title: Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 14. prosince 2004. # Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. Snc, Livio Danielis a Domenico D'Alessandro proti Komisi Evropských společenství. # Celní unie - Operace tranzitu Společenství - Podvod - Pašování cigaret - Prominutí dovozního cla - Nařízení (EHS) č. 1430/79 - Článek 13: ustanovení o spravedlnosti - Pojem ,zvláštní případ‛. # Věc T-332/02.

text:
      Věc T-332/02
      Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. Snc a další
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Celní unie – Operace tranzitu Společenství – Podvod – Pašování cigaret – Prominutí dovozního cla – Nařízení (EHS) č. 1430/79 – Článek 13: ustanovení o spravedlnosti – Pojem ,zvláštní případ‘ “
      Rozsudek Soudu (pátého senátu) ze dne 14. prosince 2004
      Shrnutí rozsudku
      1.     Vlastní zdroje Evropských společenství – Vrácení či prominutí dovozního nebo vývozního cla – Článek 13 nařízení č. 1430/79
            – Dosah – Omezení – Použití celního práva hmotného – Výlučná pravomoc vnitrostátních orgánů
      (Článek 234 ES; nařízení Rady č. 1430/79, čl. 13 odst. 1)
      2.     Vlastní zdroje Evropských společenství – Vrácení či prominutí dovozního nebo vývozního cla – Článek 13 nařízení č. 1430/79
            – Dosah – Rozhodovací pravomoc Komise – Pravidla uplatňování
      (Nařízení Rady č. 1430/79, čl. 13 odst. 1)
      3.     Vlastní zdroje Evropských společenství – Vrácení či prominutí dovozního nebo vývozního cla – Článek 13 nařízení č. 1430/79
            – „Zvláštní případ“ – Pojem – Vnitrostátní orgány, které v rámci vyšetřování nechaly úmyslně dopustit protiprávní jednání
            a porušení, čímž vznikl dlužníkovi v dobré víře celní dluh – Vážné pochybení Komise nebo vnitrostátních orgánů – Zahrnutí
            – Věc, která nepředstavuje zvláštní případ
      (Nařízení Rady č. 1430/79, čl. 13 odst. 1)
      1.     Jediným cílem ustanovení čl. 13 odst. 1 nařízení č. 1430/79 o vrácení nebo prominutí dovozního nebo vývozního cla je umožnit,
         pokud jsou splněny některé zvláštní podmínky a při neexistenci hrubé nedbalosti či podvodného jednání, osvobození hospodářských
         subjektů od zaplacení cla, které dluží, a neumožnit zpochybnění samotné zásady vymahatelnosti celního dluhu. Určení existence
         a přesné částky dluhu totiž spadá do pravomoci vnitrostátních orgánů. Krom toho mohou být rozhodnutí přijatá těmito orgány
         napadena u vnitrostátních soudů, přičemž tyto soudy mohou předložit Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce
         podle článku 234 ES.

      (viz body 33–34, 101)
      2.     Článek 13 odst. 1 nařízení č. 1430/79 o vrácení nebo prominutí dovozního nebo vývozního cla představuje obecné ustanovení
         o spravedlnosti, určené k pokrytí jiných případů než těch, které byly nejběžněji shledány v praxi a které mohou být v okamžiku
         přijetí tohoto nařízení předmětem zvláštní právní úpravy. Toto ustanovení je určeno k použití, pokud okolnosti, které charakterizují
         vztah mezi hospodářským subjektem a správou, jsou takové, že není spravedlivé, aby tento subjekt nesl škodu, kterou by obvykle
         neutrpěl.

      S ohledem na toto ustanovení musejí být splněny dvě kumulativní podmínky, aby mohlo být dovozní clo prominuto, a to existence
         zvláštního případu a neexistence podvodného jednání nebo hrubé nedbalosti ze strany hospodářského subjektu.

      Komise při přijímání rozhodnutí za použití uvedeného obecného ustanovení o spravedlnosti disponuje posuzovací pravomocí. Vrácení
         nebo prominutí dovozního cla krom toho představují výjimku z běžného režimu dovozů a vývozů, a v důsledku toho ustanovení
         stanovující takové vrácení nebo takové prominutí musí být vykládána striktně.

      (viz body 40–42)
      3.     Neinformování hospodářského subjektu, dlužníka celního dluhu, vnitrostátními orgány z důvodu potřeb vyšetřování prováděného
         celními nebo policejními orgány a určeného k identifikaci a zatčení pachatelů nebo spolupachatelů spáchaného podvodu nebo
         jeho přípravy, o průběhu tohoto vyšetřování totiž představuje při neexistenci podvodného jednání nebo hrubé nedbalosti přičitatelných
         dlužníkovi zvláštní případ ve smyslu ustanovení o spravedlnosti čl. 13 odst. 1 nařízení č. 1430/79 o vrácení nebo prominutí
         dovozního nebo vývozního cla. Ačkoliv je totiž pravda, že vnitrostátní orgány mohou v rámci takového vyšetřování legitimně
         nechat úmyslně dopustit protiprávní jednání či porušení, zatížení dlužníka celního dluhu, které vyplývá z této volby spojené
         s pronásledováním, je přesto v rozporu s účelem ustanovení o spravedlnosti v tom, že by se tak dlužník nacházel ve výjimečné
         situaci vůči jiným subjektům vykonávajícím stejnou činnost.

      Přestože je dále pravda, že předložení dokladů dlužníkem, i když v dobré víře, u nichž se následně ukáže, že byly padělány,
         nepředstavuje samo o sobě zvláštní případ odůvodňující prominutí dovozního cla, existence takového případu se použije v případě,
         ve kterém se Komise nebo vnitrostátní celní orgány dopustily závažného porušení usnadňujícího podvodné použití dokladů.

      Co se týče celního zástupce na hranicích Společenství, který  vystavil osvědčení o tranzitu Společenství po odjezdu nákladního
         vozidla z místa ve třetí zemi, ani skutečnost, že operace jsou prováděny na hranici, a nikoli v místě odjezdu přepravy, ani
         nemožnost provést prohlídku nákladního vozidla nepředstavují skutečnosti, které by mohly dostat subjekt do výjimečného postavení
         vůči ostatním hospodářským subjektům, vzhledem k tomu, že se tyto okolnosti dotýkají neurčitého počtu subjektů. Nepředstavují
         tedy zvláštní případ ve smyslu výše uvedeného ustanovení.

      (viz body 51, 70, 72, 84)
ROZSUDEK SOUDU (pátého senátu)
      14. prosince 2004 (*)

      „Celní unie – Operace tranzitu Společenství – Podvod – Pašování cigaret – Prominutí dovozního cla – Nařízení (EHS) č. 1430/79 – Článek 13: ustanovení o spravedlnosti – Pojem ,zvláštní případ‘ “
      Ve věci T‑332/02,
      Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. Snc, se sídlem v Terstu (Itálie),

      Livio Danielis, s bydlištěm v Terstu,

      Domenico D'Alessandro, s bydlištěm v Terstu,

      zastoupení G. Leonem, advokátem,
      žalobci,
      proti
      Komisi Evropských společenství, původně zastoupené X. Lewisem a R. Amorosim, jako zmocněnci, poté X. Lewisem, ve spolupráci s G. Bambarou, advokátem, s adresou
         pro účely doručování v Lucemburku,

      žalované,
      jejímž předmětem je návrh na zrušení rozhodnutí Komise REM 14/01 ze dne 28. června 2002, kterým bylo zamítnuto vyhovět ve
         prospěch žalobců žádosti o prominutí dovozního cla podané Italskou republikou, a podpůrně návrh směřující k určení částečného
         prominutí celního dluhu odpovídajícího uvedenému clu,

      SOUD PRVNÍHO STUPNĚ EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (pátý senát),
      ve složení P. Lindh, předsedkyně, R. García-Valdecasas a J. D. Cooke, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře:
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 29. června 2004,
      vydává tento
      Rozsudek
       Právní rámec
      1       Tranzit Společenství je celní režim, jehož cílem je usnadnit pohyb zboží uvnitř Společenství. Tento režim, který zahrnuje
         řízení vnějšího tranzitu Společenství a řízení vnitřního tranzitu Společenství, zejména umožňuje, že zboží přicházející na
         celní území Společenství je přepravováno z místa vstupu do Společenství do místa určení bez obnovení celních formalit během
         přechodu z jednoho členského státu do druhého. Z článku 1 odst. 2 nařízení Rady (EHS) č. 222/77 ze dne 13. prosince 1976 o tranzitu
         Společenství (Úř. věst. 1977 L 38, s. 1), použitelného v dotčené rozhodné době vyplývá, že v řízení vnějšího tranzitu Společenství
         obíhá zejména zboží pocházející ze třetích zemí, které se nenachází ve volném oběhu v členských státech Společenství ve smyslu
         článků 9 a 10 Smlouvy o ES (nyní článků 23 ES a 24 ES).

      2       Podle článku 12 uvedeného nařízení musí být všechno zboží předmětem celního prohlášení T 1, aby obíhalo v řízení vnějšího
         tranzitu Společenství. Toto celní prohlášení je podepsáno osobou, která žádá o provedení operace nebo jejím oprávněným zmocněncem
         a je předloženo celnímu úřadu odeslání nejméně ve třech provedeních s přiloženým přepravním dokladem a ostatními doplňujícími
         doklady. Přeprava zboží se uskutečňuje na základě vyhotovení tranzitního dokladu T 1 předaného hlavnímu povinnému nebo jeho
         zmocněnci celním úřadem odeslání (čl. 19 odst. 1).

      3       Článek 11 písm. a) nařízení č. 222/77 stanoví, že „hlavním povinným“ se rozumí osoba, která případně prostřednictvím oprávněného
         zmocněnce požaduje celním prohlášením, jež je předmětem požadovaných celních formalit, uskutečnění operace tranzitu Společenství
         a odpovídá tak příslušným orgánům za řádný výkon této operace. Hlavní povinný je povinen předložit zboží ve stanovené lhůtě
         celnímu úřadu určení v nezměněném stavu a dodržet přitom opatření přijatá příslušnými orgány ke ztotožnění zboží, jakož i dodržovat
         předpisy vztahující se na tranzitní režim a tranzit v jakémkoli z členských států, jehož území je během přepravy využito [článek
         13 písm. a) a b)].

