkong videokazet pocházejících z Macaa.

      18     Podle obecného systému preferenčních celních sazeb pro zboží pocházející z rozvojových zemí byly uvedené dovozy osvobozeny
         od cla.

      19     Po provedení šetření v Macau rozhodl výbor pro otázky původu, zřízený článkem 12 nařízení Rady (EHS) č. 802/68 o společné
         definici pojmu původ zboží (Úř. věst. L 148, s. 1), o vyloučení použití preferenčního cla na uvedené zboží z toho důvodu,
         že ve skutečnosti pocházelo z Číny, a tedy podléhalo dovoznímu clu použitelnému na třetí země, jakož i antidumpingovému clu.
         Rozhodnutí výboru bylo sděleno členským státům dne 10. srpna 1994.

      20     Doporučeným dopisem ze dne 27. února 1995, úřad pro vyšetřování v oblasti cel a daní v Antverpách informoval zástupce o uvedeném
         šetření a sdělil mu částky splatných dovozních a antidumpingových cel.

      21     Podle belgické vlády byly částky uvedených cel zaúčtovány dne 7. března 1995.
      22     Dopisem ze dne 29. září 1995 sdělilo regionální ředitelství celního a daňového úřadu (dále jen „správní úřad“) zástupci dodatečné
         vybrání týchž cel v souladu s čl. 220 odst. 1 celního kodexu.

      23     Správní úřad, který obdržel od zástupce stížnost, nezměnil své stanovisko a zahájil proti němu řízení dne 3. července 2000.
         Rozsudkem ze dne 22. dubna 2002 rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (soud prvního stupně v Antverpách) prohlásil návrh
         správního úřadu za neopodstatněný s tím, že dodatečné vybrání dotčeného cla bylo provedeno protiprávním způsobem. Tento soud
         zejména rozhodl, že tříletá prekluzivní lhůta stanovená čl. 221 odst. 3 celního kodexu uplynula, neboť splatná částka cla
         za dluh vzniklý dne 9. dubna 1992 byla sdělena zástupci. Správní úřad podal proti uvedenému rozsudku opravný prostředek.

      24     Za těchto podmínek se hof van beroep te Antwerpen (odvolací soud v Antverpách) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu
         dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Jsou články 217 až 232 celního kodexu [...], tedy ustanovení kapitoly 3 (,Vybrání celního dluhu‘) hlavy VII (,Celní dluh‘),
         která sestává z oddílu 1 (,Zaúčtování částky cla a její sdělení dlužníkovi‘ – články 217 až 221) a oddílu 2 (,Lhůty a postupy
         pro placení cla‘- články 222 až 232) použitelné na vybrání celního dluhu, který vznikl před 1. lednem 1994, ale k jehož vybrání
         nedošlo nebo jehož vybrání nezačalo před tímto datem?

      2)      Pokud bude na první otázku odpovězeno kladně, musí být sdělení uložené článkem 221 celního kodexu [...] provedeno vždy až
         po zaúčtování částky cla nebo, jinak řečeno, musí sdělení uloženému článkem 221 celního kodexu [...] vždy předcházet zaúčtování
         částky cla?

      3)      Vede opožděné sdělení částky cla dlužníkovi, tj. po uplynutí lhůty tří let stanovené čl. 221 odst. 3 celního kodexu [...],
         v původním znění [platném před jeho nahrazením (ode dne 19. prosince 2000) čl. 1 bodem 17 nařízení Evropského parlamentu a Rady
         (ES) č. 2700/2000 ze dne 16. listopadu 2000, kterým se mění nařízení Rady (EHS) č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství
         (Úř. věst. L 311, s. 17; Zvl. vyd. 02/10, s. 239)], k nemožnosti vybrat příslušný dluh nebo k zániku tohoto dluhu nebo k jinému
         právnímu důsledku, třebaže celní orgány byly schopny stanovit během této lhůty přesnou částku cla dlužného podle právních
         předpisů?

