title: Rozsudek Tribunálu (čtvrtého rozšířeného senátu) ze dne 13. prosince 2016.#Printeos, SA a další v. Evropská komise.#Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Evropský trh standardních katalogových a speciálně potištěných obálek – Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 101 SFEU – Koordinace prodejních cen a rozdělení zákazníků – Postup při narovnání – Pokuty – Základní částka – Mimořádná úprava – Horní hranice 10 % celkového obratu – Článek 23 odst. 2 nařízení Rady (ES) č. 1/2003 – Povinnost uvést odůvodnění – Rovné zacházení.#Věc T-95/15.

text:
         ROZSUDEK TRIBUNÁLU (čtvrtého rozšířeného senátu)
      13. prosince 2016
      „Hospodářská soutěž — Kartelové dohody — Evropský trh standardních katalogových a speciálně potištěných obálek — Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 101 SFEU — Koordinace prodejních cen a rozdělení zákazníků — Postup při narovnání — Pokuty — Základní částka — Mimořádná úprava — Horní hranice 10 % celkového obratu — Článek 23 odst. 2 nařízení Rady (ES) č. 1/2003 — Povinnost uvést odůvodnění — Rovné zacházení“
      Ve věci T‑95/15,

         Printeos, SA, se sídlem v Alcalá de Henares (Španělsko),

         Tompla Sobre Exprés, SL, se sídlem v Alcalá de Henares,

         Tompla Scandinavia AB, se sídlem ve Stockholmu (Švédsko),

         Tompla Francie SARL, se sídlem v Fleury-Mérogis (Francie),
      Tompla Druckerzeugnisse Vertriebs GmbH, se sídlem v Leonbergu (Německo),
      zastoupené H. Brokelmannem a P. Martínez-Lage Sobredo, advokáty,
      žalobkyně,
      proti

         Evropské komisi, zastoupené F. Castilla Contreras, F. Jimeno Fernándezem a C. Urraca Caviedesem, jako zmocněnci,
      žalované,
      jejímž předmětem je návrh založený na článku 263 SFEU a směřující k částečnému zrušení rozhodnutí Komise C (2014) 9295 final ze dne 10. prosince 2014 v řízení podle článku [101 SFEU] a článku 53 Dohody o EHP (AT.39780 – Obálky), a podpůrně ke snížení pokuty uložené žalobkyním,
      TRIBUNÁL (čtvrtý rozšířený senát),
      ve složení M. Prek, předseda, I. Labucka, J. Schwarcz, V. Tomljenović a V. Kreuschitz (zpravodaj), soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: J. Palacio González, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 4. července 2016,
      vydává tento

         Rozsudek

         Skutkový základ sporu

               1

               Rozhodnutím C (2014) 9295 final ze dne 10. prosince 2014 v řízení podle článku 101 [SFEU] a článku 53 Dohody o EHP (AT.39780 – Obálky) (dále jen „napadené rozhodnutí“) Evropská komise konstatovala, že zejména žalobkyně, Printeos SA, Tompla Sobre Exprés SL, Tompla Scandinavia AB, Tompla France SARL a Tompla Druckerzeugnisse Vertriebs GmbH, porušily článek 101 SFEU a článek 53 Dohody o Evropském hospodářském prostoru (EHP) tím, že se v období od 8. října 2003 do 22. dubna 2008 podílely na kartelové dohodě uzavřené a prováděné na evropském trhu standardních katalogových a speciálně potištěných obálek, včetně Dánska, Německa, Francie, Švédska, Spojeného království a Norska. Cílem této kartelové dohody byla koordinace prodejních cen, rozdělení zákazníků a výměna citlivých obchodních informací. Kromě žalobkyň byli účastníky kartelové dohody skupina Bong (dále jen „Bong“), skupina GPV France SAS a Heritage Envelopes Ltd (dále jen „GPV“), skupina Holdham SA (dále jen „Hamelin“) a skupina Mayer-Kuvert (dále jen „Mayer-Kuvert“), kterým bylo rovněž určeno napadené rozhodnutí.

               2

               Napadené rozhodnutí bylo přijato v rámci postupu při narovnání na základě článku 10a nařízení Komise (ES) č. 773/2004 ze dne 7. dubna 2004 o vedení řízení Komise podle článků [101 a 102 SFEU] (Úř. věst. L 123, 2004, s. 18) a oznámení Komise o postupu při narovnání s cílem přijmout rozhodnutí podle článků 7 a 23 nařízení Rady č. 1/2003 v případech kartelů (Úř. věst. 2008, C 167, s. 1, dále jen „oznámení o narovnání“).

               3

               S ohledem na zjištěné protiprávní jednání (čl. 1 odst. 5 napadeného rozhodnutí) Komise uložila žalobkyním společně a nerozdílně pokutu ve výši 4729000 eur [čl. 2 odst. 1 písm. e) napadeného rozhodnutí].

               4

               Správní řízení vedoucí k přijetí napadeného rozhodnutí bylo zahájeno z vlastní iniciativy Komise na základě informací a dokumentů poskytnutých informátorem. Dne 14. září 2010 uskutečnila na základě čl. 20 odst. 4 nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích [101 a 102 SFEU] (Úř. věst. 2003, L 1, s. 1; Zvl. vyd. 08/02, s. 205) šetření u žalobkyň a ostatních společností zapojených do kartelové dohody v Dánsku, Španělsku, Francii a ve Švédsku. Další šetření následovala dne 1. října 2010 a 31. ledna 2011 v Německu (bod 16 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

               5

               Dne 22. října 2010 žalobkyně podaly Komisi žádost o shovívavost na základě oznámení Komise o ochraně před pokutami a snížení pokut v případech kartelů (Úř. věst. 2006, C 298, s. 17, dále jen „sdělení o spolupráci“) (bod 17 napadeného rozhodnutí) a obdobnou žádost podaly ke Comisión Nacional de la Competencia, později přejmenovanou na Comisión Nacional de los Mercados y la Competencia (španělský orgán na ochranu hospodářské soutěže, dále jen „CNC“).

               6

               Dne 15. března 2011 CNC zahájila řízení s cílem vyšetřit porušení článku 101 SFEU a porušení obdobných španělských pravidel hospodářské soutěže, kterého se měla dopustit zejména Tompla Sobre Exprés, včetně svých španělských dceřiných společností, pokud šlo pouze o trh papírových obálek ve Španělsku [věc S/0316/10, Sobres de papel (papírové obálky)]. Toto řízení vedlo k přijetí rozhodnutí CNC ze dne 25. března ukládajícího těmto společnostem celkovou pokutu ve výši 10141530 eur z důvodu jejich účasti na španělském trhu, během období od roku 1977 do roku 2010, na kartelových dohodách, jejichž předmětem bylo stanovení cen a rozdělení zakázek vyhlášených španělskými správními orgány a týkajících se dodáni předtištěných obálek pro volby a referenda na evropské, národní a regionální úrovni, rozdělení nabídky předtištěných obálek pro komerční využití pro velké zákazníky, stanovení cen nepotištěných obálek a omezení technologií.

               7

               Vzhledem k tomu, že všichni dotyční účastníci vyjádřili zájem o účast na jednání o narovnání, zahájila Komise dne 10. prosince 2013 postup stanovený v článku 10a nařízení č. 773/2004, v jehož rámci uspořádala dvoustranné schůzky s každým účastníkem (body 19 a 20 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

               8

               Na schůzce dne 21. ledna 2014 Komise žalobkyním představila celkový přehled kartelové dohody, včetně své analýzy důkazů, které má k dispozici.

               9

               Žalobkyně zaslaly dne 24. února 2014 neformální dokument, takzvaný „non paper“, ve kterém požadovaly, aby Komise za účelem stanovení výše pokuty vzala v úvahu zaprvé pokutu uloženou ze strany CNC, neboť tato pokuta se již sama rovnala 10 % jejich celkového obratu v roce 2012, zadruhé skutečnost, že představují „jednovýrobkovou“ skupinu (tedy zaměřenou na výrobu jednoho výrobku) a zatřetí bod 37 pokynů pro výpočet pokut uložených podle čl. 23 odst. 2 písm. a) nařízení č. 1/2003 (Úř. věst. 2006, C 210, s. 2, dále jen „pokyny“), který umožňuje Komisi se s ohledem na konkrétní okolnosti dané věci odchýlit od obecné metodiky pro stanovení výše pokuty nebo omezení uvedených v bodě 21 týchž pokynů.

               10

               Namísto uspořádání druhé schůzky, Komise se souhlasem žalobkyň elektronickou zprávou ze dne 17. června 2014 předložila celkový přehled klíčových parametrů, které je třeba vzít v úvahu při stanovení výše pokuty, která má být uložena, jako jsou hodnota tržeb dosažených žalobkyněmi v roce 2007, totiž 143316000 eur, a jejich obrat dosažený v roce 2013, totiž [důvěrné] (
                     1
                  )eur, doba jejich účasti na protiprávním jednání atd. Žalobkyně odpověděly elektronickou zprávou ze dne 18. června 2014, v níž potvrdily hodnotu tržeb a obrat konstatované Komisí a tvrdily, že v tomto ohledu nemají podstatnější připomínky.

               11

               V průběhu schůzky konané dne 24. října 2014 informovala Komise žalobkyně o metodách a parametrech pro výpočet výše pokuty, totiž zaprvé o podílu (15 %) hodnoty tržeb (143316000 eur v roce 2007) použitém pro určení základní částky pokuty, zadruhé o délce trvání protiprávního jednání žalobkyň (čtyři roky a šest měsíců), zatřetí o dodatečné částce 15 %, začtvrté o neexistenci polehčujících nebo přitěžujících okolností, zapáté o nepoužití násobícího faktoru, zašesté o maximální povolené pokutě [důvěrné] eur (10 % z celkového obratu žalobkyň v roce 2013), zasedmé o výjimečném snížení částky pokuty podle bodu 37 pokynů z důvodu konkrétních okolností věci, včetně skutečnosti, že základní částky všech účastníků kartelové dohody převyšují horní hranici 10 % stanovenou v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, zaosmé o dodatečném snížení odůvodněném „jednovýrobkovou“ povahou skupiny žalobkyň, zadeváté o nemožnosti poskytnout snížení z důvodu existence pokuty uložené ze strany CNC, jelikož kartelová dohoda, na kterou se zaměřila CNC, je odlišná od kartelové dohody šetřené Komisí a musí být trestána nezávisle a v souladu s platnými pravidly odlišnými od pravidel uplatněných Komisí, zadesáté o zamýšleném snížení o 50 % na základě bodů 24 a 25 sdělení o spolupráci, zajedenácté o zamýšleném snížení o 10 % na základě bodu 32 oznámení o narovnání a konečně o rozmezí rámujícím částku pokuty a činícím 4610000 až 4848000 eur, přičemž žalobkyně musí v návrhu na narovnání souhlasit s maximální výší.