      4       Článek 36 odst. 1 nařízení č. 222/77 stanoví, že pokud je nesporné, že během nebo při operaci tranzitu Společenství došlo
         k porušení nebo pochybení v určitém členském státě, vymáhání cla a ostatních poplatků případně vymahatelných je prováděno
         tímto členským státem v souladu s jeho právními a správními ustanoveními, aniž by byl dotčen postup v trestním řízení.

      5       Nařízení Rady (EHS) č. 2144/87 ze dne 13. července 1987 o celním dluhu (Úř. věst. L 201, s. 15) stanoví, že celní dluh vzniká
         zejména odnětím zboží podléhajícího dovoznímu clu celnímu dohledu, což zahrnuje dočasné uskladnění tohoto zboží nebo jeho
         propuštění do celního režimu zahrnujícího celní dohled [čl. 2 odst. 1 písm. c)].

      6       Článek 4 nařízení Rady (EHS) č. 1031/88 ze dne 18. dubna 1988 o určení osob povinných k zaplacení celního dluhu (Úř. věst.
         L 102, s. 5) stanoví:

      „1. Vznikl-li celní dluh podle čl. 2 odst. 1 [písm.] c) nařízení […] č. 2144/87, osoba povinná k zaplacení tohoto dluhu je
         ta, která odňala zboží celnímu dohledu.

      K zaplacení tohoto dluhu jsou rovněž společně a nerozdílně povinny v souladu s platnými ustanoveními v členských státech:

      a)      osoby, které se tohoto odnětí zboží celnímu dohledu zúčastnily, jakož i osoby, které získaly či držely dotyčné zboží;
      b)      všechny ostatní osoby, které jsou za toto odnětí zboží odpovědné.
      2. Krom toho je k zaplacení tohoto celního dluhu společně a nerozdílně povinna osoba, která má plnit povinnosti, které vyplývají
         z dočasného uskladnění zboží podléhajícího dovoznímu clu nebo z použití celního režimu, do kterého bylo toto zboží propuštěno.“
         (neoficiální překlad)
      7       Celní právní úprava Společenství stanoví možnost úplného nebo částečného vrácení zaplaceného dovozního nebo vývozního cla
         nebo prominutí částky celního dluhu. Podmínky pro prominutí cla použitelné v projednávaném případě byly stanoveny v článku
         13 nařízení Rady (EHS) č. 1430/79 ze dne 2. července 1979 o vrácení nebo prominutí dovozního nebo vývozního cla (Úř. věst.
         L 175, s. 1), ve znění vyplývajícím z nařízení Rady (EHS) č. 3069/86 ze dne 7. října 1986, kterým se mění nařízení č. 1430/79
         (Úř. věst. L 286, s. 1). Toto ustanovení stanovilo:

      „1. Dovozní clo lze vrátit nebo prominout ve zvláštních případech […], které vyplývají z okolností, jež nelze přičítat podvodnému
         jednání nebo hrubé nedbalosti zúčastněné osoby.

      […]“ (neoficiální překlad)
      8       Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 2144/87 stanoví, že s výhradou výjimek, které se nevztahují na projednávaný spor, zaniká
         celní dluh zabavením zboží.

       Skutkový základ sporu
      9       Žalobci jsou veřejnou obchodní společností v likvidaci s obchodní firmou Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. (dále jen
         „Nordspedizionieri“), složenou z celních zástupců a se sídlem v Terstu (Itálie) a dvou jejích společníků, L. Danielise a D.
         D’Alessandra, kteří jsou neomezeně a společně a nerozdílně odpovědní.

      10     Dne 30. října 1991 Nordspedizionieri provedla na žádost podniku Cumberland Ltd prohlášení o vnějším tranzitu Společenství
         u celního úřadu Fernetti (Itálie). Toto prohlášení se týkalo odeslání 1 400 balíků, tj. 12 620 kg obalového kartonu, koupených
         u slovinské společnosti Proexim Export-Import, s místem určení ve Španělsku. Dne 5. listopadu 1991 Nordspedizionieri provedla
         prohlášení o vnějším tranzitu Společenství, které bylo totožné s prohlášením ze dne 30. října, s výjimkou množství odeslaných
         balíků obalového kartonu, jejichž počet byl tentokrát 1 210, představující hmotnost 12 510 kg. Dne 16. listopadu 1991 tato
         společnost provedla třetí prohlášení o tranzitu týkající se 1 500 balíků obalového kartonu, tj. 12 842 kg. Při všech třech
         operacích byla přeprava provedena slovinským nákladním vozidlem se stejnou poznávací značkou.

      11     Po vybavení celních formalit odpovídajících výše uvedené třetí operaci bylo nákladnímu vozidlu povoleno pokračovat v cestě.
         Chvíli poté požádal ředitel celního úřadu Fernetti Guardia di Finanza základny této oblasti, aby provedla prohlídku nákladu
         nákladního vozidla. Nákladní vozidlo, které již opustilo celní zónu, bylo pronásledováno a zastaveno Guardia di Finanza několik
         kilometrů za hranicí. Nákladní vozidlo se v eskortě vrátilo na celnici Fernetti za účelem prohlídky. Prohlídka odhalila, že
         obalové kartony nebyly prázdné, jak uvádělo prohlášení o tranzitu, ale naplněné cigaretami. Konkrétně bylo odhaleno 8 190
         kg zahraničních cigaret, roztříděných do 819 balíků, s původem mimo Společenství. Řidič nákladního vozidla, pan C., byl zadržen
         a nákladní vozidlo a náklad byly zajištěny, jakož i doklady, které měl řidič u sebe.

      12     Vyšetřování vedené italskými celními orgány ve spolupráci se slovinskými orgány prokázalo, že pan C. se rovněž podílel na
         třech dalších podobných operacích pašování cigaret, za použití tranzitních prohlášení ze dne 30. října a 5. listopadu 1991
         vyhotovených společností Nordspedizionieri, jakož i prohlášení podaného dne 16. září 1991 společností Centralsped Srl. Pokud
         se jedná o přepravy ze dne 30. října a 5. listopadu 1991, vyšetřování odhalilo, že poté, co byly náklady skládající se především
         ze zpracovaného tabáku deklarovány u slovinských celních orgánů, byly stejné náklady dovezeny do Itálie jako náklady obalových
         kartonů. Po vybavení celních formalit na celnici Fernetti, pokračovalo nákladní vozidlo ve své cestě do odlišného místa určení,
         než bylo uvedeno v celních prohlášeních, a náklady byly tajně vyloženy v Itálii.

      13     V rámci svého vyšetřování dotčených operacích pašování odhalily italské orgány sklad nacházející se v Bareggio (Milán, Itálie),
         ve kterém se nacházel zpracovaný tabák. Dne 8. dubna 1992 zadržela policie během prohlídky tohoto skladu 801 kartonů cigaret,
         tj. 8 010 kg, které byly zajištěny.

      14     Dne 16. října 1992 žalobci obdrželi od oddělení příjmů hlavního celního úřadu Terstu, jako hlavní povinní tranzitu Společenství
         pro operace ze dne 30. října a 5. listopadu 1991, příkaz k zaplacení částky 2 951 462 300 italských lir (ITL), z toho 2 501
         239 200 ITL na clo a 450 223 100 ITL na úroky, uložené za protiprávní dovoz a uvedení do spotřeby 1 700 kartonů, tj. 17 000
         kg, zahraničního zpracovaného tabáku, na celním území Společenství. Jelikož byl náklad ze dne 16. listopadu 1991 zajištěn
         italskými celními orgány před jeho uvedením do spotřeby, nebylo žalobcům v tomto ohledu uloženo žádné clo.

      15     Dne 28. října 1992 podali žalobci odpor proti příkazu celních služeb italské finanční správy ze dne 16. října 1992. Rozsudkem
         vydaným dne 12. září 1994 Tribunale civile e penale di Trieste (Itálie) prohlásil napadený příkaz za neplatný. Rozsudkem ze
         dne 5. září 1996 změnil Corte d’appello di Trieste uvedený rozsudek a uložil společnosti Nordspedizionieri a jejím společníkům,
         těmto podpůrně ale společně a nerozdílně, povinnost zaplatit částku 2 951 462 300 ITL uvedenou ve sporném příkazu. Rozsudkem
         ze dne 26. ledna 1999 zamítl Corte suprema di cassazione opravný prostředek podaný žalobci proti rozsudku Corte d’appello.

      16     Dne 14. ledna 1994 soudce příslušný k předběžnému vyšetřování Tribunale civile e penale di Trieste vydal usnesení o zastavení
         trestních stíhání, která byla zahájena z důvodu pašování cigaret proti G. Baldimu, společníkovi společnosti Nordspedizionieri
         a autoru tří tranzitních prohlášení vydaných společností Nordspedizionieri, která byla použita v dotčených operacích pašování.

      17     Dne 14. listopadu 2000 žalobci podali ke službám Komise žádost o prominutí cla vymáhaného italskými celními orgány. Dne 4.
         června 2001 italské orgány podaly Komisi žádost o prominutí cla ve výši 497 589 687 ITL, tj. 256 983,63 eur (EUR).

      18     Dopisem ze dne 18. prosince 2001 Komise požádala italské orgány o dodatečné informace. Dopisem ze dne 11. února 2002 italské
         celní orgány potvrdily, že částka cla, jejíž prominutí bylo požadováno, činila 497 589 687 ITL.

      19     Dne 28. června 2002 Komise přijala rozhodnutí, kterým zamítla žádost Italské republiky ze dne 4. června 2001 o prominutí celního
         dluhu, který žalobci dlužili (dále jen „napadené rozhodnutí“). Komise shledala, že v projednávaném případě nejde o zvláštní
         případ, který vyplývá z okolností, jež nelze přičítat podvodnému jednání nebo hrubé nedbalosti ze strany žalobců ve smyslu
         článku 13 nařízení č. 1430/79, a že tedy prominutí dovozního cla ve výši 256 983,63 eur, tj. 497 589 687 ITL, není odůvodněné.

       Řízení a návrhy účastníků řízení
      20     Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 30. října 2002 podali žalobci tuto žalobu.
      21     Na základě zprávy soudce zpravodaje rozhodl Soud (pátý senát) o zahájení ústní části řízení. V rámci procesních organizačních
         opatření vyzval Soud Komisi, aby předložila určité dokumenty. Komise této výzvě ve stanovené lhůtě vyhověla.

