title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 19. dubna 2007.#Aikaterini Stamatelaki proti NPDD Organismos Asfaliseos Eleftheron Epangelmation (OAEE).#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Dioikitiko Protodikeio Athinon - Řecko.#Omezení volného pohybu služeb - Úhrada nákladů na hospitalizaci v soukromých zdravotních zařízeních - Odůvodněnost a přiměřenost vyloučení.#Věc C-444/05.

text:
      Věc C-444/05
      Aikaterini Stamatelaki
      v.
      NPDD Organismos Asfaliseos Eleftheron Epangelmation (OAEE)
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Dioikitiko Protodikeio Athinon)
      „Omezení volného pohybu služeb – Úhrada nákladů na hospitalizaci v soukromých zdravotních zařízeních – Odůvodněnost a přiměřenost vyloučení“
      Shrnutí rozsudku
      Volný pohyb služeb – Omezení
      (Článek 49 ES)
      Článek 49 ES brání takovým právním předpisům členského státu, které zcela vylučují, aby národní instituce sociálního zabezpečení
         hradila náklady způsobené hospitalizací svých pojištěnců v soukromých zdravotních zařízeních v jiném členském státě, s výjimkou
         úhrady léčby poskytnuté dětem mladším 14 let.

      Takové opatření nemůže být odůvodněno rizikem závažného zásahu do finanční rovnováhy systému sociálního zabezpečení, jelikož
         absolutní povaha, s výjimkou případu dětí mladších 14 let, zákazu stanoveného těmito právními předpisy není vhodná k dosažení
         sledovaného cíle, neboť mohla být přijata taková méně omezující opatření, jež by více respektovala volný pohyb služeb, jako
         je režim předchozího povolení, který by byl v souladu s požadavky, které ukládá právo Společenství, a v případě potřeby stanovení
         sazebníků pro úhradu nákladů léčby.

      (viz body 35, 38 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      19. dubna 2007(*)

      „Omezení volného pohybu služeb – Úhrada nákladů na hospitalizaci v soukromých zdravotních zařízeních – Odůvodněnost a přiměřenost vyloučení“
      Ve věci C‑444/05,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Dioikitiko Protodikeio
         Athinon (Řecko) ze dne 30. prosince 2004, došlým Soudnímu dvoru dne 14. prosince 2005, v řízení

      Aikaterini Stamatelaki
      proti
      NPDD Organismos Asfaliseos Eleftheron Epangelmation (OAEE),
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, P. Kūris (zpravodaj), K. Schiemann, J. Makarczyk a J.‑C. Bonichot, soudci,
      generální advokát: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 29. listopadu 2006,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za řeckou vládu K. Georgiadisem, S. Vodina, M. Papida a S. Spyropoulosem, jako zmocněnci,
      –        za belgickou vládu L. Van den Broeck, jako zmocněnkyní,
      –        za nizozemskou vládu P. van Ginnekenem, jako zmocněncem,
      –        za Komisi Evropských společenství G. Zavvosem a N. Yerrell, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 11. ledna 2007,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 49 ES, a zvláště otázky, zda toto ustanovení brání vnitrostátní
         právní úpravě, která vylučuje, aby národní instituce sociálního zabezpečení hradila náklady vynaložené na hospitalizaci jednoho
         z jejích pojištěnců staršího 14 let v soukromém zdravotním zařízení v zahraničí.

      2        Tato žádost byla podána v rámci žaloby podané panem Stamatelakisem, který má trvalé bydliště v Řecku a byl pojištěn u Organismos
         Asfaliseos Eleftheron Epangelmation (pojišťovací ústav pro svobodná povolání, dále jen „OAEE“), jenž je právním nástupcem
         Tameio Asfalisesos Emboron (obchodnická pojišťovna), za účelem uhrazení nákladů vynaložených na jeho hospitalizaci v soukromém
         zdravotním zařízení ve Spojeném království.