      4)       Musí členské státy vymezit podmínky, za kterých musí být provedeno sdělení částky cla dlužníkovi vyžadované článkem 221 celního
         kodexu [...]? V případě kladné odpovědi, může členský stát, který opomenul stanovit podmínky, za kterých musí být provedeno
         sdělení částky cla dlužníkovi vyžadované článkem 221 celního kodexu [...] tvrdit, že jakýkoliv dokument uvádějící částku cla,
         který je oznámen dlužníkovi (po zaúčtování), se považuje za sdělení částky cla dlužníkovi ve smyslu článku 221 celního kodexu
         [...], i když tento dokument nijak neodkazuje na článek 221 celního kodexu Společenství ani neupřesňuje, že se jedná o sdělení
         částky cla dlužníkovi?“

       K předběžným otázkám
       K první a třetí otázce
      25     První otázkou se předkládající soud dotazuje na časové použití ustanovení článků 217 až 232 celního kodexu, vložených do kapitoly
         3 hlavy VII uvedeného kodexu, týkajících se vybrání celního dluhu, přičemž celní kodex se podle svého článku 253 druhého pododstavce
         použije ode dne 1. ledna 1994.

      26     Třetí otázkou uvedený soud žádá Soudní dvůr o upřesnění následků vyplývajících z nedodržení lhůty stanovené čl. 221 odst. 3
         celního kodexu.

      27     Úvodem je třeba upřesnit, s ohledem na odůvodnění předkládacího rozhodnutí, jak tvrdí generální advokát v bodě 47 stanoviska,
         že první otázka, ačkoli se její znění vztahuje obecně na články 217 až 232 celního kodexu, se týká především článku 221 téhož
         kodexu, přičemž předkládající soud se konkrétněji táže, zda se posledně uvedený článek použije na celní dluh vzniklý před
         dnem 1. ledna 1994, který byl vybrán po uvedeném datu a před vstupem nařízení č. 2700/2000 v platnost.

      28     Následně s ohledem na souvislost mezi první a třetí otázkou, pokud jde o analýzu účinků článku 221 celního kodexu, kterou
         vyžadují, je třeba se jimi zabývat společně.

      29     Pokud jde o první otázku, belgická vláda uvádí, že uvedené články obsahují pouze základní pravidla, a tedy nejsou použitelné
         na celní dluhy vzniklé před dnem 1. ledna 1994.

      30     Komise Evropských společenství a zástupce, na základě rozsudku ze dne 12. listopadu 1981, Salumi a další (212/80 až 217/80,
         Recueil, s. 2735, bod 9) jsou toho názoru, že tytéž články, které obsahují jak procesní pravidla, tak hmotněprávní pravidla,
         nelze posuzovat jednotlivě, pokud jde o jejich časovou účinnost, neboť tvoří nedělitelný celek. Nicméně jejich závěry se liší.
         Komise shledává, že pouze ustanovení nařízení č. 1697/79 se mají použít na dodatečné vybrání celního dluhu, vzniklého před
         dnem 1. ledna 1994, jehož vybírání bylo zahájeno až po uvedeném datu. Zástupce podporuje tezi použití článků 217 až 232 celního
         kodexu na vybrání takového celního dluhu.

      31     Je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury, jsou procesní pravidla obecně považována za použitelná na všechny spory
         probíhající v okamžiku jejich vstupu v účinnost, na rozdíl od hmotněprávních pravidel, která jsou obvykle vykládána jako v zásadě
         nepoužitelná na situace existující před jejich vstupem v účinnost [viz zejména výše uvedený rozsudek Salumi a další, bod 9;
         rozsudek ze dne 6. července 1993, CT Control (Rotterdam) a JCT Benelux v. Komise, C‑121/91 a C‑122/91, Recueil, s. I‑3873,
         bod 22; rozsudek ze dne 7. září 1999, De Haan, C‑61/98, Recueil, s. I‑5003, bod 13, a rozsudek ze dne 14. listopadu 2002,
         Ilumitrónica, C‑251/00, Recueil, s. I‑10433, bod 29].

      32     V bodě 11 výše uvedeného rozsudku Salumi a další, Soudní dvůr odchylně od výše připomínaného pravidla výkladu uvádí, že nařízení
         č. 1697/79, jež má stanovit ucelenou právní úpravu zahrnující dodatečné vybrání celního dluhu, obsahuje jak procesní pravidla,
         tak hmotněprávní pravidla, která tvoří nedělitelný celek, jehož jednotlivá ustanovení nemohou být posuzována odděleně, pokud
         jde o jejich časovou účinnost. Jak zdůrazňuje generální advokát v bodech 42 až 46 svého stanoviska, taková výjimka nalézá
         své odůvodnění v nahrazení dříve existujících vnitrostátních systémů novým systémem Společenství s cílem dosáhnout soudržného
         a jednotného používání právní úpravy Společenství, která byla takto zavedena v celní oblasti.