      22     Řeči účastníků řízení a odpovědi na otázky Soudu byly vyslechnuty na veřejném jednání, které se konalo dne 29. června 2004.

      23     Žalobci navrhují, aby Soud:
      –       zrušil napadené rozhodnutí a prohlásil, že požadované prominutí dovozního cla je v projednávaném případě přípustné;
      –       podpůrně shledal, že je nutné prominout clo, pokud jde o celní dluh vztahující se na 8 010 kg zahraničního zpracovaného tabáku
         zajištěného italskými orgány dne 8. dubna 1992 v ilegálním skladu v Bareggio;

      –       uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
      24     Komise navrhuje, aby Soud:
      –       prohlásil návrh žalobců za nepřípustný, pokud jde o popření přesné částky celního dluhu a jejich návrh, aby Soud uznal jejich
         právo na prominutí cla pro 8 010 kg zajištěného tabáku;

      –       zamítl žalobu ve zbývající části jako neopodstatněnou;
      –       uložil žalobcům náhradu nákladů řízení.
       Právní otázky
      I –  K návrhům směřujícím ke zrušení napadeného rozhodnutí
      25     Žalobci se na podporu svých návrhů na zrušení zaprvé dovolávají důvodu vycházejícího z několika nesprávných skutkových zjištění
         obsažených v napadeném rozhodnutí a zadruhé důvodu vycházejícího z existence zvláštního případu a neexistence podvodného jednání
         nebo hrubé nedbalosti ve smyslu článku 13 nařízení č. 1430/79.

      A –  K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z několika nesprávných skutkových zjištění obsažených v napadeném rozhodnutí
      26     Žalobci tvrdí, že napadené rozhodnutí obsahuje několik vad. Tvrdí totiž, že zaprvé provedený popis šetření nákladu odpovídajícího
         celnímu prohlášení ze dne 16. listopadu 1991 a zadruhé tvrzení, že žalobci požádali o prominutí cla pouze pro částku 497 589
         687 ITL, jsou nepřesné.

      1.     Pokud jde o šetření operace ze dne 16. listopadu 1991
       Argumenty účastníků řízení
      27     Žalobci uvádějí, že ve čtvrtém bodu odůvodnění napadeného rozhodnutí je uvedeno, že celní úřad Fernetti provedl za pomoci
         Guardia di Finanza šetření nákladu odpovídajícího prohlášení ze dne 16. listopadu 1991. Uplatňují, že ve skutečnosti celní
         orgány neprovedly šetření zboží v celní zóně v okamžiku předložení tranzitního prohlášení, ale rozhodly se provést kontrolu
         zboží po odjezdu nákladního vozidla, to znamená po ukončení celních formalit.

      28     Komise podotýká, že nákladní vozidlo zajišťující přepravu zboží, které je předmětem celního prohlášení ze dne 16. listopadu
         1991, nebylo pronásledováno italskými policejními silami ihned po ukončení celních operací, ale že toto pronásledování bylo
         zahájeno až teprve tehdy, když si policie uvědomila, že nákladní vozidlo odjelo.

       Závěry Soudu
      29     Je nutné podotknout, že čtvrtý bod odůvodnění napadeného rozhodnutí pouze uvádí následující: „Celní úřad [Fernetti] provedl
         za pomoci Guardia di Finanza šetření nákladu odpovídajícího [prohlášení ze dne 16. listopadu 1991], z něhož vyšlo najevo,
         že se náklad skládal výhradně z cigaret. Zboží bylo zajištěno a řidič vozidla byl zadržen.“ Z tohoto stručného tvrzení nevyplývá,
         že k šetření nákladu nedošlo ani v okamžiku předložení prohlášení, ani v celní zóně, ani před ukončením celních formalit.
         Jelikož je nesporné, že šetření bylo provedeno Guardia di Finanza na žádost ředitele celního úřadu Fernetti, je nutné dospět
         k závěru, že čtvrtý bod odůvodnění napadeného rozhodnutí není stižen žádným nesprávným skutkovým zjištěním.

      30     Tuto část žalobní důvodu je tedy nutné zamítnout.
      2.     Pokud jde o částku požadovaného prominutí cla
       Argumenty účastníků řízení
      31     Žalobci uplatňují, že napadené rozhodnutí chybně uvádí, že požadovali prominutí cla ve výši 497 589 687 ITL. Podle nich z jejich
         žádosti ze dne 14. listopadu 2000 zaslané Komisi vyplývá, že požadovali prominutí celkové částky, která po nich byla dne 16.
         října 1992 vymáhána příkazem italských celních orgánů, tj. 2 951 462 300 ITL. Žalobci v tomto ohledu uplatňují, že nesprávné
         skutkové zjištění Komise je způsobilé ovlivnit rozsah sporu, neboť jedním z důvodů, které by ospravedlňovaly požadované prominutí,
         byla právě vysoká částka dotčeného daňového dluhu a hospodářská zátěž, kterou jim působí. Toto pochybení má tedy dopad na
         samotné odůvodnění rozhodnutí. Žalobci rovněž tvrdí, že přesné určení předmětu každého sporu není předmětem volného uvážení
         a že přesná částka hospodářského sporu musí být patřičně určena ve všech stadiích řízení.

      32     Komise tvrdí, že část žalobního důvodu vycházející z údajného pochybení ve výpočtu částky celního dluhu je nepřípustná, neboť
         žalobci popírají touto cestou částku celního dluhu určenou italskými orgány.

       Závěry Soudu
      33     Z ustálené judikatury vyplývá, že jediným cílem ustanovení čl. 13 odst. 1 nařízení č. 1430/79 je umožnit, pokud jsou splněny
         některé zvláštní podmínky a při neexistenci hrubé nedbalosti či podvodného jednání, osvobození hospodářských subjektů od zaplacení
         cla, které dluží, a neumožnit zpochybnění samotné zásady vymahatelnosti celního dluhu [rozsudky Soudního dvora ze dne 12.
         března 1987, Cerealmangimi a Italgrani v. Komise, 244/85 a 245/85, Recueil, s. 1303, bod 11, a ze dne 6. července 1993, CT
         Control (Rotterdam) a JCT Benelux v. Komise, C‑121/91 a C‑122/91, Recueil, s. I‑3873, bod 43; rozsudek Soudu ze dne 11. července
         2002, Hyper v. Komise, T‑205/99, Recueil, s. II -3141, bod 98].

      34     Určení existence a přesné částky dluhu totiž spadá do pravomoci vnitrostátních orgánů. Žádosti zaslané Komisi podle článku
         13 nařízení č. 1430/79 se však netýkají otázky, zda ustanovení celního práva hmotného byla vnitrostátními celními orgány správně
         použita. Soud připomíná, že rozhodnutí přijatá těmito orgány mohou být napadena u vnitrostátních soudů, přičemž tyto soudy
         mohou předložit Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podle článku 234 ES (rozsudky Soudu ze dne 16. července
         1998, Kia Motors a Broekman Motorships v. Komise, T‑195/97, Recueil, s. II‑2907, bod 36, a výše uvedený rozsudek Hyper v. Komise,
         bod 98).

      35     Předcházející úvahy nelze vyvrátit argumenty žalobců, podle kterých v podstatě přesné určení hospodářského nároku tvořícího
         předmět každého sporu musí být způsobilé být předmětem diskuze ve všech stadiích řízení. Toto tvrzení porušuje jak rozdělení
         pravomocí v oblasti celnictví mezi vnitrostátními orgány a Komisí, tak zvláštnost a meze mechanismu prominutí nebo vrácení
         cla stanoveného v čl. 13 odst. 1 nařízení č. 1430/79.

      36     S ohledem na výše uvedené je namístě dospět k závěru, že část žalobního důvodu vycházející z údajného pochybení obsaženého
         v napadeném rozhodnutí ohledně požadované částky prominutí žalobci je nepřípustná, jelikož v této části žalobního důvodu žalobci
         popírají výpočet přesné částky celního dluhu.

      37     V každém případě je nutné konstatovat, že napadené rozhodnutí neobsahuje žádné nesprávné skutkové zjištění v tom, že uvádí,
         že žalobci požadovali prominutí částky 497 589 687 ITL odpovídající clu, které po nich bylo vymáháno italskými orgány. Dotčená
         částka odpovídá totiž částce, která je uvedena v žádosti Italské republiky ze dne 4. června 2001, přičemž tato částka byla
         následně na žádost Komise potvrzena italskými orgány dopisem ze dne 11. února 2002. V rozporu s tím, co tvrdí žalobci, skutečnost,
         že napadené rozhodnutí neuvádělo, že požadovali prominutí celkového daňového dluhu, který byl po nich vymáhán italskými orgány,
         nemá dopad ani na posouzení existence zvláštního případu, ani na odůvodnění napadeného rozhodnutí. Zaprvé tento daňový dluh
         zahrnoval kromě cla též DPH a spotřební daň, které nejsou předmětem řízení o prominutí stanoveného článkem 13 nařízení č.
         1430/79. Zadruhé, jelikož Komise se zabývala žádostí předloženou vnitrostátními orgány a s ohledem na výlučnou pravomoc posledně
         jmenovaných k určení celního dluhu, částka cla, kterou bylo třeba vybrat, jejíž prominutí bylo požadováno, byla částka uvedená
         vnitrostátními orgány.

      38     Je tedy namístě tuto část žalobního důvodu zamítnout.
      39     V důsledku toho musí být první žalobní důvod zamítnut.
      B –  K druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z existence zvláštního případu a neexistence podvodného jednání nebo hrubé nedbalosti
            ve smyslu článku 13 nařízení č. 1430/79
      1.     Úvodní poznámky
      40     Je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury představuje čl. 13 odst. 1 nařízení č. 1430/79 obecné ustanovení o spravedlnosti,
         určené k pokrytí jiných případů než těch, které byly nejběžněji shledány v praxi a které mohou být v okamžiku přijetí tohoto
         nařízení předmětem zvláštní právní úpravy (rozsudky Soudního dvora ze dne 15. prosince 1983, Schoellershammer v. Komise, 283/82,
         Recueil, s. 4219, bod 7; výše uvedený rozsudek Cerealmangimi a Italgrani v. Komise, bod 10; ze dne 26. března 1987, Coopérative
         agricole d’approvisionnement des Avirons, 58/86, Recueil, s. 1525, bod 22, a ze dne 18. ledna 1996, SEIM, C‑446/93, Recueil,
         s. I‑73, bod 41; rozsudek Soudu ze dne 4. července 2002, SCI UK v. Komise, T‑239/00, Recueil, s. II‑2957, bod 44). Toto ustanovení
         je určeno k použití, pokud okolnosti, které charakterizují vztah mezi hospodářským subjektem a správou, jsou takové, že není
         spravedlivé, aby tento subjekt nesl škodu, kterou by obvykle neutrpěl (výše uvedené rozsudky Coopérative agricole d’approvisionnement
         des Avirons v. Komise, bod 22, a SCI UK v. Komise, bod 50).