               12

               Dne 7. listopadu 2014 žalobkyně předložily svůj návrh na narovnání, přičemž přijaly hodnotu tržeb a obrat zjištěný Komisí, jakož i maximální výši pokuty 4848000 eur.

               13

               Dne 18. listopadu 2014 Komise přijala oznámení námitek.

               14

               Dne 20. listopadu 2014 žalobkyně v souladu s ustanovením bodu 26 oznámení o narovnání potvrdily, že oznámení námitek odpovídá obsahu návrhu na narovnání a že nadále mají záměr účastnit se postupu při narovnání.

               15

               Pokud jde o výpočet částek uložených pokut, Komise v napadeném rozhodnutí určila základní částku pro každý z dotyčných podniků tak, jak je to shrnuto v následující tabulce (body 71 až 84 odůvodnění napadeného rozhodnutí):

               16

               Kromě toho se Komise v bodech 85 až 87 napadeného rozhodnutí domnívala, že není třeba upravit základní částky na základě odstavců 28 a 29 pokynů, s výjimkou případu společnosti Mayer-Kuvert, na niž bylo třeba uplatnit snížení 10 % z důvodu její omezené účasti na protiprávním jednání.

               17

               Pod nadpisem „Úprava základních částek“ Komise konstatovala, že jelikož tržby většiny dotyčných účastníků byly dosaženy pouze na jednom trhu, na kterém se po několik let podílely na kartelové dohodě, mohly prakticky všechny částky pokut dosáhnout horní hranice 10 % celkového obratu, a že použití uvedené horní hranice je spíše pravidlem než výjimkou (bod 88 napadeného rozhodnutí). V tomto ohledu Komise připomněla judikaturu Tribunálu, podle kterého by takový přístup mohl vyvolat pochybnosti ve světle zásady, podle které trest musí mít přímou souvislost s protiprávním jednáním, jakož i s jeho původcem, jelikož by mohl za určitých okolností vést k situaci, ve které by jakékoli rozlišování na základě závažnosti protiprávního jednání nebo polehčujících okolností již nemohlo ovlivnit výši pokuty (rozsudek ze dne 16. června 2011, Putters International v. Komise, T‑211/08, EU:T:2011:289, bod 75). Vzhledem ke konkrétním okolnostem dané věci Komise považovala za vhodné vykonat svou posuzovací pravomoc a použít bod 37 pokynů, což jí umožnilo odchýlit se od metodiky pokynů (body 89 a 90 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

               18

               Body 91 a 92 odůvodnění napadeného rozhodnutí znějí:

                        „(91)

                        V projednávaném případě byla základní částka upravena způsobem, který zohledňuje hodnotu tržeb výrobku, na který se vztahuje kartelová dohoda, ve vztahu k celkovému obratu, jakož i rozdíly mezi účastníky v závislosti na jejich individuální účasti na protiprávním jednání. Jako celek byly pokuty stanoveny na úrovni, která je přiměřená protiprávnímu jednání a přináší dostatečný odrazující účinek.

                        (92)

                        V důsledku toho se na pokuty vypočtené pro všechny účastníky uplatní snížení. Za konkrétních okolností projednávané věci vzhledem ke skutečnosti, že všichni účastníci různou, ale výraznou měrou vykonávali činnost prodeje standardních katalogových a speciálně potištěných obálek, se navrhuje uplatnění snížení pokuty, která musí být uložena za protiprávní jednání, o [důvěrné] % pro GPV, o [důvěrné] % pro Tompla, o [důvěrné] % pro Bong a Mayer-Kuvert, jakož i o [důvěrné] % pro Hamelin.“

               19

               Výsledek této úpravy základních částek lze shrnout takto (viz také tabulku uvedenou v bodě 93 odůvodnění napadeného rozhodnutí):

               20

               Komise dále přiznala žalobkyním dodatečná snížení částky pokuty o 50 % na základě sdělení o spolupráci a o 10 % na základě bodu 32 oznámení o narovnání (body 99, 102 a 103 odůvodnění napadeného rozhodnutí), jejichž legalita není v rámci tohoto sporu zpochybňována. Na základě odpovídajících relevantních pravidel bylo Hamelin přiznáno snížení pokuty o 25 % (spolupráce) a Mayer-Kuvert bylo poskytnuto snížení pokuty o 10 % (spolupráce) a oběma snížení o 10 % (narovnání) (body 100 až 103 napadeného rozhodnutí).

               21

               Konečně z bodů 104 až 108 odůvodnění napadeného rozhodnutí nadepsaných „Schopnost zaplatit pokutu“ vyplývá, že v důsledku podložených žádostí podaných ze strany [důvěrné] a [důvěrné] podle bodu 35 pokynů, Komise stanovila výši jejich pokut na [důvěrné] eur pro [důvěrné] a [důvěrné] eur pro [důvěrné]. Žalobkyně nepodaly ke Komisi obdobnou žádost ani nezískali snížení na základě uvedeného bodu.

         Řízení a návrhová žádání účastnic řízení

               22

               Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 13. února 2013 podaly žalobkyně projednávanou žalobu.

               23

               Na návrh čtvrtého senátu rozhodl Tribunál podle článku 28 jednacího řádu předat věc rozšířenému senátu.

               24

               Na návrh soudce zpravodaje rozhodl Tribunál (čtvrtý rozšířený senát) zahájit ústní část řízení a v rámci organizačních procesních opatření stanovených v článku 89 jednacího řádu účastnicím řízení položil písemné otázky týkající se důvěrného zacházení ve vztahu k veřejnosti s některými číselnými údaji uvedenými ve zprávě k jednání. Účastnice řízení na tyto otázky odpověděly ve stanovené lhůtě.

               25

               Řeči účastnic řízení a jejich odpovědi na ústní otázky položené Tribunálem byly vyslechnuty na jednání konaném dne 4. července 2016.

               26

               Žalobkyně navrhují, aby Tribunál:

                        —

                        zrušil čl. 2 odst. 1 písm. e) napadeného rozhodnutí;

                        —

                        podpůrně nejprve stanovil částku pokutu, která jim byla uložena, na úroveň nejméně o 55 % nižší než horní hranice 10 % stanovená v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, nebo pokud ne, na procentuální úroveň, kterou Tribunál považuje za vhodnou pro obnovení rovnováhy vzhledem k částkám pokut uloženým Bong a Hamelin, a následně kromě toho tuto částku snížil o nejméně 33 %, nebo pokud ne, na procentuální úroveň, kterou Tribunál považuje za vhodnou pro zohlednění pokuty uložené rozhodnutím CNC ze dne 25. března 2013;

                        —

                        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.

               27

               Komise navrhuje, aby Tribunál:

                        —

                        prohlásil třetí žalobní důvod za nepřípustný;

                        —

                        každopádně zamítl žalobu v plném rozsahu jako neopodstatněnou;

                        —

                        každopádně uložil žalobkyním náhradu nákladů řízení.

         Právní otázky

         Předmět žaloby a shrnutí žalobních důvodů

               28

               Žalobkyně uvádějí, že nechtějí popírat svou účast na protiprávním jednání uvedeném v článku 1 napadeného rozhodnutí, ani skutečnosti zakládající uvedené protiprávní jednání, ani jejich právní kvalifikaci. Domáhají se jen zrušení čl. 2 odst. 1 písm. e) napadeného rozhodnutí v rozsahu, v němž jim ukládá pokutu, jejíž výši zpochybňují, jak byla určena před sníženími provedenými na základě sdělení o spolupráci a oznámení o narovnání.

               29

               Svým prvním žalobním důvodem žalobkyně vytýkají Komisi, že porušila svou povinnost uvést odůvodnění, pokud jde o úpravu základní částky pokut podle bodu 37 pokynů a konkrétní procentní snížení uplatněné na každý z podniků, a že se dopustila zneužití pravomoci v replice.

               30

               Svým druhým žalobním důvodem žalobkyně uvádějí porušení zásady rovného zacházení, k němuž došlo v jejich neprospěch v rámci výjimečné úpravy základní částky pokut podle bodu 37 pokynů.

               31

               Svým třetím žalobním důvodem žalobkyně tvrdí, že Komise porušila zásady proporcionality a zákazu diskriminace v rámci určení výše pokuty tím, že nezohlednila pokutu, kterou jim uložila CNC.

         K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení povinnosti uvést odůvodnění, pokud jde o úpravu základní částky pokut podle bodu 37 pokynů a konkrétní procentní snížení uplatněné na každý z podniků, jakož i zneužití pravomoci

         Argumenty účastnic řízení

               32

               Podle žalobkyň nejsou v bodech 88 až 92 napadeného rozhodnutí právně dostačujícím způsobem uvedeny konkrétní důvody, které vedly Komisi k rozhodnutí výjimečně upravit podle bodu 37 pokynů základní částky pokut uložených dotyčným podnikům a uplatnit vůči nim v této souvislosti různé sazby snížení, totiž 85 %, 88 %, 90 % a 98 %. Konkrétně podle nich nelze pochopit důvody, ze kterých Komise přiznala Hamelin snížení o [důvěrné] %. Tento nedostatek odůvodnění je podle nich o to závažnější – a naopak povinnost odůvodnění o to větší – že se v projednávané věci Komise odchýlila od obecné metody určení pokut podle pokynů. Žalobkyně v replice v podstatě upřesnily, že Komise až ve své žalobní odpovědi poprvé vysvětlila skutečné důvody této úpravy základních částek pokut. Toto opožděné vysvětlení však podle nich nemůže napravit nedostatek odůvodnění týkající se napadeného rozhodnutí, ale prokazuje, že Komise se provedením této úpravy dopustila i zneužití pravomoci. V bodech 28, 64 a 65 žalobní odpovědi tak Komise údajně uvedla, že ačkoli Hamelin nepředstavuje „jednovýrobkový podnik, základní částka, která se ho týká, se musela také upravit v souladu s bodem 37 pokynů a podle téže metody, z důvodů ekvity, aby se zohlednila její účast na protiprávním jednání a obnovila rovnováha, pokud jde o pokuty uložené různým podnikům po uvedených úpravách“. Přístup, podle kterého byla částka pokuty uložená Hamelin ve skutečnosti snížena z důvodů ekvity a ne z důvodu jeho „jednovýrobkové“ povahy, podle nich nevyplývá z bodu 92 odůvodnění napadeného rozhodnutí.

               33

               Komise popírá argumenty žalobkyně a navrhuje zamítnutí tohoto žalobního důvodu.