       Vnitrostátní právní rámec
       Zákonné předpisy
      3        Článek 40 zákona č. 1316/1983 o zřízení, organizaci a pravomocích Národního orgánu pro léčiva („EOF“), národního medicínského
         průmyslu („EF“), Státní rezervy léčiv („KF“) a o změně a doplnění předpisů o léčivech a dalších ustanoveních (FEK A’ 3), tak
         jak byl nahrazen článkem 39 zákona č. 1759/1988 o pojištění pro nepojištěné skupiny, zlepšení ochrany sociálního pojištění
         a dalších ustanoveních (FEK A’ 50), stanoví:

      „1) V případě mimořádně závažného onemocnění mohou být v zahraničí hospitalizováni:
      a)      […]
      b)      […]
      c)       pojištěnci institucí nebo služeb sociálního zabezpečení spadající do pravomoci ministerstva zdravotnictví, péče a sociálního
         zabezpečení […]

      2)      Povolení k hospitalizaci v zahraničí je uděleno rozhodnutím národní instituce na základě stanoviska příslušného zdravotního
         výboru uvedeného v odstavci 3.

      3)      Potřebují-li osoby uvedené v odstavci 1 nezbytně hospitalizaci v zahraničí, je zdravotními výbory, zřízenými vyhláškou ministra
         zdravotnictví, péče a sociálního zabezpečení zveřejněnou v Úředním věstníku, vydáno stanovisko […]

      4)      Případy, kdy se hospitalizace v zahraničí povoluje, způsob a postup povolování hospitalizace pacienta, případného dárce, jakož
         i osoby pacienta doprovázející, povaha a rozsah služeb, výše výdajů, případná spoluúčast pojištěnce na nákladech hospitalizace,
         jakož i výše této spoluúčasti a všechny ostatní podrobnosti nezbytné pro použití tohoto článku jsou stanoveny vyhláškou ministra
         zdravotnictví, péče a sociálního zabezpečení zveřejněnou v Úředním věstníku.“

       Podzákonné předpisy
      4        Článek 1 vyhlášky č. F7/oik.15 ministra práce a sociálního zabezpečení ze dne 7. ledna 1997 o zahraniční hospitalizaci nemocných
         osob pojištěných u institucí sociálního pojištění spadajících do pravomoci Generálního sekretariátu sociálního pojištění (FEK B’
         22) uvádí následující:

      „Povolení k zahraniční hospitalizaci pojištěnců všech institucí a oblastí zdravotního a nemocenského pojištění, bez ohledu
         na jejich jméno a právní formu, které spadají do pravomoci Generálního sekretariátu sociálního pojištění, se uděluje rozhodnutím
         dotyčné pojišťovací instituce na základě odůvodněného stanoviska zvláštních zdravotních výborů uvedených v článku 3 této vyhlášky.
         Tato hospitalizace může být přiznána v případě, že pojištěnec:

      a)       trpí vážnou nemocí, která nemůže být léčena v Řecku buď proto, že nejsou k dispozici vhodné vědecké prostředky, nebo proto,
         že požadovaná zvláštní metoda medicínské diagnózy a péče v Řecku není používána;

      b)       trpí vážnou nemocí, kterou v Řecku nelze v potřebně krátkém čase léčit, přičemž jakékoli zpoždění léčby by způsobilo ohrožení
         života pojištěnce;

      c)      se vydá do zahraničí v naléhavém případě, aniž by použil předepsaného postupu předchozího povolení stanoveného jeho pojišťovací
         institucí, protože jeho případ vyžaduje okamžitou léčbu;

      d)      se z jakéhokoli důvodu přechodně nachází v zahraničí a onemocní a je hospitalizován z důvodu násilné, náhlé a nevyhnutelné
         události.

      V případech uvedených v bodech c) a d) může být povolení k hospitalizaci uděleno dodatečně.“
      5        Článek 3 této vyhlášky stanoví:

      „K vydání stanoviska o zahraniční hospitalizaci pacientů pojištěných u pojišťovacích institucí spadajících do pravomoci Generálního
         sekretariátu sociálního pojištění jsou příslušné zvláštní zdravotní výbory.“

      6        Podle článku 4 uvedené vyhlášky:

      „[…]
      2.       Příslušný výbor vydá stanovisko k povaze nemoci, k přesným důvodům, tak jak jsou uvedeny v článku 1, ze kterých je nezbytná
         léčba v zahraničí, pravděpodobnému trvání hospitalizace, k zemi nebo nemocničnímu zařízení, v němž bude pojištěnec hospitalizován
         […].