      41     S ohledem na článek 13 nařízení č. 1430/79 musejí být splněny dvě kumulativní podmínky, aby mohlo být dovozní clo prominuto,
         a to existence zvláštního případu a neexistence podvodného jednání nebo hrubé nedbalosti ze strany hospodářského subjektu
         (rozsudky Soudního dvora ze dne 26. listopadu 1998, Covita, C‑370/96, Recueil, s. I‑7711, bod 29, a ze dne 7. září 1999, De
         Haan, C‑61/98, Recueil, s. I‑5003, bod 42; výše uvedený rozsudek SCI UK v. Komise, bod 45).

      42     Je nutné rovněž poznamenat, že je ustálenou judikaturou, že Komise při přijímání rozhodnutí za použití obecného ustanovení
         o spravedlnosti stanoveného článkem 13 nařízení č. 1430/79 disponuje posuzovací pravomocí (rozsudky Soudu ze dne 9. listopadu
         1995, France-aviation v. Komise, T‑346/94, Recueil, s. II‑2841, bod 34; ze dne 17. září 1998, Primex Produkte Import-Export
         a další v. Komise, T‑50/96, Recueil, s. II‑3773, bod 60, a ze dne 18. ledna 2000, Mehibas Dordtselaan v. Komise, T‑290/97,
         Recueil, s. II‑15, body 46 a 78). Je namístě rovněž podotknout, že vrácení nebo prominutí dovozního cla, které může být přiznáno
         pouze za určitých podmínek a ve zvláště stanovených případech, představují výjimku z běžného režimu dovozů a vývozů a v důsledku
         toho, že ustanovení stanovující takové vrácení nebo takové prominutí musí být vykládána striktně (rozsudek Soudního dvora
         ze dne 11. listopadu 1999, Söhl & Söhlke, C‑48/98, Recueil s. I‑7877, bod 52, a rozsudek Soudu ze dne 12. února 2004, Aslantrans
         v. Komise, T‑282/01, Recueil, s. II-693, bod 55).

      2.     K existenci zvláštního případu
      43     Žalobci tvrdí, že se nacházejí ve zvláštním postavení ve smyslu článku 13 nařízení č. 1430/79. Zaprvé uplatňují, že italské
         orgány nechaly vědomě provést dotčené operace pašování za účelem zničení sítě překupníků; zadruhé, že se stali oběťmi podvodu,
         který přesahuje obchodní rizika vlastní jejich profesionální činnosti; zatřetí, že celní orgány nesplnily své povinnosti kontroly
         celních operací; začtvrté, že neměli možnost kontrolovat přepravní operace; konečně zapáté, že Komise v napadeném rozhodnutí
         nepřistoupila ke zvážení přítomných zájmů.

      a)     Pokud jde o údajnou předchozí vědomost italských orgánů o operacích pašování
       Argumenty účastníků řízení
      44     Žalobci uvádí, že dotčená povinnost pramení z vyšetřování provedeného celními úřady, které byly pravděpodobně o skutečnostech
         informovány.

      45     Žalobci připomínají, že dne 16. září 1991 provedl pan C. prostřednictvím dokladu o tranzitu Společenství vydaného společností
         Centralsped první přepravu s místem určení Irun (Španělsko). Tento tranzitní doklad byl při přijetí pátého provedení tranzitního
         dokladu T 1 celním úřadem Fernetti dne 20. září 1991 považován za vyřízený a byl předán celní oblasti Terstu dne 5. prosince
         1991. Žalobci tvrdí, že toto první vyřízení bylo jasně nesprávné.

      46     Žalobci rovněž poznamenávají, že přeprava ze dne 16. listopadu 1991 byla na žádost celnice Fernetti kontrolována, jakmile
         nákladní vozidlo opustilo celní zónu, což vyžadovalo pronásledování a zadržení nákladního vozidla. Žalobci uplatňují, že přepravy
         nejsou nikdy zastaveny po opuštění celní zóny, kromě případu, kdy Guardia di Finanza již byla uvědomena o existenci pašování.
         Žalobci podotýkají, že tato skutečnost vede k předpokladu, že odhalení cigaret nebylo náhodné v rámci namátkové kontroly zboží
         celními úřady, ale že Guardia di Finanza byla informována o skutečné povaze dotčeného nákladu.

      47     Žalobci rovněž konstatují, že v neděli dne 17. listopadu 1991, tj. méně než 24 hodin po prohlídce nákladního vozidla, a tedy
         v době, kdy ještě nebyl pan C. vyslechnut, Guardia di Finanza se dostavila do Brescie (Itálie), kde provedla domovní prohlídku
         nemovitosti, kterou obývala osoba následně obviněná z důvodu její účasti na operacích pašování cigaret.

      48     Žalobci navíc poznamenávají, že náklady tvořící předmět přeprav ze dne 30. října a 5. listopadu 1991 byly řádně deklarovány
         slovinským celním orgánům jako kartony zahraničního zpracovaného tabáku. Žalobci tvrdí, že slovinské orgány v rámci dohody
         o vzájemné správní pomoci uzavřené dne 16. listopadu 1965 mezi Itálií a Jugoslávií, tedy platné, informovaly italské orgány
         o přítomnosti tohoto citlivého zboží v nákladech přepravovaných panem C.

      49     Žalobci z výše uvedených okolností dovozují, že italské orgány věděly o tom, že pan C. provedl operace pašování a že za účelem
         odhalení a zatčení všech členů pašerácké sítě nechaly vědomě dopustit protiprávní jednání tím, že umožnily uskutečnění dvou
         operací přeprav, pro které žalobci vydali, při neznalosti skutečností, a tedy v dobré víře, osvědčení o tranzitu Společenství.
         Žalobci v tomto ohledu uplatňují, že Soud uznal, že prominutí dovozního cla bylo odůvodněno v případě podvodu spáchaného v rámci
         operace vnějšího tranzitu Společenství, kdy celní správa věděla o dotčeném protiprávním jednání (rozsudek Soudu ze dne 7.
         června 2001, Spedition Wilhelm Rotermund v. Komise, T‑330/99, Recueil, s. II‑1619). Rovněž podotýkají, že Soudní dvůr rozhodl,
         že potřeby vyšetřování celními nebo policejními orgány při neexistenci podvodného jednání nebo hrubé nedbalosti přičitatelných
         dlužníkovi a pokud posledně jmenovaný nebyl informován o průběhu vyšetřování, představují zvláštní případ ve smyslu čl. 13
         odst. 1 nařízení č. 1430/79 (výše uvedený rozsudek De Haan, bod 53).

      50     Komise trvá na tom, že postavení žalobců není srovnatelné s postavením žalobce ve věci, jež vedla k vydání výše uvedeného rozsudku
         De Haan. V této posledně uvedené věci Komise připomíná, že celní orgány byly informovány o pašování a úmyslně organizovaly
         kontrolovanou dodávku, zatímco v projednávané věci bylo pašování odhaleno při pravidelné celní kontrole při předložení tranzitních
         prohlášení celnici.

       Závěry Soudu
      51     Je namístě podotknout, že potřeby vyšetřování určeného k identifikaci a zatčení pachatelů nebo spolupachatelů spáchaného podvodu
         nebo jeho přípravy mohou legitimně odůvodnit úmyslné, úplné či částečné neinformování hlavního povinného o skutečnostech vyšetřování,
         i když posledně jmenovaný není nijak zapleten do spáchání podvodných jednání (výše uvedený rozsudek De Haan, bod 32). Vnitrostátní
         orgány tedy mohou legitimně nechat úmyslně dopustit protiprávní jednání či porušení za účelem lepšího zničení sítě, identifikování
         podvodníků a zjištění nebo posílení důkazů. Zatížení dlužníka celního dluhu, které vyplývá z této volby spojené s pronásledováním,
         je v rozporu s účelem ustanovení o spravedlnosti v tom, že by se dlužník nacházel ve výjimečné situaci vůči jiným subjektům
         vykonávajícím stejnou činnost. Neinformování dlužníka celními nebo policejními orgány z důvodu potřeb vyšetřování o jeho průběhu
         totiž představuje při neexistenci podvodného jednání nebo hrubé nedbalosti přičitatelných dlužníkovi zvláštní případ ve smyslu
         čl. 13 odst. 1 nařízení č. 1430/79 (viz výše uvedený rozsudek De Haan, bod 53).

      52     Je tedy třeba přezkoumat, zda existují skutečnosti způsobilé prokázat, jak tvrdí žalobci, že italské orgány byly informovány
         o dotčených operacích pašování cigaret a přesto povolily uskutečnění operací ze dne 30. října a 5. listopadu 1991.

      53     Soud má v první řadě za to, že skutečnost, že po vybavení celních formalit odpovídajících operaci ze dne 16. listopadu 1991
         požádal ředitel celního úřadu Fernetti, aby Guardia di Finanza provedla prohlídku nákladního vozidla, což vyžadovalo pronásledování
         a zadržení nákladního vozidla, není sama o sobě dostačující k prokázání toho, že orgány byly informovány o skutečné povaze
         nákladu. Jak uvádí protokol o zatčení vyhotovený dne 16. listopadu 1991 celnicí Fernetti, nařídil ředitel celního úřadu prohlídku
         vozidla, jelikož měl podezření, že se přepravovaný náklad lišil od deklarovaného nákladu. Skutečnost, že se tato prohlídka
         uskutečnila poté, co nákladní vozidlo již opustilo celní zónu, neumožňuje dospět k závěru, že se nejednalo o příležitostnou
         kontrolu.