               34

               Pokud jde o výpočet výše pokut, a zejména určení základních částek v napadeném rozhodnutí, Komise uvádí, že projednávaná věci představuje výjimečné okolnosti vyplývající z „jednovýrobkové“ povahy dotyčných podniků, s výjimkou Hamelin, jak bylo zkoumáno v bodech 88 až 95 odůvodnění napadeného rozhodnutí. Podle Komise vzhledem k tomu, že základní částka překračuje horní hranici 10 % celkového obratu, existuje „nebezpečí, že pokuta bude uložena výhradně na základě uvedeného celkového obratu a nebude zohledňovat závažnost a dobu trvání protiprávního jednání, ani konkrétní okolnosti věci“. Jinak řečeno, v souladu s tím, co je uvedeno v bodě 89 odůvodnění napadeného rozhodnutí, nemá z důvodu objemu celkového obratu uplatnění koeficientu závažnosti a násobícího faktoru „žádný praktický užitek pro výpočet pokuty“. Komise údajně zohlednila skutečnost, že v projednávané věci zohlednění těchto okolností nemohlo vést ke snížení konečné částky pokuty. Uplatnění polehčující okolnosti ve prospěch Mayer-Kuvert z důvodu jeho menší účasti na protiprávním jednání (viz bod 87 odůvodnění napadeného rozhodnutí) by tak údajně nemělo žádný vliv na konečnou výši pokuty, neboť snížení by se uplatnilo před uplatněním horní hranice 10 %. V duplice Komise uvedla, že před úpravou základních částek činila míra překročení 38,98 % pro Bong, 441,83 % pro GPV, 30,04 % pro Hamelin, 36,71 % pro Mayer-Kuvert a 97,13 % pro žalobkyně.

               35

               Komise proto použila na každý podnik snížení nezbytné k tomu, aby byla základní částka pokuty nižší než horní hranice 10 % celkového obratu v roce 2013. Za tímto účelem byla základní částka údajně poměrně snížena vzhledem k „jednovýrobkovému“ koeficientu uvedených podniků. Pokud jde o Hamelin, Komise uvedla, že „ačkoliv se nejednalo o jednovýrobkový podnik, základní částka, která se ho týká, se musela také upravit v souladu s bodem 37 pokynů a podle stejné metody z důvodů ekvity, aby se zohlednila její účast na protiprávním jednání a obnovila rovnováha, pokud jde o pokuty uložené různým podnikům po uvedených úpravách“. Komise údajně neuplatnila snížení lineárně, ale při dodržení horní hranice 10 % zajistila, aby byla výsledná pokuta dostatečně odrazující vzhledem k závažnosti a době trvání protiprávního jednání. Podle metody popsané v bodě 91 odůvodnění napadeného rozhodnutí použila tato snížení základních částek: [důvěrné] % pro Bong, [důvěrné] % pro GPV, [důvěrné] % („ekvita“) pro Hamelin, [důvěrné] % pro Mayer-Kuvert a [důvěrné] % pro žalobkyně.

               36

               Podle Komise se Tribunál musí omezit na zkoumání otázky dodržení povinnosti uvést odůvodnění pouze vzhledem k žalobkyním, a nikoli vzhledem k ostatním dotčeným podnikům, které nepodaly žalobu k Tribunálu a pro které se odůvodnění napadeného rozhodnutí stalo konečným. Žalobkyně se tedy nemohou v projednávané věci dovolávat údajně nedostatečné povahy odůvodnění týkajícího se snížení částky pokut uložených ostatním podnikům, kterým je určeno uvedené rozhodnutí. Každopádně je toto odůvodnění podle ní dostatečné, neboť umožnilo žalobkyním se seznámit s důvody úpravy výše pokuty, která se jich týká, přičemž tyto důvody údajně znali předem jako žadatelky o uvedené snížení, a umožňuje Tribunálu vykonat soudní přezkum.

               37

               Vzhledem k tomu, že napadené rozhodnutí bylo přijato po postupu při narovnání, v rámci kterého byli účastníci informováni během dvoustranných jednání o všech relevantních skutečnostech, včetně tvrzených skutkových okolností, jejich kvalifikace, závažnosti a doby trvání vytýkaného protiprávního jednání, přičtení odpovědnosti a odhadu rozpětí pravděpodobných pokut, jeho odůvodnění může být mnohem stručnější než odůvodnění ostatních rozhodnutí přijatých podle článků 7 a 23 nařízení č. 1/2003. V projednávané věci tedy dvoustranná jednání mezi Komisí a žalobkyněmi umožnily žalobkyním se seznámit s každou z těchto skutečností a metodou zamýšlenou pro výpočet výše pokut, aby se dobrovolně rozhodly, zda podají, nebo nepodají návrh na narovnání. Za těchto okolností bylo odůvodnění napadeného rozhodnutí zcela dostatečné.

               38

               Text napadeného rozhodnutí již totiž podrobně vysvětluje faktory, které byly zohledněny pro určení závažnosti a doby trvání protiprávního jednání, jakož i pro výpočet základní částky pokuty. V bodech 72 až 84 uvedeného rozhodnutí je tak údajně uvedena metoda použitá pro výpočet této základní částky, kterou žalobkyně údajně nezpochybňují. Tento text přináší rovněž další upřesnění, jako jsou objem tržeb dotčených podniků, zohledněný pro výpočet základní částky pokut (viz tabulka č. 1 v bodě 75 odůvodnění), různé násobitele na základě doby trvání (viz tabulka č. 2 v bodě 81 odůvodnění), a jednotlivé základní částky pokut před úpravou a po úpravě (viz tabulky č. 3 a 4 uvedené v bodech 84 a 93 odůvodnění). Podle Komise tedy byl splněn požadavek odůvodnění, pokud jde o skutečnosti umožňující posoudit závažnost a dobu trvání protiprávního jednání.

               39

               Kromě toho Komise na schůzce dne 24. října 2014 údajně poskytla žalobkyním podrobný popis metody výpočtu výše pokuty, kterou vůči nim hodlala uplatnit, včetně hodnoty tržeb použité k výpočtu základní částky, doby trvání jejich účasti na protiprávním jednání, dodatečné částky přidané za účelem odrazení (násobící faktor), neexistence přitěžujících nebo polehčujících okolností, snížení provedených na základě oznámení o narovnání a sdělení o spolupráci, jakož i snížení provedeného podle bodu 37 pokynů. Žalobkyně údajně dokonale pochopily tato vysvětlení a ve svém návrhu na narovnání údajně výslovně souhlasily s maximální výší pokuty, kterou jim bylo možno uložit v souladu s navrženým rozpětím.

               40

               Pokud jde o snížení základní částky provedené na základě bodu 37 pokynů, Komise tvrdí, že napadené rozhodnutí v bodech 88 až 92 právně dostačujícím způsobem vysvětluje důvody, ze kterých považovala za nezbytné upravit základní částky. Konkrétní okolnosti, které vedly k úpravě ve vztahu k žalobkyním, již byly zkoumány na schůzce dne 24. října 2014, tedy před podáním jejich návrhu na narovnání, odesláním oznámení námitek a přijetím napadeného rozhodnutí. Během této schůzky Komise údajně vysvětlila, že základní částky stanovené pro všechny podniky převyšují horní hranici 10 %, a to z důvodu kombinace faktorů, jako jsou hodnota představována procentem objemu tržeb dotčeného protiprávním jednáním, dlouhá doba trvání kartelové dohody a „jednovýrobkový“ koeficient podniků (počítaný jako poměr mezi objemem celkových tržeb z prodeje obálek a celkovým objemem tržeb dotčeného podniku). Konečně, i když je pravda, že v průběhu schůzky dne 24. října 2014 došlo k určitému nedorozumění, pokud jde o dopad snížení na základě „jednovýrobkového“ koeficientu na konečnou výši pokuty, toto nedorozumění bylo rozptýleno během téže schůzky, po jejímž skončení žalobkyně údajně předložily uvedený návrh na narovnání.

               41

               Komise dodává, že to byly samotné žalobkyně, které ji požádaly v dokumentu „non paper“ ze dne 24. února 2014 (viz bod 9 výše), aby snížila částku pokuty podle bodu 37 pokynů. Žalobkyně údajně vysvětlily, že vzhledem k „jednovýrobkové“ povaze jejich skupiny nemá omezená doba trvání protiprávního jednání vliv na výši pokuty, která jim bude uložena. Vzhledem k tomu, že prodej obálek představoval více než 90 % objemu jejich celkových tržeb, by se totiž uplatnění dodatečné částky více než 10 % pro odrazení projevilo již výší pokuty přesahující horní hranici 10 % celkového obratu uvedenou v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003. Vzhledem k výše uvedeným skutečnostem, a zejména k obdobnému odůvodnění uvedenému v bodě 91 odůvodnění napadeného rozhodnutí z toho Komise usoudila, že v daném případě není nutné podrobnější odůvodnění.

               42

               V souvislosti s přesnými sazbami snížení určenými pro každý z dotčených podniků Komise připomněla body 91 a 92 odůvodnění napadeného rozhodnutí, které podle ní výslovně uváděly faktory, které zohlednila při určení těchto sazeb, doplněné bodem 87 odůvodnění uvedeného rozhodnutí, který uvádí, že skupina Mayer-Kuvert hrála jinou roli a podílela se na protiprávním jednání v menší míře. Tabulky č. 3 a 4 uvedené v bodech 84 a 93 odůvodnění napadeného rozhodnutí tedy uvádějí základní částky pro každý z podniků před úpravou a po úpravě, přičemž jednoduchý aritmetický výpočet umožňuje vyvodit přesnou výši úpravy uplatněné na každou pokutu. Pro žalobkyně činila sazba úpravy uplatněná z důvodu jejich „jednovýrobkové“ povahy, o jejíž uplatnění samy požádaly, [důvěrné] %. Kromě toho judikatura údajně nepovažuje za nezbytné poskytnout aritmetický výpočet nebo upřesnit všechny faktory vedoucí ke stanovení přesné částky pokuty. Pokud jde o snížení přiznané Hamelin „z důvodů ekvity“, Komise v duplice uvedla, že toto snížení bylo odůvodněno potřebou zohlednit zvláštní okolnosti projednávané věci, jak je uvedeno v bodě 90 odůvodnění napadeného rozhodnutí.