      33     V projednávané věci, kde se položená otázka týká výhradně časové použitelnosti celního kodexu, jehož účelem je převzetí a zároveň
         změna určitých aspektů dříve existující právní úpravy Společenství použitelné v oblasti celního práva, zejména dříve platných
         nařízení č. 1697/79 a č. 1854/89, výše uvedená výjimka z pravidla výkladu připomenutého v bodě 31 tohoto rozsudku nemůže být
         použita.

      34     Je tedy třeba odlišit hmotněprávní pravidla a procesní pravidla. Vnitrostátnímu soudu s ohledem na skutkové okolnosti sporu
         v původním řízení, s nimiž se pojí celní dluh vzniklý před datem použitelnosti kodexu, v důsledku toho přísluší, aby vycházel
         jednak z hmotněprávních pravidel obsažených v právní úpravě před uvedeným datem a jednak z procesních pravidel obsažených
         v celním kodexu (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek De Haan, bod 14, a rozsudek ze dne 13. března 2003, Nizozemsko v.
         Komise, C‑156/00, Recueil, s. I‑2527, body 35 a 36).

      35     Protože otázka předkládajícího soudu se hlavně vztahuje na článek 221 celního kodexu, je třeba se v této fázi vyjádřit k povaze
         ustanovení, která tvoří uvedený článek, s ohledem na odlišení mezi hmotněprávním pravidly a procesními pravidly.

      36     Je nesporné, že odstavce 1 a 2 uvedeného článku stanoví pravidla, která jsou čistě procesní povahy.
      37     Pokud jde o působnost, a tedy povahu pravidla stanoveného v čl. 221 odst. 3, je toto pravidlo předmětem třetí otázky předkládajícího
         soudu. Posledně jmenovaný se dotazuje na účinky pozdního sdělení částky celního dluhu dlužníkovi, tedy po uplynutí tříleté
         lhůty stanovené uvedeným ustanovením, které v zásadě převzalo ustanovení čl. 2 odst. 1 nařízení č. 1697/79 (viz v tomto smyslu
         výše uvedený rozsudek Nizozemsko v. Komise, bod 6).

      38     V tomto ohledu belgická vláda, zástupce a Komise tvrdí, že sdělení částky celního dluhu dlužníkovi po uplynutí tříleté lhůty,
         ať podle celního kodexu, nebo podle dříve použitelné právní úpravy, má za následek nemožnost vybrání uvedeného celního dluhu.
         Podle nich však tato nemožnost nemá za následek zánik celního dluhu.

      39     Je nesporné, že uplynutí tříleté lhůty stanovené čl. 221 odst. 3 celního kodexu pro sdělení částky celního dluhu dlužníkovi
         celními orgány je pro uvedené orgány právní překážkou toho, aby provedly vybrání uvedeného dluhu, kromě případů, kdy k uplynutí
         lhůty došlo následkem trestného činu, kvůli kterému celní orgány nemohly určit přesnou částku cla dlužného podle právních
         předpisů. Nicméně dotčené ustanovení zároveň stanoví pravidlo upravující samotný celní dluh, a následně stanoví pravidlo o jeho
         promlčení.

      40     Dále, článek 233 celního kodexu upřesňuje, že výpočet různých důvodů zániku celního dluhu v písmenech a) až d) uvedeného článku
         se nedotýká zejména ustanovení týkajících se promlčení celního dluhu (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 14. listopadu 2002,
         SPKR, C‑112/01, Recueil, s. I‑10655, body 30 a 31).

      41     Protože při uplynutí lhůty stanovené čl. 221 odst. 3 celního kodexu je celní dluh promlčen, a tedy zaniká, je následně třeba
         mít za to, že uvedené ustanovení je hmotněprávním pravidlem.

      42     S ohledem na výše uvedené je třeba odpovědět na první a třetí z položených otázek takto:
      –       Na vybrání, zahájené po dni 1. ledna 1994, celního dluhu vzniklého před uvedeným datem se použijí pouze procesní pravidla
         obsažená v článcích 217 až 232 celního kodexu.