      54     Soud má dále za to, že vyšetřování a domovní prohlídky provedené italskou policií v Brescii neprokazují, že italské orgány
         byly o pašování předem informovány. Z protokolu o domovní prohlídce vyhotoveného Guardia di Finanza Terstu dne 17. listopadu
         1991 totiž vyplývá, že dotčená policejní opatření byla provedena následně po odhalení cigaret v prohledávaném nákladním vozidlu
         ve Fernetti, jakož i po předběžném vyšetřování policie a přezkoumání zajištěné dokumentace, která patřila řidiči nákladního
         vozidla. Mimoto je nutné poznamenat, že na rozdíl od toho, co tvrdí žalobci, byl řidič nákladního vozidla krátce vyslechnut
         již dne 16. listopadu, následně po jeho zatčení.

      55     Krom toho je třeba upřesnit, že clo, jehož prominutí bylo požadováno, neodpovídá této celní operaci ze dne 16. listopadu 1991,
         nýbrž dřívějším operacím ze dne 30. října a 5. listopadu 1991. Údajná vědomost orgánů o pašování by tedy musela existovat
         před těmito dvěma daty, aby mohla být použita judikatura De Haan.

      56     V tomto ohledu je namístě konstatovat, že skutečnost, že prohlášení ze dne 16. září 1991 bylo nesprávně označeno za vyřízené,
         neprokazuje, že orgány byly informovány o operacích pašování ze dne 30. října a 5. listopadu 1991. Skutečnosti spisu totiž
         neumožňují dospět k závěru, že italské celní orgány věděly o údajném padělání před 16. listopadem 1991. Protokol vyhotovený
         celnicí Fernetti dne 16. prosince 1991 naopak uvádí, že operace pašování odpovídající operaci ze dne 16. září 1991 byla odhalena
         následně po výpovědi pana C. učiněné dne 16. listopadu 1991 a po ověření záznamů celnice Fernetti, které následovalo po této
         výpovědi.

      57     Co se týče argumentu, podle kterého slovinské orgány předem informovaly své italské kolegy o přítomnosti cigaret v přepravách,
         které byly předmětem prohlášení ze dne 30. října a 5. listopadu 1991, je třeba poznamenat, že žalobci nepředložili v tomto
         ohledu žádný důkaz kromě existence dohody o správní pomoci při předcházení a stíhání celních podvodů mezi Itálií a Jugoslávií
         ze dne 10. listopadu 1965. Tato dohoda však neukládala slovinským orgánům povinnost informovat neprodleně italské orgány pokaždé,
         kdy přeprava tabáku opustila jejich území (viz níže bod 79). Krom toho v protokolu vyhotoveném celnicí Fernetti dne 16. prosince
         1991 je uvedeno, že dne 7. prosince 1991 italské orgány požádaly slovinské orgány o informace a že následně po této žádosti,
         dne 13. prosince 1991, slovinské orgány potvrdily data, ve kterých dotčené přepravy opustily slovinskou celnici, a informovaly
         italské orgány, že deklarovaným zboží byl převážně zahraniční zpracovaný tabák.

      58     Konečně odkaz žalobců na výše uvedený rozsudek Spedition Wilhelm Rotermund v. Komise není v projednávaném případě relevantní.
         Jelikož v této věci vyplýval zvláštní případ z existence podvodných jednání, které mohly být rozumně vysvětleny pouze aktivním
         spolupachatelstvím zaměstnance celního úřadu určení, Soud v tomto ohledu rozhodl, že se Komise nemohla právoplatně omezit
         na to, že požadovala, aby byl žalobcem předložen formální a konečný důkaz o takovém spolupachatelství (výše uvedený rozsudek
         Spedition Wilhelm Rotermund v. Komise, body 56 až 58). Jedná se tedy o situaci s odlišným skutkovým stavem než v projednávaném
         případě.

      59     Konečně z výše uvedeného vyplývá, že žalobci neprokázali, že italské orgány byly předem informovány o operacích pašování cigaret
         a že vědomě povolily spáchání podvodů odpovídajících operacím tranzitu ze dne 30. října a 5. listopadu 1991.

      b)     Pokud jde o argument žalobců vycházející z toho, že pašování, jehož byli oběťmi, přesahovalo obchodní rizika vlastní jejich
         profesionální činnosti

       Argumenty účastníků řízení
      60     Žalobci tvrdí, že se stali oběťmi pašování vykonávaného s vynalézavostí a prováděného s rozsáhlými hospodářskými prostředky,
         uskutečňovaného spolčením zločinců z různých zemí. Tvrdí, že výjimečná povaha situace vyplývá rovněž ze závažnosti skutků,
         hospodářské závažnosti porušení zákona a existence nejméně čtyř protiprávních jednání opakovaně spáchaných pašeráky. Žalobci
         uvádějí, že v přepravních dokladech nebo fakturách, které řidič nákladního vozidla předložil za účelem získání tranzitních
         dokladů T 1 nebyl shledán žádný nedostatek nebo pochybení. Poznamenávají, že projednávaný případ je prvním a ojedinělým případem,
         ve kterém byla jejich dobrá víra při vydání osvědčení o tranzitu zklamána, přestože během dvanácti let činnosti v celní deklaraci
         vydali stovky tranzitních dokladů T 1.

      61     Žalobci podotýkají, že napadené rozhodnutí je stiženo vadou tím, že kvalifikuje jejich činnost jako činnost „přepravců“ nebo
         „celních agentů“. Tvrdí, že v činnosti vykonávané společností Nordspedizionieri nebyla zahrnuta přeprava a že nemohli být
         kvalifikováni jako celní agenti nebo „agenti in dogana“ ve smyslu, který italské právo uděluje smlouvě o zastoupení. Žalobci
         rovněž uvádějí, že vykonávali pouze činnost celního zastupování jako celní zástupci nebo „spedizionieri doganali“ v souladu
         s ustanoveními italského celního práva, zejména s články 40 a 47 a následujícími nařízení prezidenta republiky č. 43 ze dne
         23. ledna 1973.

      62     Žalobci poznamenávají, že postavení celního zástupce je uznáno celní právní úpravou Společenství a dovolávají se šestého bodu
         odůvodnění a čl. 3 odst. 3 nařízení Rady (EHS) č. 3632/85 ze dne 12. prosince 1985 o stanovení podmínek, za kterých může osoba
         podat celní prohlášení (Úř. věst. L 350, s. 1), jakož i článku 5 celního kodexu. Podotýkají, že tato ustanovení umožňují obrátit
         se za účelem provedení celních prohlášení na zástupce, jednajícího buď vlastním jménem, avšak na účet jiné osoby, nebo jménem
         a na účet jiné osoby a který, podle článku 3 italského zákona č. 1612 ze dne 22. prosince 1960 týkajícího se uznání povolání
         celního zástupce, nemůže bez odůvodnění odmítnout svoji službu.

      63     Žalobci popírají argument obsažený v napadeném rozhodnutí, podle kterého podvodné operace spáchané třetími osobami patří mezi
         běžná obchodní rizika, kterým je celní zástupce vystaven, a nemohou představovat zvláštní případ ve smyslu článku 13 nařízení
         č. 1430/79. Tvrdí, že čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1031/88, který stanoví, že celní dluh jsou povinny zaplatit osoby, které odňaly
         zboží celnímu dohledu, nebo ty osoby, které se tohoto odnětí účastnily, zakládá odpovědnost ex delicto, ze které jsou žalobci vyloučeni, jelikož byli zcela zproštěni trestního obvinění. Žalobci uplatňují, že v projednávaném
         případě je použitelný pouze čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1031/88, a nikoli odstavec 2 tohoto článku, který se týká pouze případů
         soukromoprávního nesplnění povinnosti ze strany majitele zboží, jako v případě jeho úpadku.

      64     Žalobci poznamenávají, že profesionální celní deklarant nenese obchodní rizika, a tedy, že tvrzení, podle kterého podvodné
         operace spáchané třetími osobami patří mezi běžná obchodní rizika, kterým je celní deklarant obvykle vystaven, je zbaveno
         právního smyslu. Krom toho tvrdí, že judikatura Soudu vylučuje, zejména od vydání rozsudku ze dne 19. února 1998, Eyckeler
         & Malt v. Komise (T‑42/96, Recueil, s. II‑401), že by nevědomé použití padělaných dokladů v rámci celního jednání mohlo představovat
         běžné obchodní riziko. Tvrdí, že Soud v tomto rozsudku rozhodl, že za okolností, kdy Komise nesplnila svou povinnost dohledu
         a kontroly, přesahovalo totiž padělání provedené velmi profesionálním způsobem běžné obchodní riziko, které musí nést hospodářský
         subjekt (výše uvedený rozsudek Eyckeler & Malt v. Komise, body 188 a 189).

      65     Žalobci uplatňují, že výše uvedený rozsudek Eyckeler & Malt v. Komise představuje zlomový bod mezi předchozí judikaturou a počátkem
         nové judikatury, která lépe odpovídá požadavkům ochrany mezinárodního obchodu. Žalobci se dovolávají v tomto ohledu výše uvedeného
         rozsudku Primex Produkte Import-Export a další v. Komise (body 163 a 164) a rozsudku Soudu ze dne 10. května 2001, Kaufring
         a další v. Komise (T‑186/97, T‑187/97, T‑190/97 až T‑192/97, T‑210/97, T‑211/97, T‑216/97 až T‑218/97, T‑279/97, T‑280/97,
         T‑293/97 a T‑147/99, Recueil, s. II‑1337). Výše uvedený rozsudek Kaufring a další v. Komise klade zejména důraz na základní
         zásadu legitimní důvěry v doklady předložené zahraničními orgány (body 216, 218 a 219).

      66     Komise podotýká, že použití padělaných dokladů, i když v dobré víře, nemůže představovat samo o sobě zvláštní případ a je
         součástí běžných obchodních rizik vlastních činnosti hospodářských subjektů. Skutečnost, že žalobci nejsou odpovědní za organizaci
         pašování, je tedy neosvobozuje od zaplacení celního dluhu.