         Závěry Tribunálu

               43

               Svým prvním žalobním důvodem žalobkyně v podstatě uvádějí nedostatek odůvodnění týkající se bodů 88 až 92 odůvodnění napadeného rozhodnutí. Tyto body odůvodnění právně dostačujícím způsobem údajně neuvádějí důvody, které vedly Komisi k tomu, aby výjimečně upravila podle bodu 37 pokynů základní částky pokut uložených dotyčným podnikům a uplatnila vůči nim v této souvislosti různé sazby snížení, přičemž mimo jiné přiznala Hamelin snížení o [důvěrné] %. Tento přístup mimoto údajně znamená zneužití pravomoci. Konkrétně Komise údajně poprvé až v řízení před soudem uvedla, že Hamelin není „jednovýrobkovým“ podnikem a že úprava základní částky, která se jí týkala, podle bodu 37 pokynů, je opodstatněná zejména z důvodů ekvity, což nevyplývá z bodu 92 odůvodnění napadeného rozhodnutí.

               44

               Jak bylo uznáno ustálenou judikaturou, povinnost uvést odůvodnění stanovená v čl. 296 druhém pododstavci SFEU je podstatnou formální náležitostí, která musí být odlišena od otázky opodstatněnosti odůvodnění, která spadá pod legalitu sporného aktu po meritorní stránce. Z tohoto hlediska musí být vyžadované odůvodnění přizpůsobeno povaze dotčeného aktu a musí z něho jasně a jednoznačně vyplývat úvaha orgánu, jenž akt vydal, aby dotčené osoby mohly rozpoznat důvody, které vedly k přijetí opatření, a příslušný soud mohl vykonat svůj přezkum. Pokud jde konkrétně o odůvodnění individuálních rozhodnutí, je účelem povinnosti odůvodnit taková rozhodnutí vedle umožnění soudního přezkumu poskytnout dotčené osobě dostatek údajů, aby seznala, zda je rozhodnutí případně stiženo vadou, která umožňuje zpochybnit jeho platnost (viz rozsudky ze dne 29. září 2011, Elf Aquitaine v. Komise, C‑521/09 P, EU:C:2011:620, body 146 až 148 a citovaná judikatura; ze dne 11. července 2013, rozsudek Ziegler v. Komise, C‑439/11 P, EU:C:2013:513, body 114 a 115 a citovaná judikatura, a ze dne 5. prosince 2013, Solvay v. Komise, C‑455/11 P, nezveřejněný, EU:C:2013:796, body 89 a 90 a citovaná judikatura).

               45

               Kromě toho požadavek uvést odůvodnění musí být posuzován v závislosti na okolnostech projednávaného případu, a to zejména v závislosti na obsahu aktu, povaze dovolávaných důvodů a zájmu, který mohou mít osoby, kterým je akt určen, nebo jiné osoby, kterých se akt bezprostředně a osobně dotýká, na získání vysvětlení. Není požadováno, aby odůvodnění vylíčilo všechny relevantní skutkové a právní okolnosti, jelikož otázka, zda odůvodnění aktu splňuje požadavky článku 296 SFEU, musí být posuzována s ohledem nejen na jeho znění, ale také s ohledem na jeho kontext, jakož i s ohledem na všechna právní pravidla upravující dotčenou oblast (rozsudky ze dne 29. září 2011, Elf Aquitaine v. Komise, C‑521/09 P, EU:C:2011:620, bod 150; ze dne 11. července 2013, Ziegler v. Komise, C‑439/11 P, EU:C:2013:513, bod 116, a ze dne 5. prosince 2013, Solvay v. Komise, C‑455/11 P, nezveřejněný, EU:C:2013:796, bod 91).

               46

               Judikatura rovněž upřesnila, že odůvodnění tedy musí být dotyčné osobě sděleno v zásadě současně s rozhodnutím, které nepříznivě zasahuje do jejího právního postavení. Původně chybějící odůvodnění totiž nemůže být zhojeno skutečností, že se dotyčná osoba dozví důvody rozhodnutí v průběhu řízení před unijními soudy (rozsudky ze dne 29. září 2011, Elf Aquitaine v. Komise, C‑521/09 P, EU:C:2011:620, bod 149, a ze dne 19. července 2012, Alliance One International a Standard Commercial Tobacco v. Komise, C‑628/10 P a C‑14/11 P, EU:C:2012:479, bod 74).

               47

               Na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, s ohledem na požadavky vyplývající z článku 47 Listiny základních práv Evropské unie ve spojení jednak s článkem 263 SFEU a jednak článkem 261 SFEU a článkem 31 nařízení č. 1/2003 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. prosince 2011, Chalkor v. Komise, C‑386/10 P, EU:C:2011:815, body 52 až 67), jak byly připomenuty v bodě 41 oznámení o narovnání, se tyto zásady použijí obdobně na povinnost Komise, ve smyslu čl. 296 druhého pododstavce SFEU, odůvodnit rozhodnutí ukládající pokuty, které přijímá na základě postupu při narovnání, v rámci kterého má dotyčný podnik souhlasit pouze s maximální částkou navržené pokuty. Právě s ohledem na výše uvedená ustanovení primárního a sekundárního práva totiž Soudní dvůr zdůraznil zvláštní důležitost povinnosti Komise odůvodnit svá rozhodnutí ukládající pokuty v oblasti hospodářské soutěže, a zejména vysvětlit své posouzení a hodnocení jednotlivých okolností zohledněných pro určení výše pokut, jakož i povinnost soudu prověřit i bez návrhu přítomnost takového odůvodnění (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. prosince 2011, Chalkor v. Komise, C‑386/10 P, EU:C:2011:815, bod 61).

               48

               Pokud se Komise rozhodne odchýlit se od obecné metodiky uvedené v pokynech, kterými omezila svou posuzovací pravomoc, kterou pokud jde o stanovení pokut, vykonává tak, že jako v projednávané věci uplatní bod 37 těchto pokynů, platí tyto požadavky odůvodnění o to výrazněji. V tomto ohledu je třeba připomenout ustálenou judikaturu, která uznala, že pokyny představují orientační pravidlo chování, podle něhož má být v praxi postupováno a od něhož se Komise může v konkrétním případě odchýlit, pouze uvede-li důvody, které jsou slučitelné se zásadou rovného zacházení (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 30. května 2013, Quinn Barlo a další v. Komise, C‑70/12 P, nezveřejněný, EU:C:2013:351, bod 53, a ze dne 11. července 2013, Ziegler v. Komise, C‑439/11 P, EU:C:2013:513, bod 60 a citovaná judikatura). Toto odůvodnění musí být o to přesnější, že se bod 37 pokynů omezuje na vágní odkaz na „konkrétní okolnosti dané věci“, a ponechává tak Komisi široký prostor pro uvážení k tomu, aby jako v projednávané věci provedla výjimečnou úpravu základních částek pokut dotčených podniků. V takovém případě má totiž dodržení záruk poskytnutých unijním právním řádem ve správních řízeních, včetně povinnosti uvést odůvodnění, Komisí o to zásadnější význam (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. listopadu 1991, Technische Universität München, C‑269/90, EU:C:1991:438, bod 14).

               49

               Z toho vyplývá, že v projednávané věci byla Komise povinna vysvětlit dostatečně jasně a přesně způsob, jakým hodlala využít svůj prostor pro uvážení, včetně různých skutkových a právních okolností, které v tomto ohledu zohlednila. Konkrétně vzhledem ke své povinnosti dodržet zásadu rovného zacházení při stanovení výše pokut, jejíž porušení ve svůj neprospěch jí vytýkají žalobkyně (jak uvádějí ve druhém žalobním důvodu), zahrnuje tato povinnost odůvodnění všechny relevantní skutečnosti vyžadované k tomu, aby se mohlo posoudit, zda se dotčené podniky, jejichž základní částky pokut byly upraveny, nacházely nebo nenacházely ve srovnatelných situacích, zda s těmito situacemi bylo, či nebylo zacházeno stejně a zda případné rovné nebo nerovné zacházení s uvedenými situacemi bylo objektivně odůvodněno (viz rozsudek ze dne 12. listopadu 2014, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, body 51 a 62 a citovaná judikatura).

               50

               K ověření toho, zda Komise dodržela svou povinnost odůvodnění napadeného rozhodnutí, je třeba připomenout různé etapy provádění výpočtu, které provedla pro určení a úpravu, podle bodu 37 pokynů, základních částek pokut uložených dotyčným podnikům. Odůvodnění uvedené v tomto ohledu v napadeném rozhodnutí lze shrnout takto:

               51

               Kromě toho je třeba připomenout, že na jedné straně v bodech 88 a 89 napadeného rozhodnutí Komise v podstatě zdůraznila, že většina dotčených podniků dosáhla svých tržeb na jediném trhu, takže prakticky všechny pokuty mohly dosáhnout horní hranice 10 % celkového obratu stanovené v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, že uplatnění uvedené horní hranice bylo spíše pravidlem než výjimkou a že jakékoliv rozlišování podle závažnosti protiprávního jednání nebo polehčujících okolnosti se již nemohlo projevit na výši pokut (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. června 2011, Putters International v. Komise, T‑211/08, EU:T:2011:289, bod 75). Na druhé straně v bodech 90 až 92 napadeného rozhodnutí Komise odůvodnila uplatnění bodu 37 pokynů, jakož i úpravu základních částek ve prospěch „všech účastníků“ tím, že se odvolala zejména na „hodnotu tržeb výrobku, na který se vztahuje kartelová dohoda, ve vztahu k celkovému obratu, jakož i rozdíly mezi účastníky v závislosti na jejich individuální účasti na protiprávním jednání“ a na skutečnost, že „ všichni účastníci různou, ale výraznou měrou vykonávali činnost prodeje […] obálek“. Komise tak navrhla vzhledem ke konkrétním okolnostem projednávané věci a skutečnosti uplatnit, „že všichni účastníci různou, ale výraznou měrou vykonávali činnost prodeje standardních katalogových a speciálně potištěných obálek, […] snížení pokuty, která musí být uložena za protiprávní jednání, o [důvěrné] % pro GPV, o [důvěrné] % pro [žalobkyně], o [důvěrné] % pro Bong a Mayer-Kuvert, jakož i o [důvěrné] % pro Hamelin.“

               52

               Zaprvé, jak tvrdí žalobkyně, je však třeba konstatovat, že v napadeném rozhodnutí, a zejména v jeho bodě 92 odůvodnění Komise neuvádí důvody, ze kterých na dotčené podniky použila tyto rozdílné sazby snížení. Konkrétně rozdíly mezi těmito sazbami snížení nelze vysvětlit pouze tím, že Komise chtěla každému z uvedených podniků snížit základní částky již v tomto přechodném stadiu postupu výpočtu pokut, na procentuální hodnotu nacházející se pod horní hranicí 10 % celkového obratu ve smyslu čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, v souladu s duchem bodu 75 rozsudku ze dne 16. června 2011, Putters International v. Komise (T‑211/08, EU:T:2011:289). Jak totiž správně tvrdí žalobkyně v rámci druhého žalobního důvodu, tyto upravené základní částky se zřetelně vyznačují značnými rozdíly v procentuálním vyjádření ve vztahu k uvedené horní hranici 10 %, totiž zejména 4,5 % v případě Hamelin a 4,7 % v případě Bong ve srovnání s 9,7 % v případě žalobkyň.