      3.      Zamítavá stanoviska zdravotních výborů jsou pro pojišťovací instituce závazná.
      […]
      6.      Náklady hospitalizace v soukromých klinikách v zahraničí se s výjimkou případů týkajících se dětí nehradí.
      7.      Postup, způsob platby a obecně veškeré otázky týkající se předání a úhrady faktur se řídí stanovami každé jednotlivé pojišťovací
         instituce […]“

      7        Vyhláška č. 35/1385/1999 ministra práce a sociálního pojištění, upravující pravidla pro oblast zdravotního pojištění pojišťovacího
         ústavu samostatně výdělečně činných osob (Schválení pravidel pro oblast zdravotního pojištění pojišťovacího ústavu svobodných
         povolání) (FEK B’ 1814), ve svém článku 13 stanoví:

      „1. Poskytovaná hospitalizační péče zahrnuje hospitalizaci pacienta v nemocnicích a veřejných zdravotních zařízeních, jakož
         i soukromých zdravotních zařízeních, s nimiž OAEE uzavřela smlouvy […]“

      8        Článek 15 této vyhlášky stanoví:

      „1.       Pojištěnci OAEE mohou být hospitalizováni v zahraničí na základě rozhodnutí správce a povolení zvláštního zdravotního výboru,
         v rozsahu, v němž splňují podmínky stanovené v jednotlivých ministerských vyhláškách o hospitalizaci v zahraničí.

      2.      Výdaje, které se v případě hospitalizace v zahraničí hradí, jsou následující:
      a)      veškeré náklady hospitalizace ve veřejných zdravotních zařízeních v zahraničí [...];
               Náklady hospitalizace se rozumí: náklady pobytu v nemocnici, honoráře lékařů, nezbytné lékařské výkony, léky, laboratorní
         vyšetření, fyzioterapie, všechna další opatření nezbytná pro chirurgický zákrok, jakož i výdaje vzniklé mimo nemocnici na
         diagnózu nemoci nebo doplnění léčby, jestliže je nemocnice považovala za nezbytné. Náklady hospitalizace v soukromých zdravotních
         zařízeních se nehradí, pokud se netýkají dětí mladších čtrnácti (14) let.

      b)      náklady na dopravu nemocného tam i zpět, jakož i, v případě potřeby, osoby pacienta doprovázející a dárce.
      c)      náklady na stravu a pobyt pacienta, jakož i, v případě potřeby, osoby pacienta doprovázející a dárce; pro pacienta nebo dárce
         budou tyto náklady hrazeny za období, kdy se nacházejí mimo nemocnici, a pro osobu pacienta doprovázející za celé nezbytné
         období jejího pobytu v zahraničí […]“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      9        Pan Stamatelakis byl ve dnech 18. května až 12. června 1998 a 16. června až 18. června 1998 hospitalizován v London Bridge
         Hospital, soukromém zdravotním zařízení ve Spojeném království. Za tuto hospitalizaci zaplatil částku 13 600 GBP.

      10      Žalobou podanou u Polymeles Protodikeio Athinon (soud prvního stupně v Aténách) se dotčený domáhal uhrazení této částky ze
         strany OAEE. Tento návrh byl dne 26. dubna 2000 zamítnut, z důvodu, že spor spadá do pravomoci správních soudů.

      11      Další žádost o úhradu, zaslaná OAEE dne 8. září 2000, vedla k zamítavému rozhodnutí z důvodů, že se jednak na nároky p. Stamatelakise
         vztahuje jednoletá promlčecí lhůta stanovená v článku 21 pravidel pro oblast zdravotního pojištění tohoto pojišťovacího ústavu,
         a jednak, že náklady na hospitalizaci v soukromých zdravotních zařízeních v zahraničí se nehradí, kromě případů týkajících
         se dětí mladších 14 let.

      12      Poté, co její manžel dne 29. srpna 2000 zemřel, A. Stamatelaki, jeho jediná dědička, podala proti tomuto zamítavému rozhodnutí
         stížnost, která byla zamítnuta z týchž důvodů rozhodnutím ze dne 18. září 2001.