       Závěry Soudu
      67     Je namístě bez dalšího poznamenat, že zatímco žalobci se představují jako „spedizionieri doganali“ (celní zástupci), třetí
         bod odůvodnění napadeného rozhodnutí kvalifikuje společnost Nordspedizionieri jako „società di transporti, agente in dogana“
         (přepravní společnost, celní agent). Ve svém dopise ze dne 6. května 2002, v odpovědi na předběžné námitky Komise vůči požadovanému
         prominutí cla, žalobci poznamenali, že se celní zástupci zabývají výhradně obchodními doklady a že se na rozdíl od celních
         agentů nezabývají přepravou zboží a nemají pravomoc k prověření nákladu. Je-li tedy napadené rozhodnutí stiženo vadou, pokud
         jde o kvalifikaci povolání žalobců, nemění to však nic na tom, že Komise neuvedla ve svém odůvodnění žádný argument související
         s poskytnutím služeb v oblasti přepravy zboží. Nepřesnost obsažená v rozhodnutí tedy nemohla mít žádný praktický dopad na
         řízení o prominutí celního dluhu.

      68     Je namístě uvést, že povinnosti uložené žalobcům v daném případě jim nepřísluší z důvodu jejich postavení celních zástupců,
         ale jako hlavnímu povinnému za dvě dotčené operace vnějšího tranzitu. Podle čl. 11 písm. a) nařízení č. 222/77 zodpovídá totiž
         hlavní povinný příslušným orgánům za řádný výkon operace tranzitu Společenství a v souladu s čl. 13 písm. a) a b) tohoto nařízení
         je povinen předložit zboží ve stanovené lhůtě celnímu úřadu určení v nezměněném stavu a dodržet přitom opatření přijatá příslušnými
         orgány ke ztotožnění zboží, jakož i dodržovat předpisy vztahující se na tranzitní režim Společenství. V tomto smyslu tím,
         že žalobci převzali svými celními prohlášeními ze dne 30. října a 5. listopadu 1991 postavení hlavního povinného, převzali
         podle celních právních předpisů Společenství zvláštní odpovědnost.

      69     Pokud jde o argumenty, kterých se žalobci dovolávají, založené na jejich vlastním výkladu čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1031/88
         o určení osob povinných k zaplacení celního dluhu, tyto argumenty nelze přijmout. Žalobci v podstatě tvrdí, že jelikož se
         neúčastnili odnětí zboží, nejsou společně a nerozdílně odpovědní za zaplacení dotčeného cla. V tomto ohledu postačí připomenout,
         že ustanovení článku 13 nařízení č. 1430/79 neumožňují popírat vymahatelnost celního dluhu [výše uvedené rozsudky Cerealmangimi
         a Italgrani v. Komise, bod 11; CT Control (Rotterdam) a JCT Benelux v. Komise, bod 43, a Hyper v. Komise, bod 98], neboť určení
         existence dluhu spadá do pravomoci vnitrostátních orgánů. Žádosti určené Komisi podle článku 13 nařízení č. 1430/79 se totiž
         netýkají otázky, zda ustanovení celního práva hmotného byla vnitrostátními celními orgány správně použita (výše uvedený rozsudek
         Kia Motors a Broekman Motorships v. Komise, bod 36).

      70     Pokud se jedná o argumentaci žalobců, podle které nevědomá a neúmyslná účast na podvodných operacích spáchaných třetími osobami
         představuje zvláštní případ ve smyslu článku 13 nařízení č. 1430/79, je namístě poznamenat, že podle ustálené judikatury předložení
         dokladů, i když v dobré víře, u nichž se následně ukáže, že byly padělány, nepředstavuje samo o sobě zvláštní případ odůvodňující
         prominutí dovozního cla (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Eyckeler & Malt v. Komise, bod 162; Primex Produkte Import-Export
         a další v. Komise, bod 140, a SCI UK v. Komise, bod 58). Soud zejména rozhodl, že podvodná povaha faktur předaných celnímu
         zástupci nepředstavovala zvláštní případ ve smyslu článku 13 nařízení č. 1430/79, jelikož měl za to, že tato skutečnost spadá
         do kategorie profesionálních rizik, kterým je vystaven celní zástupce, kterému ze samotné povahy jeho povolání vzniká odpovědnost
         za bezvadnost těchto dokladů, které předkládá celním orgánům, a tedy že škodlivé následky nesprávného jednání jeho klientů
         nenese Společenství (výše uvedený rozsudek Mehibas Dordtselaan v. Komise, body 82 a 83).

      71     Konkrétní okolnosti a znaky protiprávního jednání, které byly uvedeny žalobci, jako např. úroveň organizace zločinců, závažnost
         skutku, hospodářská závažnost porušení či existence čtyř deliktních činů spáchaných opakovaně, nemohou vyvrátit tento závěr
         (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 5. října 1983, Magazzini Generali, 186/82 a 187/82, Recueil, s. 2951, body
         14 a 15; viz rovněž výše uvedený rozsudek Aslantrans v. Komise, bod 58). Stejně tak argumenty žalobců, podle kterých italští
         celní zástupci nemohou ani přizpůsobit svoji odměnu v závislosti na jejich posouzení rizika podvodu, ani odmítnout bez odůvodnění
         jejich službu, pokud je požadována, nepředstavují skutečnosti, které by mohly dostat žadatele do výjimečného postavení vůči
         ostatním hospodářským subjektům, neboť se tyto okolnosti dotýkají neurčitého počtu subjektů, a to všech italských celních
         zástupců (viz v tomto smyslu rozsudky Soudního dvora ze dne 25. února 1999, Trans Ex-Import, C‑86/97, Recueil, s. I‑1041,
         bod 22, a ze dne 27. září 2001, Bacardi, C‑253/99, Recueil, s. I‑6493, bod 56; výše uvedený rozsudek De Haan, bod 52). Konečně
         skutečnost, že projednávaný případ je prvním případem podvodu, se kterým se žalobci setkali, nepostačí ke vzniku výjimečných
         okolností ve smyslu článku 13 nařízení č. 1430/79.

      72     Je však třeba konstatovat, že odlišný závěr, tedy existence zvláštního případu, se použije v případě, ve kterém se Komise
         nebo vnitrostátní celní orgány dopustily závažného porušení usnadňujícího podvodné použití dokladů (výše uvedený rozsudek
         SCI UK v. Komise, bod 59; viz v tomto smyslu rovněž výše uvedené rozsudky Eyckeler & Malt v. Komise, body 189 a 190; Primex
         Produkte Import-Export a další v. Komise, bod 163, a Kaufring a další v. Komise, body 235 a 302). Jelikož je čl. 13 nařízení
         č. 1430/79 totiž určen k použití, pokud okolnosti, které charakterizují vztah mezi hospodářským subjektem a správou jsou takové,
         že není spravedlivé, aby tento subjekt nesl škodu, kterou by obvykle neutrpěl (výše uvedený rozsudek Coopérative agricole
         d’approvisionnement des Avirons, bod 22), je třeba se důvodně domnívat, že takové okolnosti představují zvláštní případ ve
         smyslu uvedeného ustanovení a že odůvodňují prominutí dovozního cla (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Primex Produkte
         Import-Export a další v. Komise, body 163 a 164).

      73     Je tedy třeba přezkoumat, zda v projednávaném případě žalobci prokázali existenci takových porušení ze strany Komise nebo
         vnitrostátních celních orgánů.

      c)     Pokud jde o nedostatek kontroly ze strany celních orgánů
       Argumenty účastníků řízení
      74     Žalobci uvádějí, že celní orgány neprovedly prohlídku nákladů ze dne 30. října a 5. listopadu 1991 a že tím, že připojili
         své úřední potvrzení o shodě k osvědčení o tranzitu bez prohlídky nákladních vozidel, tak vyjádřili důvěru v pravost dokladů
         předložených řidičem. Konkrétně uplatňují, že jestliže celní úřady měly podezření na existenci nedostatků v operacích ze dne
         30. října a 5. listopadu 1991, jak tomu bylo při operaci ze dne 16. listopadu 1991, měly povinnost ověřit zboží. Rovněž uvádějí,
         že v okamžiku vydání dvou osvědčení byla složena přiměřená jistota ve výši 100 000 000 ITL jako záruka zaplacení dlužného
         cla z titulu deklarovaného nákladu obalových kartonů, jistota, jejíž přiměřenost měla být případně posouzena celními úřady,
         které mohly provést prohlídku nákladního vozidla v okamžiku vydání dvou osvědčení o tranzitu. I když se tedy ukázalo, že celní
         orgány a Guardia di Finanza nevěděly o pašování, jejich odpovědnost vznikla rovněž z důvodu skutečnosti této chybějící fyzické
         kontroly zboží.

      75     Žalobci se rovněž dovolávají zásady důvěry subjektu ve správné použití právních předpisů Společenství. Uplatňují, že s ohledem
         na existenci výše uvedené dohody o správní pomoci mezi Itálií a Jugoslávií měly slovinské celní úřady povinnost uvědomit italské
         orgány, že se dotčené náklady skládaly z citlivého zboží, jelikož je podrobeno monopolu vysoké hospodářské hodnoty, a že následky
         případných nedostatků informačního systému a předcházení pašování nemůže nést celní deklarant. I když nemohla být v projednávaném
         případě použita výše uvedená judikatura vyplývající z rozsudku De Haan, je namístě použít zásadu danou ve výše uvedených rozsudcích
         Eyckeler & Malt v. Komise a Hewlett Packard France (rozsudek Soudního dvora ze dne 1. dubna 1993, C‑250/91, Recueil, s. I‑1819),
         neboť se žalobci opírali o legitimní důvěru v preventivní kontroly citlivého zboží orgány Společenství.

      76     Komise trvá na tom, že i když v určitých případech platí, že podvod spáchaný předložením padělaných dokladů v dobré víře může
         odůvodnit prominutí dluhu, zejména pokud Komise nebo celní orgány se dopustily závažného porušení usnadňujícího podvodné použití
         uvedených dokladů, skutečností zůstává, že v daném případě žalobci nepředložili žádný důkaz o pochybení italské správy.

       Závěry Soudu
      77     Argumentace žalobců se v podstatě vrací k tvrzení, že italské orgány měly zaprvé fyzicky kontrolovat zboží, které bylo předmětem
         operací tranzitu ze dne 30. října a 5. listopadu 1991, a zadruhé, že slovinské celní orgány měly uvědomit své italské kolegy
         o dotčených přepravách tabáku.