               53

               Komise rovněž nemůže opodstatněně tvrdit, že žalobkyně byly právně dostačujícím způsobem informovány o přístupu, který zamýšlela, ve správním řízení, nebo že znaly jeho kontext, protože toto tvrzení není ničím podloženo ve spise. V odpovědi na ústní otázku Tribunálu k této záležitosti během jednání Komise uznala stručnost a krátkost odůvodnění napadeného rozhodnutí v tomto ohledu a v podstatě se omezila na tvrzení, že v rámci postupu při narovnání je její povinnost odůvodnění menší, neboť účastníci znají spis, včetně skutečností, které chce Komise zohlednit, a z vlastní vůle vedou dvoustranná jednání s cílem uzavřít narovnání. Ostatně, pokud jde o uplatnění rozdílných sazeb snížení uvedených v bodě 92 odůvodnění napadeného rozhodnutí, Tribunál připomněl účastnicím řízení svou povinnost případně zkoumat i bez návrhu dostatečnost odůvodnění ve smyslu čl. 296 druhého pododstavce SFEU, což bylo zaznamenáno v protokolu k jednání.

               54

               Zadruhé bod 92 odůvodnění napadeného rozhodnutí zjevně neuvádí – což Komise vysvětlila opožděně a způsobem, který nemůže napravit případnou nedostatečnost odůvodnění nebo chybějící odůvodnění (viz judikatura citovaná v bodě 46 výše), až v průběhu soudního řízení podstatným doplněním odůvodnění – že na rozdíl od ostatních dotčených podniků Hamelin nevykonávala „jednovýrobkovou“ hospodářskou činnost a úprava základní částky, která se na ni vztahuje, byla přesto odůvodněna důvody ekvity a obnovení rovnováhy mezi jednotlivými pokutami (viz body 34 a 35 výše). S ohledem na tato doplňující vysvětlení tak na rozdíl od dojmu, který může vyplývat z bodu 91 odůvodnění napadeného rozhodnutí, nebyla rozhodujícím prvkem posouzení, který Komise zohlednila při úpravě základních částek, skutečnost, že existovaly „rozdíly mezi účastníky v závislosti na jejich individuální účasti na protiprávním jednání“, která byla v případě skupiny Hamelin jen o málo menší s dobou trvání protiprávního jednání 4,416 roku oproti 4,5 roku v případě ostatních dotčených podniků. Dále na rozdíl od toho, co zřejmě pochopily žalobkyně, tento bod odůvodnění se ani nemůže týkat pouze menší účasti Mayer-Kuvert na protiprávním jednání, neboť tato menší účast již vedla ke snížení o 10 % na základě polehčující okolnosti ve smyslu bodu 29 pokynů (body 85 a 87 odůvodnění napadeného rozhodnutí), tedy před napadenými úpravami základních částek uvedenými v bodě 88 a následujících odůvodnění napadeného rozhodnutí.

               55

               Z toho vyplývá, že na základě tohoto odůvodnění napadeného rozhodnutí nemohly žalobkyně účinně zpochybnit opodstatněnost přístupu sledovaného Komisí s ohledem na zásadu rovného zacházení ani Tribunál nemůže být schopen plně vykonat svůj přezkum legality týkající se dodržení uvedené zásady (viz druhý žalobní důvod). Konkrétně vzhledem k bodům 91 a 92 odůvodnění napadeného rozhodnutí není možné pochopit a posoudit, zda se Hamelin a ostatní dotčené podniky nacházely ve srovnatelných nebo odlišných situacích a zda s nimi Komise zacházela rovně nebo nerovně. Na tomto základě je tedy tím méně možné ověřit, zda případné rovné zacházení s odlišnými situacemi dotyčných podniků na základě bodu 37 pokynů, které je v podstatě odůvodněno „jednovýrobkovou“ povahou jejich obchodní činnosti a částečně důvody ekvity, nebo případné rozdílné zacházení se srovnatelnými situacemi, zejména uplatnění rozdílných sazeb snížení, byly objektivně odůvodněné. Naopak stručné odůvodnění uvedené v bodě 92 odůvodnění napadeného rozhodnutí mohlo vytvořit nesprávný dojem, že hlavní důvod horizontální úpravy základních částek ve prospěch dotčených podniků spočíval ve skutečnosti, že se všechny tyto podniky nacházely v přinejmenším srovnatelných situacích souvisejících s jejich „jednovýrobkovou“ povahou jejich obchodní činnosti. V případě Hamelin tomu tak však nebylo, jak uznala Komise během soudního řízení.

               56

               Vzhledem k tomu, že bod 84 oznámení námitek obsahoval ještě vágnější informace o metodě zamýšlené pro úpravu základních částek a odůvodněních, o které se opíraly, Komise rovněž nemohla opodstatněně tvrdit, že žalobkyně obdržely dostatek informací v tomto ohledu během správního řízení nebo že měly dostatečné znalosti o relevantním kontextu. Každopádně žádná jiná skutečnost ze spisu nemůže prokázat, že tomu tak bylo, a Komise nedokáže podpořit důkazy tvrzení, že tyto skutečnosti oznámila žalobkyním zejména na schůzce dne 24. října 2014.

               57

               S ohledem na všechny předcházející úvahy je tedy třeba dospět k závěru, že napadené rozhodnutí je stiženo nedostatkem odůvodnění a je třeba vyhovět prvnímu žalobnímu důvodu v rozsahu, v němž vychází z porušení povinnosti uvést odůvodnění ve smyslu čl. 296 druhého pododstavce SFEU.

               58

               V důsledku toho je třeba zrušit čl. 2 odst. 1 písm. e) napadeného rozhodnutí, aniž je třeba rozhodnout o výtce vycházející ze zneužití pravomoci a o druhém a třetím žalobním důvodu, jakož i přípustnosti třetího žalobního důvodu. Kromě toho není třeba rozhodnout o druhém bodu návrhových žádání, který byl uveden podpůrně.

         K nákladům řízení

               59

               Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že žalobkyně požadovaly náhradu nákladů řízení a Komise neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

               Z těchto důvodů
               TRIBUNÁL (čtvrtý rozšířený senát)
               rozhodl takto:

                           1)

                           Článek 2 odst. 1 písm. e) rozhodnutí Komise C(2014) 9295 final ze dne 10. prosince 2014 v řízení podle článku [101 SFEU] a článku 53 Dohody o EHP (AT.39780 – Obálky) se zrušuje.

                           2)

                           Evropské komisi se ukládá náhrada nákladů řízení.

                           Prek

                           Labucka

                           Schwarcz

                           Tomljenović

                           Kreuschitz

                     Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 13. prosince 2016.
                     Podpisy.

            (
            1
         ) – Skryté důvěrné údaje


Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 18. září 2003. # Internationaler Hilfsfonds eV proti Komisi Evropských společenství. # Věc T-321/01.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 6. července 2006.#Axel Kittel proti Belgickému státu (C-439/04) a Belgický stát proti Recolta Recycling SPRL (C-440/04).#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Cour de cassation - Belgie.#Šestá směrnice o DPH - Odpočet DPH odvedené na vstupu - "Kolotočový" podvod - Smlouva o prodeji stižená absolutní neplatností podle vnitrostátního práva.#Spojené věci C-439/04 a C-440/04.

text:
      Spojené věci C-439/04 a C-440/04
      Axel Kittel
      v.
      Belgický stát
      a
      Belgický stát
      v.
      Recolta Recycling SPRL
      [žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané Cour de cassation (Belgie)]
      „Šestá směrnice o DPH – Odpočet DPH odvedené na vstupu – ‚Kolotočový‘ podvod – Smlouva o prodeji stižená absolutní neplatností podle vnitrostátního práva“
      Stanovisko generálního advokáta Ruize-Jaraba  přednesené dne 14. března 2006
      Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 6. července 2006
      Shrnutí rozsudku
      Daňové předpisy – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Odpočet daně zaplacené
            na vstupu
      (Směrnice Rady 77/388, článek 17)
      Pokud je dodání uskutečněno pro osobu povinnou k dani, která nevěděla a nemohla vědět, že dotyčné plnění je součástí podvodu
         spáchaného prodávajícím, je třeba článek 17 šesté směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících
         se daní z obratu, ve znění směrnice 95/7, vykládat v tom smyslu, že brání pravidlu vnitrostátního práva, podle kterého zrušení
         smlouvy o prodeji na základě ustanovení občanského práva, které způsobuje absolutní neplatnost této smlouvy pro rozpor s veřejným
         pořádkem z důvodu protiprávnosti na straně prodávajícího, vede ke ztrátě nároku na odpočet daně z přidané hodnoty odvedené
         touto osobou povinnou k dani. V tomto ohledu není relevantní otázka, zda uvedená neplatnost vyplývá z podvodu na dani z přidané
         hodnoty nebo z jiných podvodů.

      Naopak, pokud je s přihlédnutím k objektivním skutečnostem prokázáno, že dodání je uskutečněno pro osobu povinnou k dani,
         která věděla nebo měla vědět, že se svým nákupem účastní plnění, které je součástí podvodu na dani z přidané hodnoty, je věcí
         vnitrostátního soudu odmítnout takové osobě povinné k dani přiznat nárok na odpočet.

      (viz body 52, 59–61 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      6. července 2006 (*)

      „Šestá směrnice o DPH – Odpočet DPH odvedené na vstupu – ‚Kolotočový‘ podvod – Smlouva o prodeji stižená absolutní neplatností podle vnitrostátního práva“
      Ve spojených věcech C‑439/04 a C‑440/04,
      jejichž předmětem jsou žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podané rozhodnutími Cour de cassation
         (Belgie) ze dne 7. října 2004, došlými Soudnímu dvoru dne 19. října 2004, v řízeních

      Axel Kittel (C‑439/04)

      proti
      Belgickému státu
      a
      Belgický stát (C‑440/04)

      proti
      Recolta Recycling SPRL,

      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení A. Rosas, předseda senátu, J.-P. Puissochet, S. von Bahr (zpravodaj), U. Lõhmus a A. Ó Caoimh, soudci,
      generální advokát: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      vedoucí soudní kanceláře: B. Fülöp, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 9. února 2006,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za A. Kittla J. Bublotem, avocat (C‑439/04),
      –       za Recolta Recycling SPRL T. Afschriftem a A. Rayetem, avocats (C‑440/04),
      –       za Belgický stát E. Dominkovits, poté L. Van den Broeck, jako zmocněnkyněmi, ve spolupráci s B. van de Wallem de Ghelcke,
         avocat,

      –       za italskou vládu I. M. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s G. De Bellisem, avvocato dello stato,
      –       za Komisi Evropských společenství J.-P. Keppennem a M. Afonso, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 14. března 2006,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají výkladu šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci
         právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně
         (Úř. věst. L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23), ve znění směrnice Rady 95/7/ES ze dne 10. dubna 1995 (Úř. věst. L 102, s. 18;
         Zvl. vyd. 09/01, s. 274, dále jen „šestá směrnice“).