      13      Dioikitiko Protodikeio Athinon, kterému byl předložen opravný prostředek směřující proti tomuto posledně uvedenému rozhodnutí,
         se rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)       Představuje vnitrostátní právní úprava, která zcela vylučuje, aby národní instituce sociálního zabezpečení hradila náklady
         na hospitalizaci v soukromém zdravotním zařízení v zahraničí svým pojištěncům s výjimkou případů, které se týkají dětí mladších
         14 let, zatímco umožňuje hradit dotčené náklady na základě povolení, pokud uvedená hospitalizace proběhla ve veřejném zdravotním
         zařízení v zahraničí, s upřesněním, že toto povolení je vydáno, pokud vhodná léčba nemůže být poskytnuta pojištěnci včas zdravotním
         zařízením, které má smlouvu s institucí sociálního zabezpečení, u které je pojištěnec pojištěn, omezení zásady volného pohybu
         služeb v rámci Společenství zakotvené v článku 49 a následujících ES?

      2)       V případě kladné odpovědi na první otázku, může se na takové omezení nahlížet tak, že je uloženo z takových naléhavých důvodů
         obecného zájmu, jakými jsou zejména nezbytnost vyhnout se riziku vážného zásahu do finanční rovnováhy řeckého systému sociálního
         zabezpečení nebo zachování lékařské a nemocniční služby, která bude kvalitní, vyvážená a přístupná všem?

      3)       V případě kladné odpovědi na druhou otázku, může být omezení takové povahy považováno za dovolené v tom smyslu, že neporušuje
         zásadu proporcionality, tj. že nepřekračuje meze toho, co je objektivně nezbytné pro dosažení cíle, který sleduje, a že takového
         výsledku nemůže být dosaženo méně omezujícími pravidly?“

       K předběžným otázkám
      14      Zaprvé je třeba hned na začátku nepřijmout argumentaci belgické vlády, podle níž je namístě předběžné otázky zkoumat s ohledem
         na článek 22 nařízení Rady č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby,
         osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, ve znění pozměněném a aktualizovaném
         nařízením Rady (ES) č. 118/97 ze dne 2. prosince 1996 (Úř. věst. 1997, L 28, s. 1; Zvl. vyd. 05/03, s. 3, dále jen „nařízení
         č. 1408/71“).

      15      Jednak se totiž zamítavé rozhodnutí nijak na nařízení č. 1408/71 neodvolává, a jednak z žádného dokumentu ve spisu nevyplývá,
         že p. Stamatelakis požádal o jakékoli předchozí povolení podle článku 22 uvedeného nařízení.

      16      Zadruhé je třeba poukázat na to, že otázky položené předkládajícím soudem se týkají výlučně neuhrazení, ze strany řecké instituce
         sociálního zabezpečení, nákladů na léčbu poskytnutou v soukromém zdravotním zařízení v zahraničí.

      17      V důsledku toho je třeba uvedené otázky zkoumat pouze ve světle článku 49 ES.

      18      Podstatou třech otázek předkládajícího soudu, které je namístě zkoumat společně, je, zda článek 49 ES musí být vykládán v tom
         smyslu, že brání takovým právním předpisům členského státu, jaké jsou předmětem sporu v původním řízení, které vylučují uhrazení
         nákladů na léčbu poskytnutou v soukromém zdravotním zařízení v jiném členském státě, s výjimkou úhrady léčby poskytnuté dětem
         mladším 14 let.

      19      Je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury spadají lékařské služby poskytované za úplatu do působnosti ustanovení
         o volném pohybu služeb, aniž by bylo namístě činit rozdíl podle toho, zda je léčba poskytována v rámci nemocnice, nebo mimo
         ni (rozsudek ze dne 16. května 2006, Watts, C‑372/04, Sb. rozh. s. I‑4325, bod 86 a uvedená judikatura).

      20      Bylo rovněž rozhodnuto, že volný pohyb služeb zahrnuje svobodu příjemců služeb, především osob, jež potřebují zdravotní péči,
         vycestovat do jiného členského státu za účelem využití těchto služeb (výše uvedený rozsudek Watts, bod 87).