      78     Soud zaprvé uvádí, že by nebylo přiměřené po vnitrostátních celních orgánech vyžadovat, aby prováděly fyzickou kontrolu všech
         nákladů překračujících hranice Společenství. Skutečná realita mezinárodního pohybu zboží totiž činí v praxi fyzickou kontrolu
         všech přeshraničních přeprav nemožnou. Stejně tak, jak uvádí napadené rozhodnutí ve svém třicátém šestém bodu odůvodnění,
         přijetí prohlášení o tranzitu nezbavuje příslušnou celní správu možnosti provádět pozdější kontroly (viz v tomto smyslu rozsudek
         Soudního dvora ze dne 13. listopadu 1984, Van Gend & Loos v. Komise, 98/83 a 230/83, Recueil, s. 3763, bod 20). Konečně, v rozporu
         s tvrzením žalobců, skutečnosti uvedené ve spisu neumožňují dospět k závěru, že italské orgány měly podezření na existenci
         nedostatků během operací ze dne 30. října a 5. listopadu 1991.

      79     Zadruhé je namístě konstatovat, že dohoda o správní pomoci při předcházení a stíhání celních podvodů mezi Itálií a Jugoslávií
         ze dne 10. listopadu 1965 neukládala slovinským celním orgánům povinnost informovat neprodleně italské celní orgány o všech
         přepravách tabáku opouštějících jejich území do Itálie. Dohoda se totiž omezuje na stanovení vzájemné pomoci a zavedení úzké
         spolupráce mezi dvěma správami (články 1 a 3), na zavedení „v rámci možností“ zvláštního dohledu nad pohyby zboží a dopravních
         prostředků, u nichž bylo upozorněno na závažné protiprávní pašování (článek 4), a na výměnu informací zejména v kategoriích
         zboží tvořícího předmět celních porušení (článek 5).

      80     S ohledem na výše uvedené má Soud za to, že žalobci neprokázali, že se vnitrostátní celní orgány dopustily závažných porušení,
         která usnadnila podvodné použití dotčených osvědčení o tranzitu. Je tedy namístě dospět k závěru, že v projednávaném případě
         předložení dokladů žalobci v dobré víře, u nichž vzešlo následně najevo, že byly padělány, nepředstavuje zvláštní případ odůvodňující
         prominutí cla.

      d)     Pokud jde o nemožnost žalobce kontrolovat nákladní vozidla
       Argumenty účastníků řízení
      81     Žalobci uvádějí, že provádějí operace na hranicích mezi Itálií a Slovinskem a že vystavili osvědčení o tranzitu Společenství
         po odjezdu nákladního vozidla z Ljubljany, a tedy že neměli možnost provést prohlídku nákladu. Žalobci dodávají, že celní
         deklaranti nemohou požadovat prohlídku dopravních prostředků, zejména z důvodu rychlosti, se kterou musejí být operace tranzitu
         provedeny ze zjevných důvodů přeshraniční pohybu.

      82     Komise podotýká, že posouzení podmínky týkající se existence zvláštního případu nemůže být závislé na místě, které je objektivní
         okolností, jež se může týkat skutečně či potenciálně velkého počtu hospodářských subjektů (výše uvedený rozsudek Coopérative
         agricole d’approvisionnement des Avirons, bod 22).

       Závěry Soudu
      83     Je ustálenou judikaturou, že okolnosti, které by mohly představovat zvláštní případ ve smyslu čl. 13 odst. 1 nařízení č. 1430/79,
         existují, jestliže jsou ve světle účelu spravedlnosti, který je v pozadí tohoto ustanovení, shledány skutečnosti, které by
         mohly dostat žadatele do výjimečného postavení vůči ostatním hospodářským subjektům vykonávajícím stejnou činnost (výše uvedené
         rozsudky Trans Ex Import, bod 22, Bacardi, bod 56, a De Haan, bod 52).

      84     Je namístě konstatovat, že ani skutečnost, že operace jsou prováděny na hranici, a nikoli v místě odjezdu přepravy, ani uváděná
         nemožnost provést prohlídku nákladního vozidla nepředstavují skutečnosti, které by mohly dostat žalobce do výjimečného postavení
         vůči ostatním hospodářským subjektům, vzhledem k tomu, že se tyto okolnosti dotýkají neurčitého počtu subjektů. Nepředstavují
         tedy zvláštní případ ve smyslu článku 13 nařízení č. 1430/79. Na doplnění je nutné poznamenat, že celní zástupci mohou požadovat
         před předložením celního prohlášení po celních službách, aby ověřily zboží, i když této možnosti využívají pouze výjimečně.

      e)     Pokud jde o zvážení přítomných zájmů
       Argumenty účastníků řízení
      85     Žalobci podotýkají, že Soudní dvůr připustil existenci výjimečného postavení vzhledem k ostatním subjektům vykonávajícím stejnou
         činnost z důvodu, že vybírání cla bylo pro daný hospodářský subjekt s ohledem na vysokou částku požadovanou celními úřady
         finančně neúnosné (výše uvedený rozsudek Trans-Ex Import). Žalobci rovněž poznamenávají, že Komise musí posoudit soubor skutečností
         za účelem určení, zda tyto skutečnosti představují zvláštní případ, a musí zvážit jednak zájem Společenství na zajištění dodržování
         celních ustanovení a jednak zájem hospodářského subjektu jednajícího v dobré víře na tom, aby nenesl škody přesahující běžné
         obchodní riziko (výše uvedený rozsudek Spedition Wilhelm Rotermund v. Komise, bod 53). Napadené rozhodnutí však neprovedlo
         srovnávací přezkum přítomných zájmů, nýbrž se jednoduše omezilo na vyloučení použitelnosti článku 13 nařízení č. 1430/79.

      86     Komise tvrdí, že argument žalobců předpokládá, že by Komise musela před zamítnutím žádosti o prominutí sestavit účetní bilanci
         rizik, kterými jsou zatíženy vlastní zdroje Společenství, a rizik, jímž čelí hospodářské subjekty. Naopak rozbor, který musí
         být podle judikatury proveden, směřuje k určení, zda se Komise nebo celní orgány dopustily, či nikoli takového pochybení,
         že by hospodářský subjekt byl nadměrně zatížen.

       Závěry Soudu
      87     Je nutné poznamenat, že v rozporu s tvrzením žalobců Soudní dvůr ve svém výše uvedeném rozsudku Trans-Ex-Import nedospěl k závěru,
         že skutečnost, že by vybírání cla bylo s ohledem na vysokou částku požadovanou celními úřady pro hospodářský subjekt finančně
         neúnosné, byla skutečností, která by mohla představovat zvláštní případ. Předkládající soud sice skutečně požádal Soudní dvůr
         o rozhodnutí o předběžné otázce směřující k určení zejména toho, zda skutečnost, že vybírání cla vede k úpadku podniku hospodářského
         subjektu, představuje zvláštní případ ve smyslu čl. 905 odst. 1 nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července 1993 o stanovení
         některých prováděcích předpisů k nařízení Rady (EHS) č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. L 253,
         s. 1; Zvl. vyd. 02/06, s. 3) (výše uvedený rozsudek Trans-Ex-Import, bod 13), ale Soudní dvůr se omezil na odpověď, že zjištění
         zvláštního případu předpokládá existenci skutečností, které by mohly dostat žadatele do výjimečného postavení vůči ostatním
         hospodářským subjektům vykonávajícím stejnou činnost (výše uvedený rozsudek Trans-Ex-Import, bod 22).

      88     Stejně tak argumentaci žalobců, podle které se napadené rozhodnutí nezakládá na srovnávacím přezkumu přítomných zájmů, nelze
         přijmout. Je namístě připomenout, že při uplatnění článku 13 nařízení č. 1430/79 Komise disponuje posuzovací pravomocí, kterou
         je povinna vykonávat s tím, že zváží jednak zájmy Společenství na zajištění dodržování celních předpisů a jednak zájmy hospodářského
         subjektu jednajícího v dobré víře na tom, aby nenesl škody přesahující běžné obchodní riziko (výše uvedené rozsudky Eyckeler
         & Malt v. Komise, bod 133, a Mehibas Dordtselaan v. Komise, bod 78). Je přitom nutné poznamenat, že v rozporu s tím, co tvrdí
         žalobci, se Komise v napadeném rozhodnutí neomezila na vyloučení použitelnosti článku 13 nařízení č. 1430/79, ale přezkoumala,
         zda okolnosti projednávaného případu spadají do obchodního rizika, kterému jsou obvykle celní zástupci vystaveni, přičemž
         dospěla k závěru, že tyto okolnosti nepřesahují běžné obchodní riziko vlastní jejich činnosti (viz zejména bod 30 odůvodnění
         napadeného rozhodnutí).

      89     Z výše uvedeného vyplývá, že žalobci neprokázali, ať jsou jejich argumenty zvažovány postupně, či najednou, že se Komise dopustila
         zjevně nesprávného posouzení tím, že shledala, že okolnosti projednávaného případu nepředstavovaly zvláštní případ ve smyslu
         článku 13 nařízení č. 1430/79.

      3.     K neexistenci hrubé nedbalosti a podvodného jednání
       Argumenty účastníků řízení
      90     Žalobci bez dalšího tvrdí, že usnesení soudce příslušného k předběžnému vyšetřování Tribunale civile e penale di Trieste o zastavení
         trestních stíhání ze dne 14. ledna 1994 prokazuje, že v projednávaném případě nedošlo k podvodnému jednání či hrubé nedbalosti
         z jejich strany ve smyslu článku 13 nařízení č. 1430/79. Podotýkají, že tento případ je prvním a jediným případem, ve kterém
         byla jejich dobrá víra při vydání osvědčení o tranzitu zklamána, ačkoli během dvanácti let činnosti v celní deklaraci vydali
         stovky tranzitních dokladů T 1. Žalobci uvádějí, že dotčená osvědčení o tranzitu byla vydána v souladu s běžnou obchodní praxí,
         kterou celní orgány nikdy v minulosti nezpochybňovaly, a že tedy příslušelo Komisi, aby předložila důkaz o hrubé nedbalosti
         z jejich strany (výše uvedený rozsudek Primex Produkte Import-Export a další v. Komise, bod 136), jakož i aby prokázala, že
         žalobci jednali v projednávaném případě odlišným způsobem z hlediska způsobu vystavení a vydání dvou dotčených osvědčení.