      2       Tyto žádosti byly podány v rámci dvou sporů mezi A. Kittlem, resp. Recolta Recycling SPRL (dále jen „Recolta“) a Belgickým
         státem ohledně odmítnutí belgického daňového orgánu přiznat nárok na odpočet daně z přidané hodnoty (dále jen „DPH“) odvedené
         na vstupu z plnění, která byla součástí „kolotočových“ podvodů.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3       Článek 2 první směrnice Rady 67/227/EHS ze dne 11. dubna 1967 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se
         daní z obratu (Úř. věst. 71, s. 1301; Zvl. vyd. 09/01, s. 3), ve znění šesté směrnice (dále jen „první směrnice“) stanoví:

      „Společný systém daně z přidané hodnoty je založen na zásadě, že na zboží a služby se uplatňuje všeobecná daň ze spotřeby
         přesně poměrně k ceně zboží a služeb, bez ohledu na počet plnění uskutečněných ve výrobním a distribučním procesu před stupněm,
         který je daní zatížen.

      Každé plnění je podrobeno dani z přidané hodnoty vypočítané z ceny zboží nebo služby podle sazeb platných pro toto zboží nebo
         tuto službu po odečtení částky daně z přidané hodnoty, kterou byly přímo zatíženy jednotlivé nákladové prvky.

      Společný systém daně z přidané hodnoty se uplatňuje až do stupně maloobchodu včetně.“
      4       Článek 2 bod 1 šesté směrnice stanoví:
      „Předmětem daně z přidané hodnoty je:
      1.      dodání zboží nebo poskytnutí služeb za protiplnění uskutečněné v tuzemsku osobou povinnou k dani, která jedná jako taková;“
      5       Podle čl. 4 odst. 1 a 2 uvedené směrnice:
      „1.      ‚Osobou povinnou k dani‘ se rozumí jakákoliv osoba, která na nějakém místě provádí samostatně některou z hospodářských činností
         vymezených v odstavci 2, a to bez ohledu na účel nebo výsledky této činnosti.

      2.      Mezi hospodářské činnosti uvedené v odstavci 1 náleží veškerá činnost producentů, obchodníků a poskytovatelů služeb včetně
         těžební a zemědělské činnosti a činnosti při výkonu svobodných a jiných obdobných povolání. Za hospodářskou činnost se rovněž
         považuje využívání hmotného nebo nehmotného majetku za účelem získávání pravidelného příjmu z něj.“

      6       Podle čl. 5 odst. 1 stejné směrnice se „[v]ýrazem ‚dodání zboží‘ rozumí převod práva nakládat s hmotným majetkem jako vlastník“.

      7       Článek 17 odst. 1 a 2 písm. a) šesté směrnice stanoví:
      „1.      Nárok na odpočet daně vzniká okamžikem vzniku daňové povinnosti z odpočitatelné daně.
      2.      Jsou-li zboží a služby použity pro účely jejích zdanitelných plnění, je osoba povinná k dani oprávněna odpočíst od daně, kterou
         je povinna odvést:

      a)      daň z přidané hodnoty, která je splatná nebo byla odvedena s ohledem na zboží nebo služby, jež jí byly nebo mají být dodány
         jinou osobou povinnou k dani.“

       Vnitrostátní právní úprava
      8       Článek 1131 belgického občanského zákoníku stanoví, že „závazek bez důvodu nebo závazek mající podvodný či protiprávní důvod
         je neúčinný“.

      9       Podle článku 1133 stejného zákoníku je „důvod protiprávní, pokud je zakázán zákonem, je v rozporu s dobrými mravy nebo veřejným
         pořádkem“.

       Spor v původním řízení
       Věc C‑439/04
      10     Předkládající soud uvádí, že akciová společnost Ang Computime Belgium (dále jen „Computime“) koupila a následně prodala počítačové
         součástky a že z protokolu vypracovaného daňovým orgánem vyplývá, že se posledně uvedený domníval, že se Computime vědomě
         účastnila „kolotočového“ podvodu na DPH, jehož účelem bylo získat jednou nebo vícekrát částky DPH fakturované dodavateli za
         jedno a totéž zboží, a že dodání uskutečněná pro Computime byla fiktivní. Na tomto základě daňový orgán zamítl Computime nárok
         na odpočet DPH odvedené na vstupu z uvedených dodání.

      11     Ze spisu vyplývá, že správce daně ve Verviers vydal vůči Computime dne 13. října 1997 platební výměr. Požadované částky se
         pohybovaly přibližně ve výši 240 milionů BEF z titulu daní a okolo 480 milionů z titulu pokut (celkem přibližně 18 milionů
         eur).

      12     Computime proti tomuto platebnímu výměru podala opravný prostředek k Tribunal de première instance de Verviers (okresní soud
         ve Verviers). Rozsudkem ze dne 28. července 1999 byla žaloba prohlášena za neopodstatněnou. Tento rozsudek byl potvrzen rozsudkem
         cour d´appel de Liège (odvolací soud v Lutychu) ze dne 29. května 2002.

      13     Alex Kittel jako správce konkurzní podstaty Computime následně podal kasační opravný prostředek proti tomuto rozsudku ke Cour
         de cassation (kasační soud).

       Věc C‑440/04
      14     Předkládající soud uvádí, že Recolta zakoupila od jmenovaného p. Ailliauda šestnáct luxusních vozidel, která jmenovaný koupil
         od společnosti Auto-Mail. Z nákupů uskutečněných p. Ailliaudem nebyla vybrána žádná DPH ve prospěch státní pokladny a p. Ailliaud
         neodvedl Belgickému státu DPH zaplacenou Recolta. Recolta následně prodala tato vozidla osvobozená od DPH stejné společnosti
         Auto-Mail na základě povolení k prodeji při vývozu.

      15     Ze spisu vyplývá, že podle šetření inspection spéciale des impôts (zvláštní daňové inspekce) p. Ailliaud a Auto-Mail vytvořili
         mechanismus daňového „kolotočového“ podvodu, kterého byla součástí plnění uskutečněná s Recolta.

      16     Dne 26. října 1989 správce daně ve Verviers vydal vůči Recolta platební výměr na částku převyšující 4,8 milionů BEF z titulu
         daní a přes 9,7 milionů BEF z titulu pokut (celkem přibližně 360 000 eur).

      17     Recolta podala proti tomuto platebnímu výměru opravný prostředek k Tribunal de première instance de Verviers. Rozsudkem ze
         dne 1. října 1996 tento soud poté, co konstatoval, že nic nenasvědčuje tomu, že Recolta a její vedení věděly nebo si uvědomovaly,
         že jsou zataženy do rozsáhlého mechanismu podvodu, prohlásil, že platební výměr vydaný správcem daně postrádá právní základ,
         a je tedy neplatný od samého počátku a neúčinný. Věc také vedla k trestnímu řízení, v rámci kterého Tribunal correctionnel
         de Bruxelles (trestní soud v Bruselu) vydal dne 7. ledna 1994 usnesení o zastavení řízení vůči jednateli Recolta.

      18     Belgický stát podal odvolání proti tomuto rozsudku ke cour d´appel de Liège, tvrdě, že smlouvy, které jsou základem pro faktury,
         jsou stiženy absolutní neplatností podle vnitrostátního práva z důvodu toho, že rozhodujícím důvodem, který vedl p. Ailliauda
         k tomu, aby uzavřel smlouvu s Recolta, bylo provedení plnění odporujících mechanismu DPH. Jelikož jsou sporná plnění stižena
         protiprávním důvodem uvedeným v článku 1131 občanského zákoníku, nezbytné podmínky pro nárok na odpočet, a zejména existence
         dodání zboží, tedy nejsou splněny.

      19     Jelikož cour d’appel de Liège potvrdil napadený rozsudek, Belgický stát podal kasační opravný prostředek ke Cour de cassation.

       K předběžným otázkám
      20     Předkládající soud nejprve podotýká, že ustanovení belgického zákoníku o DPH dotčená v původních řízeních představují provedení
         článku 2, čl. 4 odst. 1, čl. 5 odst. 1 a čl. 17 odst. 2 šesté směrnice do vnitrostátního práva.

      21     Dále připomíná, že podle ustálené judikatury Soudního dvora šestá směrnice vychází ze zásady daňové neutrality, že tato zásada
         brání v oblasti vybírání DPH obecné diferenciaci mezi legálními a protiprávními plněními s výjimkou případů, kterých se projednávaná
         věc netýká, kdy je z důvodu konkrétních vlastností určitého zboží vyloučena jakákoli hospodářská soutěž mezi legálním a protiprávním
         hospodářským odvětvím.

      22     Předkládající soud mimoto uvádí, že ve vnitrostátním právu je smlouva, jejímž účelem je organizování podvodu vůči třetím osobám,
         v projednávané věci vůči Belgickému státu, jehož práva jsou chráněna kogentními právními předpisy, protiprávní a je stižena
         absolutní neplatností. Co se týče obecného zájmu, stačí, aby jedna ze stran uzavřela smlouvu s protiprávními úmysly, a není
         nezbytné, aby tyto úmysly byly známé druhé smluvní straně.

      23     Ve věci C‑439/04 Cour de cassation připomíná, že cour d’appel de Liège prohlásil, že od samého počátku neplatná smlouva nemůže
         mít právní účinky, jako je například odpočet DPH, pokud protiprávním důvodem je podvod na samotné dani, a že A. Kittel uplatňuje
         na podporu svého kasačního důvodu, že DPH fakturovaná osobou povinnou k dani za dodání zboží může být odpočtena, i když je
         dodání uskutečněno na základě smlouvy stižené podle vnitrostátního práva absolutní neplatností, a že nárok na odpočet zůstává,
         i když je protiprávním důvodem podvod na samotné DPH.

      24     Ve věci C‑440/04 Belgický stát na podporu svého kasačního důvodu tvrdí, že DPH fakturovaná osobou povinnou k dani za dodání
         zboží nemůže být odpočtena, pokud dodání, i když bylo skutečně provedeno, bylo uskutečněno podle smlouvy, která je podle vnitrostátního
         práva stižena absolutní neplatností, i když jednal kupující v dobré víře.