      –       Uplynutím lhůty stanovené čl. 221 odst. 3 celního kodexu je nárok na vybrání celního dluhu promlčen, s výhradou výjimky stanovené
         v témže článku, což znamená že sám celní dluh je promlčen, a tedy zaniká. S ohledem na takto stanovené pravidlo musí být čl.
         221 odst. 3, na rozdíl od odstavců 1 a 2 téhož článku, považován za hmotněprávní ustanovení, a nelze jej tedy použít na vybrání
         celního dluhu vzniklého před dnem 1. ledna 1994. Pokud celní dluh vznikl před dnem 1. ledna 1994, může být upraven pouze pravidly
         o promlčení platnými k tomuto datu, i kdyby řízení pro vybrání bylo zahájeno po dni 1. ledna 1994.

       Ke druhé otázce
      43     Druhou otázkou se předkládající soud táže, za předpokladu použitelnosti článku 221 celního kodexu, zda se sdělení částky celního
         dluhu dlužníkovi, uložené odstavcem 1 uvedeného článku, může uskutečnit před samotným „zaúčtováním“.

      44     Je třeba zdůraznit, že celní kodex v zásadě převzal ustanovení nařízení č. 1854/89 týkající se výpočtu dovozního nebo vývozního
         cla, kterým se zahajuje řízení pro vybrání celního dluhu, definice pojmu „zaúčtování“, jakož i požadavku sdělit částku celního
         dluhu v souladu s příslušnými postupy ihned po zaúčtování.

      45     Belgická vláda je toho názoru, že není třeba odpovídat na uvedenou otázku s ohledem na nepoužitelnost celního kodexu. Komise
         s ohledem na nařízení č. 1697/79 odpovídá, že zaúčtování uvedené částky do účetních dokladů není předběžnou podmínkou nezbytnou
         pro učinění úkonu směřujícího k vybrání cla. Zástupce uvádí, že sdělení částky celního dluhu by mělo být vždy učiněno po zaúčtování.

      46     Ze znění čl. 221 odst. 1 celního kodexu, které postrádá jakoukoli dvojznačnost, vyplývá, jak zdůrazňuje generální advokát
         v bodě 68 stanoviska, že zaúčtování, které sestává ze zápisu částky cla celními orgány do účetních dokladů nebo na jiný rovnocenný
         nosič údajů, musí nutně předcházet sdělení částky dovozního nebo vývozního cla dlužníkovi.

      47     Takový chronologický postup operací zaúčtování a sdělení částky celního dluhu, zakotvený v samotném názvu oddílu 1 kapitoly
         3 hlavy VII celního kodexu „Zaúčtování částky cla a její sdělení dlužníkovi“, musí být dodržen, aby nedocházelo k rozdílnému
         zacházení s osobami povinnými k zaplacení cla a navíc k narušení harmonického fungování celní unie. Tentýž přístup byl zachován
         nařízením č. 1854/89, jehož čtvrtý bod odůvodnění odkazuje na „lhůty, v nichž musejí být zaplaceny zaúčtované částky dovozního
         nebo vývozního cla“.

      48     Takové řešení není vůbec v rozporu s judikaturou Soudního dvora, na kterou odkazuje Komise, podle které nedodržení lhůt stanovených
         pro zaúčtování celními orgány částky celního dluhu do účetních dokladů není překážkou dodatečného vybrání, jelikož nedodržení
         lhůt stanovených pro zaúčtování může mít za následek pouze to, že dotčený členský stát zaplatí úroky z prodlení v rámci poskytování
         vlastních zdrojů (viz zejména v tomto smyslu rozsudky ze dne 26. listopadu 1998, Covita, C‑370/96, Recueil, s. I‑7711, body
         36 a 37; a výše uvedený De Haan, bod 34). Uvedené rozsudky totiž rozhodují pouze o otázce účinků spojených s pozdním zaúčtováním
         a týkají se pouze vztahů mezi členskými státy a Společenstvím.

      49     Následkem toho je třeba odpovědět na druhou otázku tak, že čl. 221 odst. 1 celního kodexu vyžaduje, aby částka dovozního nebo
         vývozního cla byla zaúčtována před jejím sdělením dlužníkovi.

       Ke čtvrté otázce
      50     Podstatou této otázky předkládajícího soudu je, zda členské státy musejí vymezit podmínky, za kterých musí být, podle článku
         221 celního kodexu, provedeno sdělení částky celního dluhu dlužníkovi.