      91     Žalobci popírají argument obsažený v napadeném rozhodnutí, podle kterého s ohledem na jejich postavení zkušených celních deklarantů,
         měli povinnost učinit všechna vhodná opatření spojená s přepravovanou zásilkou, zejména povinnost ověřit před prohlášením
         povahu zboží obsaženého v nákladních vozidlech. Žalobci v tomto ohledu uvádějí, že operace byly provedeny v pohraničním celním
         úřadu, a tedy „v řadě“, tj. jedno nákladní vozidlo stojící za druhým na přechodu hranice, a že tedy skutečnost, že zboží je
         vyloženo v celním prostoru, je na překážku plynulosti oběhu zboží. Žalobci rovněž uvádějí, že celní deklarant může požadovat
         prohlídku zboží pouze tehdy, jestliže existují konkrétní pochybnosti o povaze zboží, z důvodu chybných údajů nebo rozporů
         v předložených dokladech a tato prohlídka musí být celnicí povolena. Rovněž poznamenávají, že hmotnost nákladního vozidla
         přepravujícího cigarety byla obdobná hmotnosti, kterou by toto vozidlo mělo, kdyby skutečně přepravovalo obalové kartony,
         a tudíž byla slučitelná s povahou nákladu deklarovaného v přepravních dokladech a přiložených fakturách.

      92     Žalobci tvrdí, že v mezích svých možností, na základě své profesionální zkušenosti a při vynaložení zvláštní náležité péče
         při přezkoumání dokladů, které jim byly předloženy, měli za to, že nákladní vozidla přepravovala obalové kartony, tak jak
         tomu bylo v mnoha případech, neboť toto zboží bylo předmětem běžného tranzitu v celním úřadu Fernetti. Navíc žalobci uplatňují,
         že doklady, na jejichž základě byla vyhotovena prohlášení o tranzitu, se jevily naprosto bezvadné, jak to potvrzuje skutečnost,
         že celní orgány k nim připojily své úřední potvrzení o shodě.

      93     Komise tvrdí, že argumenty žalobců se vrací k tvrzení, že přes jejich postavení deklarantů na sebe nemohli převzít žádnou
         odpovědnost. Takové pojetí by vedlo opětovně k popření povinnosti náležité péče, která je deklarantovi uložena, a bylo by
         v rozporu s požadavky spravedlnosti, na nichž jsou založena řízení o prominutí. Komise připomíná, že soudce Společenství poukázal
         na význam kritéria náležité péče subjektu vykonávajícího celní prohlášení (výše uvedený rozsudek Hewlett Packard France, bod
         27); toto kritérium je zásadní pro určení, zda se subjekt dopustil hrubé nedbalosti (rozsudek Soudu ze dne 5. června 1996,
         Günzler Aluminium v. Komise, T‑75/95, Recueil, s. II‑497, bod 43). Komise dospívá k závěru, že přezkum napadeného rozhodnutí
         prokazuje, že žalobci nepředložili důkaz o požadované náležité péči zkušeného subjektu.

       Závěry Soudu
      94     S ohledem na článek 13 nařízení č. 1430/79 musejí být splněny dvě kumulativní podmínky, aby mohlo být dovozní clo prominuto,
         a to existence zvláštního případu a neexistence podvodného jednání nebo hrubé nedbalosti ze strany hospodářského subjektu
         (výše uvedené rozsudky Covita, bod 29; De Haan, bod 42, a SCI UK v. Komise, bod 45). V důsledku toho postačí, že jedna ze
         dvou podmínek není splněna, aby vrácení cla muselo být zamítnuto (výše uvedené rozsudky Günzler Aluminium v. Komise, bod 54;
         Mehibas Dordtselaan v. Komise, bod 87, a Kaufring a další v. Komise, bod 220).

      95     Soud přitom rozhodl, že se Komise v daném případě nedopustila zjevně nesprávného posouzení tím, že shledala, že okolnosti
         projednávaného případu nepředstavovaly zvláštní případ ve smyslu článku 13 nařízení č. 1430/79. Není tedy nezbytné přezkoumat
         podmínku týkající se neexistence podvodného jednání nebo hrubé nedbalosti.

      96     Z výše uvedeného vyplývá, že druhý žalobní důvod není opodstatněný.
      97     Je tedy namístě zamítnout návrhy žalobců směřující ke zrušení napadeného rozhodnutí.
      II –  K podpůrným návrhům směřujícím k získání částečného prominutí cla
       Argumenty účastníků řízení
      98     Žalobci podpůrně popírají zamítnutí napadeným rozhodnutím jejich návrhu směřujícího k tomu, aby část dotčeného cla byla považována
         za zaniklou následkem částečného zabavení zboží podléhajícího clu v souladu s tím, co stanoví pro tento případ čl. 8 odst.
         1 písm. b) nařízení č. 2144/87. Poznamenávají, že Guardia di Finanza Terstu dne 8. dubna 1992 zabavila v rámci vyšetřování
         8 010 kg zahraničního zpracovaného tabáku ve skladu nacházejícím se v Bareggio a tvrdí, že je vysoce pravděpodobné, že zabavené
         zboží je to, které bylo přepravováno na základě tranzitních prohlášení vydaných žalobci ze dne 30. října a 5. listopadu 1991.
         Žalobci tvrdí, že popírání částky celního dluhu představuje skutkovou okolnost tvořící základ tohoto sporu , a tedy že nemůže
         být prohlášeno za nepřípustné, pokud představuje objektivní podmínku věci.

      99     Komise tvrdí, že tento návrh je nepřípustný, neboť podle ustálené judikatury v rámci žaloby na zrušení nemůže soudce Společenství
         nařídit orgánu Společenství, aby přijal opatření, která jsou spojena s výkonem rozsudku prohlašujícího rozhodnutí za neplatné.

       Závěry Soudu
      100   V části žalobního důvodu vycházející z údajného porušení čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 2144/87 žalobci Soud zejména žádají,
         aby určil „pro každý případ“, že je nutné žalobcům prominout clo pro 8 010 kg zahraničního zpracovaného tabáku zabaveného
         v Bareggio.

      101   V tomto ohledu je namístě připomenout, že z ustálené judikatury vyplývá, že cílem ustanovení čl. 13 odst. 1 nařízení č. 1430/79
         není umožnit zpochybňovat samotnou zásadu vymahatelnosti celního dluhu [výše uvedené rozsudky Cerealmangimi a Italgrani v. Komise
         bod 11; CT Control (Rotterdam) a JCT Benelux v. Komise, bod 43, a Hyper v. Komise, bod 98]. Otázka částečného nebo úplného
         zániku celního dluhu zabavením zboží podléhajícího clu ve smyslu čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 2144/87 se přitom vztahuje
         nezbytně buď na otázku samotné existence celního dluhu, nebo na otázku určení jeho výše. Stejně tak je třeba poznamenat, že
         žádosti určené Komisi podle článku 13 nařízení č. 1430/79 se netýkají otázky, zda byla ustanovení celního práva hmotného vnitrostátními
         celními orgány správně použita (výše uvedený rozsudek Kia Motors a Broekman Motorships v. Komise, bod 36). Je tedy namístě
         dospět k závěru, že otázka zániku celního dluhu zabavením části zboží podléhajícího clu nespadá do působnosti tohoto ustanovení.

      102   Tento závěr nemůže být vyvrácen argumenty žalobců, podle kterých popírání částky celního dluhu představuje skutkovou okolnost
         tvořící základ tohoto sporu. Toto tvrzení porušuje meze a zvláštnosti mechanismu prominutí nebo vrácení cla stanoveného v čl.
         13 odst. 1 nařízení č. 1430/79.

      103   S ohledem na výše uvedené je namístě dospět k závěru, že návrhy žalobců směřující k určení, že je nutné prominout clo, pokud
         jde o celní dluh vztahující se na 8 010 kg zabaveného tabáku, musejí být prohlášeny za nepřípustné.

      104   V důsledku toho musí být žaloba zamítnuta v celém rozsahu.
       K nákladům řízení
      105   Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud
         účastník, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že žalobci byli ve sporu
         neúspěšní, je namístě uložit jim náhradu svých nákladů řízení, jakož i nákladů řízení vzniklých Komisi, v souladu s návrhy
         Komise.

      Z těchto důvodů
      SOUD (pátý senát)
      rozhoduje takto:
      1)      Žaloba se zamítá.
      2)      Žalobci ponesou své náklady řízení a náklady řízení vzniklé Komisi.

               Lindh

                García-Valdecasas

                Cooke

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 14. prosince 2004.

               Vedoucí soudní kanceláře

                     Předsedkyně

               H. Jung

                     P. Lindh

         * Jednací jazyk: italština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 23. února 1999. # Bayerische Motorenwerke AG (BMW) a BMW Nederland BV proti Ronaldu Karlu Deenikovi. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hoge Raad - Nizozemsko. # Věc C-63/97.


title: Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 12. ledna 2006. # Komise Evropských společenství proti Francouzské republice. # Nesplnění povinnosti státem - Nařízení (EHS) č. 2847/93 - Kontrolní režim v odvětví rybolovu - Informace týkající se odlovu a intenzity rybolovu. # Věc C-179/05.

text:
      Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 12. ledna 2006, Komise v. Francie
      (Věc C‑179/05)
      „Nesplnění povinnosti státem – Nařízení (EHS) č. 2847/93 – Kontrolní režim v odvětví rybolovu – Informace týkající se odlovu
         a intenzity rybolovu“

      Členské státy – Povinnosti vyplývající z práva společenství – Nesplnění povinnosti – Odůvodnění vycházející z vnitrostátního právního řádu – Nepřípustnost (Článek 226 ES) (viz bod 8)
      Předmět:

         Nesplnění povinnosti státem – Porušení čl. 18 odst. 1 a čl. 19i první a třetí odrážky nařízení Rady (EHS) č. 2847/93 ze dne
                  12. října 1993 o zavedení kontrolního režimu pro společnou rybářskou politiku (Úř. věst. L 261, s. 1) – Nesdělení údajů v nich
                  stanovených.

            Výrok:

                  Francouzská republika tím, že neoznámila údaje požadované čl. 19i první a třetí odrážkou nařízení Rady (EHS) č. 2847/93 ze
                     dne 12. října 1993 o zavedení kontrolního režimu pro společnou rybářskou politiku, ve znění nařízení Rady (ES) č. 2635/97
                     ze dne 18. prosince 1997, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z uvedeného nařízení.

                  Francouzské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 14. července 1988. # 3 Glocken GmbH a Gertraud Kritzinger proti USL Centro-Sud a Provincia autonoma di Bolzano. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Pretura di Bolzano - Itálie. # Volný pohyb zboží. # Věc 407/85.