      25     Za těchto okolností se Cour de cassation rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
       Ve věci C‑439/04:
      „1)      Jestliže je dodání zboží určeno osobě povinné k dani, která uzavřela smlouvu v dobré víře bez vědomí podvodu spáchaného prodávajícím,
         brání zásada daňové neutrality [DPH] tomu, aby zrušení smlouvy o prodeji na základě pravidla vnitrostátního občanského práva,
         jež způsobuje absolutní neplatnost této smlouvy pro rozpor s veřejným pořádkem z důvodu protiprávnosti na straně prodávajícího,
         vedlo pro tuto osobu povinnou k dani ke ztrátě nároku na odpočet daně?

      2)      Je odpověď odlišná, pokud absolutní neplatnost vyplývá z podvodu na samotné [DPH]?
      3)      Je odpověď odlišná, pokud je protiprávním důvodem smlouvy o prodeji způsobujícím podle vnitrostátního práva absolutní neplatnost
         podvod na [DPH] známý oběma smluvním stranám?“

       Ve věci C‑440/04:
      „1)      Jestliže je dodání zboží určeno osobě povinné k dani, která uzavřela smlouvu v dobré víře bez vědomí podvodu spáchaného prodávajícím,
         brání zásada daňové neutrality [DPH] tomu, aby zrušení smlouvy o prodeji na základě pravidla vnitrostátního občanského práva,
         jež způsobuje absolutní neplatnost této smlouvy pro rozpor s veřejným pořádkem z důvodu protiprávnosti na straně prodávajícího,
         vedlo pro tuto osobu povinnou k dani ke ztrátě nároku na odpočet daně?

      2)      Je odpověď odlišná, pokud absolutní neplatnost vyplývá z podvodu na samotné [DPH]?“
      26     Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 28. ledna 2005 byly věci C‑439/04 a C‑440/04 spojeny pro účely písemné části řízení,
         ústní části řízení a rozsudku.

       K předběžným otázkám
      27     Podstatou předběžných otázek předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je, zda je třeba, je‑li dodání uskutečněno
         osobou povinnou k dani, která nevěděla a nemohla vědět, že dotyčné plnění je součástí podvodu, kterého se dopustil prodávající,
         vykládat článek 17 šesté směrnice v tom smyslu, že brání pravidlu vnitrostátního práva, podle kterého zrušení smlouvy o prodeji
         podle ustanovení občanského práva, které způsobuje absolutní neplatnost této smlouvy pro rozpor s veřejným pořádkem z důvodu
         protiprávnosti na straně prodávajícího, vede ke ztrátě nároku na odpočet DPH odvedené uvedenou osobou povinnou k dani. Uvedený
         soud se ptá, zda odpověď na tuto otázku bude rozdílná, pokud absolutní neplatnost vyplývá z podvodu na DPH.

      28     Předkládající soud by také chtěl vědět, zda odpověď na uvedenou otázku bude rozdílná, pokud osoba povinná k dani věděla nebo
         měla vědět, že se svým nákupem účastní plnění, které je součástí podvodu na DPH.

       Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      29     Alex Kittel má za to, že zásada daňové neutrality vyplývající zejména z článku 2 první směrnice a čl. 17 odst. 2 písm. a)
         šesté směrnice brání tomu, aby pouhá neplatnost plnění podle vnitrostátního práva vedla ke ztrátě nároku na odpočet osoby
         povinné k dani.

      30     Mimoto článek 5 šesté směrnice nebrání tomu, aby se za dodání zboží považovalo plnění, které je svojí zvláštní povahou součástí
         konkurenčního hospodářského okruhu, i když je jedna část tohoto dodání uskutečněna za účelem spáchání podvodu na DPH. Za těchto
         podmínek je třeba vykládat čl. 17 odst. 2 šesté směrnice v tom smyslu, že povoluje nárok na odpočet kupujícího, který nejedná
         za účelem spáchání podvodu na DPH.

      31     Uvedený článek také povoluje nárok na odpočet kupujícího, který nejedná za účelem spáchání podvodu na DPH, i když zná podvodný
         cíl svého dodavatele, bez ohledu na to, zda má z výsledku tohoto podvodu prospěch, či nikoli. Článek 17 odst. 2 šesté směrnice
         tedy musí být vykládán v tom smyslu, že povoluje nárok na odpočet kupujícího, i když zná podvodný cíl svého dodavatele, bez
         ohledu na to, zda má z výsledku tohoto podvodu prospěch, či nikoli.

      32     Belgický stát tvrdí, že pokud je převod zboží určen osobě povinné k dani, která uzavřela smlouvu v dobré víře, bez vědomí
         podvodu spáchaného prodávajícím, nebrání zásada daňové neutrality DPH tomu, aby byl osobě povinné k dani zamítnut jakýkoli
         nárok na odpočet, pokud je prokázáno, že hmotněprávní podmínky vyžadované pro uplatnění tohoto nároku nejsou z její strany
         splněny.

      33     Tak tomu bude zejména v případě, pokud se osoba povinná k dani účastní „kolotočového“ podvodu bez svého vědomí, pokud nemůže
         být považována za příjemce dodání zboží ve smyslu článku 5 šesté směrnice nebo se nelze domnívat, že používá dotyčné zboží
         pro účely svých zdanitelných plnění, nebo pokud osoba povinná k dani nemá fakturu v souladu s ustanoveními čl. 18 odst. 1
         a čl. 22 odst. 3 této směrnice.

      34     Uplatnění nároku na odpočet může být také odepřeno, pokud je prokázáno, že se osoba tohoto nároku dovolává podvodně nebo zneužívajícím
         způsobem.

      35     Recolta i italská vláda se domnívají, že je třeba odpovědět na první otázku kladně a na druhou záporně.
      36     Nicméně, pokud je protiprávním důvodem smlouvy o prodeji podvod na DPH známý oběma smluvním stranám, italská vláda má za to,
         že zásada zakazující zneužívání práva Společenství brání tomu, aby byl nabyvateli uznán nárok na odpočet odvedené daně.

      37     Komise Evropských společenství tvrdí, že dodání zboží určené osobě povinné k dani, která uzavřela smlouvu v dobré víře, bez
         vědomí podvodu spáchaného prodávajícím, představuje dodání zboží ve smyslu čl. 5 odst. 1 šesté směrnice zakládající nárok
         na odpočet podle čl. 17 odst. 2 uvedené směrnice a že zásada neutrality této daně brání tomu, aby nárok na odpočet DPH byl
         uvedené osobě povinné k dani zamítnut z důvodu pravidla vnitrostátního práva, které způsobuje absolutní neplatnost této smlouvy
         pro rozpor s veřejným pořádkem z důvodu protiprávnosti na straně prodávajícího.

      38     Podle Komise nebude odpověď na otázky předkládajícího soudu rozdílná, pokud je protiprávním důvodem smlouvy o prodeji, který
         způsobuje její absolutní neplatnost podle vnitrostátního práva, podvod na DPH známý oběma smluvním stranám, ledaže je prokázáno,
         že uplatnění nároku na odpočet představuje zneužití tohoto práva ze strany kupujícího.

       Závěry Soudního dvora
      39     Šestá směrnice zavádí společný systém DPH založený zejména na jednotné definici zdanitelných plnění (viz zejména rozsudky
         ze dne 26. června 2003, MKG‑Kraftfahrzeuge-Factoring, C‑305/01, Recueil, s. I‑6729, bod 38, a ze dne 12. ledna 2006, Optigen
         a další, C‑354/03, C‑355/03 a C‑484/03, Sb. rozh. s. I‑483, bod 36).

      40     Tato směrnice přiznává velmi širokou působnost DPH tím, že v článku 2, který se týká zdanitelných plnění, odkazuje kromě dovozu
         zboží na dodání zboží a poskytování služeb za protiplnění uskutečněné v tuzemsku osobou povinnou k dani, která jedná jako
         taková (výše uvedený rozsudek Optigen a další, bod 37).

      41     Analýza definic pojmů „dodání zboží uskutečněná osobou povinnou k dani, která jedná jako taková,“ a „hospodářské činnosti“
         prokazuje, že tyto pojmy, definující zdanitelná plnění ve smyslu šesté směrnice, mají objektivní povahu a použijí se bez ohledu
         na účel nebo výsledky těchto plnění (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Optigen a další, body 43 a 44).

      42     Jak konstatoval Soudní dvůr v bodě 24 rozsudku ze dne 6. dubna 1995, BLP Group (C‑4/94, Recueil, s. I‑983), povinnost daňového
         orgánu provést šetření za účelem zjištění úmyslu osoby povinné k dani je v rozporu s cíli společného systému DPH zajistit
         právní jistotu a zjednodušit akty, které jsou nezbytné pro uplatnění DPH tím, že se zohlední, s výjimkou výjimečných případů,
         objektivní povaha dotyčného plnění.

      43     Povinnost daňového orgánu, která za účelem zjištění, zda je dané plnění dodáním uskutečněným osobou povinnou k dani, která
         jedná jako taková, a hospodářskou činností, spočívá v zohlednění úmyslu jiného subjektu, než je dotyčná osoba povinná k dani,
         který je součástí téhož řetězce dodávek, nebo zohlednění případné podvodné povahy jiného plnění v řetězci, které předchází
         nebo následuje po plnění uskutečněném uvedenou osobou povinnou k dani, o níž tato osoba nevěděla a nemohla vědět, je a fortiori v rozporu s uvedenými cíli (výše uvedený rozsudek Optigen a další, bod 46).

      44     Soudní dvůr došel v bodě 51 výše uvedeného rozsudku Optigen a další k závěru, že plnění, která nejsou sama o sobě zasažena
         podvodem na DPH, jsou dodáními zboží uskutečněnými osobou povinnou k dani, která jedná jako taková, a hospodářskou činností
         ve smyslu čl. 2 bodu 1, článku 4 a čl. 5 odst. 1 šesté směrnice, neboť splňují objektivní kritéria, na nichž jsou uvedené
         pojmy založeny, bez ohledu na úmysl jiného subjektu, než je dotyčná osoba povinná k dani, který je součástí téhož řetězce
         dodávek, nebo případnou podvodnou povahu jiného plnění v řetězci, které předchází nebo následuje po plnění uskutečněném uvedenou
         osobou povinnou k dani, o nichž tato osoba nevěděla a nemohla vědět.

      45     Soudní dvůr upřesnil, že nárok osoby povinné k dani, která uskutečnila taková plnění, na odpočet DPH odvedené na vstupu rovněž
         není dotčen okolností, že v řetězci dodávek, v němž byla tato plnění uskutečněna, je jiné plnění, které předchází nebo následuje
         po plnění uskutečněném touto osobou povinnou k dani, zasaženo podvodem na DPH, aniž by to posledně uvedená věděla nebo mohla
         vědět (výše uvedený rozsudek Optigen a další, bod 52).