      21      Mimoto Soudní dvůr již rozhodl, že lékařská služba nepřestává být poskytováním služeb ve smyslu článku 49 ES z důvodu, že
         pacient poté, co zaplatil zahraničnímu poskytovateli za poskytnutou léčbu, následně požádá o náhradu nákladů na tuto péči
         ze strany systému sociálního zabezpečení (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 13. května 2003, Müller-Fauré a van Riet,  C‑385/99, Recueil, s. I‑4509, bod 103).

      22      Z toho vyplývá, že článek 49 ES se použije na situaci pacienta, který je, jako tomu bylo u p. Stamatelakise, v členském státě
         jiném něž ve státě jeho bydliště příjemcem nemocničních zdravotních služeb za úplatu, přičemž je nepodstatné, zda je toto
         zdravotní zařízení veřejné, nebo soukromé.

      23      I když je nesporné, že právo Společenství nezasahuje do pravomoci členských států uspořádat své systémy sociálního zabezpečení
         a že při neexistenci harmonizace na úrovni Společenství je věcí právních předpisů každého členského státu určit podmínky poskytování
         dávek v oblasti sociálního zabezpečení, nic to nemění na tom, že při výkonu této pravomoci musí členské státy dodržovat právo
         Společenství, především ustanovení o volném pohybu služeb. Uvedená ustanovení zakazují členským státům zavést nebo zachovat
         neodůvodněná omezení výkonu této svobody v oblasti zdravotní péče (viz zejména rozsudky ze dne 12. července 2001, Smits a Peerbooms, C‑157/99, Recueil, s. I‑5473, body 44 až 46, a výše uvedený Watts, bod 92).

      24      Je tedy namístě ověřit, zda vydáním právních předpisů dotčených v původním řízení Řecká republika tento zákaz dodržela.

      25      V tomto ohledu je třeba připomenout, že Soudní dvůr opakovaně rozhodl, že článek 49 ES brání použití jakékoli vnitrostátní
         právní úpravy, která činí poskytování služeb mezi členskými státy obtížnějším než čistě vnitrostátní poskytování služeb v určitém
         členském státě (rozsudky ze dne 5. října 1994, Komise v. Francie, C‑381/93, Recueil, s. I‑5145, bod 17, jakož i výše uvedený
         Smits a Peerbooms, bod 61).

      26      Ve věci v původním řízení z řeckých právních předpisů vyplývá, že pokud je pacientu pojištěnému v Řecku u instituce sociálního
         zabezpečení poskytnuta léčba ve veřejném nebo soukromém zařízení, s nímž byla uzavřena smlouva, nacházejícím se v témže členském
         státě, nemusí zaplatit žádnou částku. Jinak je tomu, pokud je tento pacient hospitalizován v soukromém zdravotním zařízení
         v jiném členském státě, jelikož dotčený musí zaplatit náklady hospitalizace bez možnosti jejich úhrady. Jediná výjimka se
         týká dětí mladších 14 let.

      27      Mimoto, zatímco případ naléhavé situace představuje ohledně hospitalizace v Řecku v soukromém zařízení, s kterým nebyla uzavřena
         smlouva, výjimku z pravidla nehrazení, neplatí tato výjimka v žádném případě pro hospitalizaci v soukromém zdravotním zařízení
         v jiném členském státě.

      28      V důsledku toho taková právní úprava pojištěnce odrazuje nebo jim dokonce brání v tom, aby se obraceli se na poskytovatele
         nemocničních služeb usazené v jiných členských státech než ve státě, kde jsou pojištěni, a představuje jak pro tyto pojištěnce,
         tak pro tyto poskytovatele překážku volného pohybu služeb.

      29      Nicméně dříve, než Soudní dvůr rozhodne o otázce, zda článek 49 ES brání takové právní úpravě, jaká je předmětem věci v původním
         řízení, je třeba zkoumat, zda tato právní úprava může být objektivně odůvodněná.