      51     Belgická vláda a Komise tvrdí, že členské státy nemusejí ve vnitrostátních právních předpisech upravit podmínky sdělení celního
         dluhu. Podle zástupce členské státy musejí vymezit uvedené podmínky, a pokud tak neučinily, může být za platné sdělení ve
         smyslu uvedeného článku považován pouze dokument jednoznačně odkazující na článek 221 celního kodexu.

      52     Za účelem odpovědi na položenou otázku je třeba připomenout, že v souladu s obecnými zásadami, na kterých je založeno Společenství
         a které upravují vztahy mezi Společenstvím a členskými státy, členským státům přísluší na základě článku 10 ES zajistit provádění
         právních předpisů Společenství na svém území. V rozsahu, v němž právo Společenství, včetně jeho základních zásad, pro tento
         účel neobsahuje společná pravidla, vnitrostátní orgány budou při provádění těchto právních předpisů postupovat v souladu s procesními
         pravidly a hmotněprávními pravidly svého vnitrostátního práva (viz zejména rozsudky ze dne 23. listopadu 1995, Dominikanerinnen-Kloster
         Altenhohenau, C‑285/93, Recueil, s. I‑4069, bod 26, a ze dne 25. března 2004, Azienda Agricola Giorgio, Giovanni a Luciano
         Visentin a další, C‑495/00, Recueil, s. I‑2993, bod 39).

      53     Vzhledem k tomu, že v právní úpravě Společenství neexistují ustanovení týkající se obsahu pojmu „odpovídající postup“ a jakýchkoli
         ustanovení udělujících pravomoc jiným subjektům než členským státům a jejich orgánům za účelem vymezení uvedeného postupu,
         je třeba mít za to, že tento postup spadá do vnitrostátního právního řádu členských států. Za předpokladu, že tyto státy nestanovily
         zvláštní procesní pravidla, je odpovědností příslušných státních orgánů zajistit způsob sdělení, který osobě povinné k zaplacení
         celního dluhu umožní přesnou znalost jejích práv.

      54     S ohledem na výše uvedené je třeba odpovědět na čtvrtou otázku tak, že členské státy nemusejí přijmout zvláštní procesní pravidla
         týkající se podmínek, za kterých musí být osobě povinné k zaplacení cla sdělena částka dovozního nebo vývozního cla, pokud
         mohou být na uvedené sdělení uplatněna vnitrostátní procesní pravidla s obecnou působností, která zajišťují adekvátní informovanost
         osoby povinné k zaplacení cla a která této osobě mohou zaručit obhajobu jejích práv s úplnou znalostí skutkových okolností
         případu.

       K nákladům řízení
      55     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát), rozhodl takto:
      1)      Na vybrání, zahájené po dni 1. ledna 1994, celního dluhu vzniklého před uvedeným datem se použijí pouze procesní pravidla
            obsažená v článcích 217 až 232 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství.
      2)      Článek 221 odst. 1 nařízení č. 2913/92 vyžaduje, aby částka dovozního nebo vývozního cla byla zaúčtována před jejím sdělením
            dlužníkovi.
      3)      Uplynutí lhůty stanovené čl. 221 odst. 3 nařízení č. 2913/92 je nárok na vybrání celního dluhu promlčen, s výhradou výjimky
            stanovené v témže článku, což znamená že sám celní dluh je promlčen, a tedy zaniká. S ohledem na takto stanovené pravidlo
            musí být čl. 221 odst. 3, na rozdíl od odstavců 1 a 2 téhož článku, považován za hmotněprávní ustanovení, a nelze jej tedy
            použít na vybrání celního dluhu vzniklého před dnem 1. ledna 1994. Pokud celní dluh vznikl před dnem 1. ledna 1994, může být
            upraven pouze pravidly o promlčení platnými k tomuto datu, i kdyby řízení pro vybrání bylo zahájeno po dni 1. ledna 1994.
      4)      Členské státy nemusejí přijmout zvláštní procesní pravidla týkající se podmínek, za kterých musí být osobě povinné k zaplacení
            cla sdělena částka dovozního nebo vývozního cla, pokud mohou být na uvedené sdělení uplatněna vnitrostátní procesní pravidla
            s obecnou působností, která zajišťují adekvátní informovanost osoby povinné k zaplacení cla a která této osobě mohou zaručit
            obhajobu jejích práv s úplnou znalostí skutkových okolností případu.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: nizozemština.


Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 27. června 2000. # K proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci - Meze. # Věc T-67/99.