      46     Tento závěr nemůže být rozdílný, pokud jsou taková plnění uskutečněna v rámci podvodu spáchaného prodávávajícím, aniž by o tom
         osoba povinná k dani věděla nebo mohla vědět.

      47     Nárok na odpočet stanovený v článku 17 a následujících šesté směrnice je totiž nedílnou součástí mechanismu DPH a nemůže být
         v zásadě omezen. Uplatňuje se přímo pro všechny daně, které zatěžují plnění uskutečněná na vstupu (viz zejména rozsudky ze
         dne 6. července 1995, BP Soupergaz, C‑62/93, Recueil, s. I‑1883, bod 18, a ze dne 21. března 2000, Gabalfrisa a další, C‑110/98
         až C‑147/98, Recueil, s. I‑1577, bod 43).

      48     Cílem systému odpočtů je zcela sejmout z podnikatele zatížení DPH, která je splatná nebo byla odvedena v rámci jeho veškerých
         hospodářských činností. Společný systém DPH tak zajišťuje neutralitu daňové zátěže všech hospodářských činností bez ohledu
         na jejich účel nebo výsledky za podmínky, že tyto činnosti v zásadě samy podléhají DPH (viz zejména rozsudky ze dne 22. února
         2001, Abbey National, C‑408/98, Recueil, s. I‑1361, bod 24, a ze dne 21. dubna 2005, HE, C‑25/03, Sb. rozh. s. I‑3123, bod
         70).

      49     Otázka, zda DPH za předchozí nebo následující prodej týkající se dotčeného zboží byla, nebo nebyla zaplacena do státní pokladny,
         nemá vliv na nárok osoby povinné k dani na odpočet DPH odvedené na vstupu (viz v tomto smyslu usnesení ze dne 3. března 2004,
         Transport Service, C‑395/02, Recueil, s. I‑1991, bod 26). Podle základní zásady, která je vlastní společnému systému DPH a vyplývá
         z článků 2 první a šesté směrnice, se DPH vztahuje na každé plnění v rámci výroby nebo distribuce po odpočtu daně přímo zatěžující
         jednotlivé nákladové prvky (viz zejména rozsudky ze dne 8. června 2000, Midland Bank, C‑98/98, Recueil, s. I‑4177, bod 29;
         ze dne 27. listopadu 2003, Zita Modes, C‑497/01, Recueil, s. I‑14393, bod 37, a výše uvedený rozsudek Optigen a další, bod
         54).

      50     V tomto kontextu, jak připomněl předkládající soud, z ustálené judikatury vyplývá, že zásada daňové neutrality brání obecné
         diferenciaci mezi legálními a protiprávními plněními. Z toho vyplývá, že kvalifikace jednání jako protiprávního sama o sobě
         nezakládá výjimku ze zdanění tohoto jednání. Taková výjimka se uplatní pouze ve specifických situacích, kdy je z důvodu konkrétních
         vlastností určitého zboží nebo určitých služeb vyloučena jakákoli hospodářská soutěž mezi legálním a protiprávním hospodářským
         odvětvím (viz zejména rozsudky ze dne 29. června 1999, Coffeeshop „Siberië“, C‑158/98, Recueil, s. I‑3971, body 14 a 21, jakož
         i ze dne 29. června 2000, Salumets a další, C‑455/98, Recueil, s. I‑4993, bod 19). Je přitom nesporné, že tak tomu není ani
         v případě počítačových součástek, ani v případě vozidel dotčených v původním řízení.

      51     Vzhledem k výše uvedenému se jeví, že subjekty, které přijmou veškerá opatření, která od nich mohou být rozumně vyžadována,
         aby zajistily, že jejich plnění nejsou součástí podvodu, bez ohledu na to, zda se jedná o podvod na DPH, nebo jiné podvody,
         musejí mít možnost důvěřovat legalitě uvedených plnění, aniž by riskovaly ztrátu svého nároku na odpočet DPH odvedené na vstupu
         (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 11. května 2006, Federation of Technological Industries, C‑384/04, Sb. rozh. s. I‑4191,
         bod 33).

      52     Z toho vyplývá, že pokud je dodání uskutečněno osobou povinnou k dani, která nevěděla a nemohla vědět, že dotyčné plnění je
         součástí podvodu spáchaného prodávajícím, je třeba článek 17 šesté směrnice vykládat v tom smyslu, že brání pravidlu vnitrostátního
         práva, podle kterého zrušení smlouvy o prodeji, podle ustanovení občasného práva, které způsobuje absolutní neplatnost této
         smlouvy pro rozpor s veřejným pořádkem z důvodu protiprávnosti na straně prodávajícího, vede ke ztrátě nároku na odpočet DPH
         odvedené touto osobou povinnou k dani. V tomto ohledu není relevantní otázka, zda uvedená neplatnost vyplývá z podvodu na
         DPH, nebo z jiných podvodů.

      53     Naopak objektivní kritéria, na kterých jsou založeny pojmy „dodání zboží uskutečněná osobou povinnou k dani, která jedná jako
         taková,“ a „hospodářská činnost“, nejsou splněna v případě daňového podvodu spáchaného samotnou osobou povinnou k dani (viz
         rozsudek ze dne 21. února 2006, Halifax a další, C‑255/02, Sb. rozh. s. I‑1609, bod 59).

      54     Jak již totiž Soudní dvůr připomněl, boj proti podvodu, vyhýbání se daňové povinnosti a případným zneužitím je cílem, který
         je šestou směrnicí uznán a podporován (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 29. dubna 2004, Gemeente Leusden a Holin Groep,
         C‑487/01 a C‑7/02, Recueil, s. I‑5337, bod 76). Procesní subjekty se nemohou podvodně nebo zneužívajícím způsobem dovolávat
         práva Společenství (viz zejména rozsudky ze dne 12. května 1998, Kefalas a další, C‑367/96, Recueil, s. I‑2843, bod 20; ze
         dne 23. března 2000, Diamantis, C‑373/97, Recueil, s. I‑1705, bod 33, a ze dne 3. března 2005, Fini H, C‑32/03, Sb. rozh.
         I‑1599, bod 32).

      55     Pokud daňový orgán konstatuje, že nárok na odpočet byl uplatněn podvodně, je oprávněn požadovat vrácení odpočtených částek
         se zpětným účinkem (viz zejména rozsudky ze dne 14. února 1985, Rompelman, 268/83, Recueil, s. 655, bod 24; ze dne 29. února
         1996, INZO, C‑110/94, Recueil, s. I‑857, bod 24, a výše uvedený rozsudek Gabalfrisa a další, bod 46) a je věcí vnitrostátního
         soudu, aby odmítl přiznat nárok na odpočet, pokud je s přihlédnutím k objektivním skutečnostem prokázáno, že tento nárok je
         uplatňován podvodně (viz výše uvedený rozsudek Fini H, bod 34).

      56     Stejně tak osoba povinná k dani, která věděla nebo měla vědět, že se svým nákupem účastní plnění, které je součástí podvodu
         na DPH, musí být pro účely šesté směrnice považována za osobu účastnící se tohoto podvodu, a to bez ohledu na to, zda má z následného
         prodeje zboží prospěch, či nikoli.

      57     V takové situaci totiž osoba povinná k dani pomáhá pachatelům podvodu a stává se jejich spolupachatelem.
      58     Mimoto, tím, že takový výklad ztěžuje podvodná plnění, jim může i zabránit.
      59     Je tedy věcí vnitrostátního soudu odmítnout přiznat nárok na odpočet, pokud je s přihlédnutím k objektivním skutečnostem prokázáno,
         že osoba povinná k dani věděla nebo měla vědět, že se svým nákupem účastní plnění, které je součástí podvodu na DPH, a to
         i tehdy, pokud dotčené plnění splňuje objektivní kritéria, na základě kterých jsou založeny pojmy „dodání zboží uskutečněné
         osobou povinnou k dani, jednající jako taková,“ a „hospodářská činnost“.

      60     Z výše uvedeného vyplývá, že na otázky je třeba odpovědět tak, že pokud je dodání uskutečněno pro osobu povinnou k dani, která
         nevěděla a nemohla vědět, že dotyčné plnění je součástí podvodu spáchaného prodávajícím, je třeba článek 17 šesté směrnice
         vykládat v tom smyslu, že brání pravidlu vnitrostátního práva, podle kterého zrušení smlouvy o prodeji podle ustanovení občanského
         práva, které způsobuje absolutní neplatnost této smlouvy pro rozpor s veřejným pořádkem z důvodu protiprávnosti na straně
         prodávajícího, vede ke ztrátě nároku na odpočet DPH odvedené touto osobou povinnou k dani. V tomto ohledu není relevantní,
         zda uvedená neplatnost vyplývá z podvodu na DPH, nebo z jiných podvodů.

      61     Naopak, pokud je s přihlédnutím k objektivním skutečnostem prokázáno, že dodání je uskutečněno pro osobu povinnou k dani,
         která věděla nebo měla vědět, že se svým nákupem účastní plnění, které je součástí podvodu na DPH, je věcí vnitrostátního
         soudu odmítnout takové osobě povinné k dani přiznat nárok na odpočet.

       K nákladům řízení
      62     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      Pokud je dodání uskutečněno pro osobu povinnou k dani, která nevěděla a nemohla vědět, že dotyčné plnění je součástí podvodu
            spáchaného prodávajícím, je třeba článek 17 šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů
            členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně, ve znění směrnice
            Rady 95/7/ES ze dne 10. dubna 1995, vykládat v tom smyslu, že brání pravidlu vnitrostátního práva, podle kterého zrušení smlouvy
            o prodeji na základě ustanovení občanského práva, které způsobuje absolutní neplatnost této smlouvy pro rozpor s veřejným
            pořádkem z důvodu protiprávnosti na straně prodávajícího, vede ke ztrátě nároku na odpočet daně z přidané hodnoty odvedené
            touto osobou povinnou k dani. V tomto ohledu není relevantní otázka, zda uvedená neplatnost vyplývá z podvodu na dani z přidané
            hodnoty, nebo z jiných podvodů.
      Naopak, pokud je s přihlédnutím k objektivním skutečnostem prokázáno, že dodání je uskutečněno pro osobu povinnou k dani,
            která věděla nebo měla vědět, že se svým nákupem účastní plnění, které je součástí podvodu na dani z přidané hodnoty, je věcí
            vnitrostátního soudu odmítnout takové osobě povinné k dani přiznat nárok na odpočet.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: francouzština.