      30      Soudní dvůr opakovaně rozhodl, že nelze vyloučit, že riziko závažného zásahu do finanční rovnováhy systému sociálního zabezpečení
         může, samo o sobě, představovat naléhavý důvod obecného zájmu, který je způsobilý odůvodnit překážku volného pohybu služeb
         (rozsudky ze dne 28. dubna 1998, Kohll, C‑158/96, Recueil, s. I‑1931, bod 41; výše uvedený Smits a Peerbooms, bod 72, jakož i výše uvedený Müller-Fauré a van Riet, bod 73).

      31      Stejně tak Soudní dvůr uznal, že cíl zachovat, z důvodu veřejného zdraví, vyvážené a všem dostupné lékařské a nemocniční služby
         může rovněž spadat pod jednu z výjimek z důvodu veřejného zdraví stanovených v článku 46 ES, jelikož takový cíl přispívá k dosažení
         vysoké úrovně ochrany zdraví (výše uvedené rozsudky Kohll, bod 50, Smits a Peerbooms, bod 73, jakož i Müller-Fauré a van Riet,
         bod 67).

      32      Soudní dvůr rovněž rozhodl, že totéž ustanovení Smlouvy o ES členským státům umožňuje omezit volný pohyb lékařských a nemocničních
         služeb v rozsahu, v němž je zachování určité léčebné kapacity nebo určité úrovně medicíny na vnitrostátním území zásadní pro
         zdraví, nebo dokonce pro přežití jeho obyvatelstva (výše uvedené rozsudky Kohll, bod 51, Smits a Peerbooms, bod 74, jakož
         i Müller-Fauré a van Riet, bod 67).

      33      V tomto ohledu má řecká vláda za to, že by rovnováha národního systému sociálního zabezpečení mohla být narušena, pokud by
         pojištěnci měli možnost obracet se na soukromá zdravotní zařízení v jiných členských státech, aniž by s těmito zařízeními
         byly uzavřeny smlouvy, vzhledem k vysokým nákladům tohoto druhu hospitalizace, které v každém případě značně přesahují náklady
         hospitalizace v zařízení nacházejícím se v Řecku.

      34      I když omezení konstatované v bodě 28 tohoto rozsudku může být odůvodněno naléhavými důvody obecného zájmu připomenutými v bodech
         30 až 32 tohoto rozsudku, toto omezení rovněž nesmí být nepřiměřené z hlediska sledovaného cíle.

      35      Jak uvedl generální advokát v bodě 70 svého stanoviska, absolutní povaha, s výjimkou případu dětí mladších 14 let, zákazu
         stanoveného řeckými právními předpisy není vhodná k dosažení sledovaného cíle, jelikož mohla být přijata taková méně omezující
         opatření, jež by více respektovala volný pohyb služeb, jako je režim předchozího povolení, který by byl v souladu s požadavky,
         které ukládá právo Společenství (výše uvedený rozsudek Müller-Fauré a van Riet, body 81 a 85), a v případě potřeby stanovení
         sazebníků pro úhradu nákladů léčby.

      36      Mimoto je třeba odmítnout argument řecké vlády vycházející ze skutečnosti, že řecké instituce sociálního zabezpečení nekontrolují
         kvalitu léčby poskytované v soukromých zdravotních zařízeních v jiných členských státech, a z nedostatku prověření, zda nemocniční
         zařízení, s nimiž byly uzavřeny smlouvy, jsou schopna poskytnout přiměřenou zdravotní péči, totožnou nebo rovnocennou.

      37      Je totiž nutno konstatovat, že soukromá zdravotní zařízení v jiných členských státech rovněž podléhají, v uvedených státech,
         kontrolám kvality a že lékaři usazení v těchto státech, kteří v těchto zařízeních působí, poskytují profesní záruky rovnocenné
         těm, které poskytují lékaři usazení v Řecku, zejména od přijetí a provedení směrnice Rady 93/16/EHS ze dne 5. dubna 1993 o usnadnění
         volného pohybu lékařů a vzájemného uznávání jejich diplomů, osvědčení a jiných dokladů o dosažené kvalifikaci (Úř. věst. L 165,
         s. 1; Zvl. vyd. 06/02, s. 86).

      38      S ohledem na všechny předcházející úvahy je namístě na položené otázky odpovědět tak, že článek 49 ES brání takovým právním
         předpisům členského státu, jaké jsou předmětem sporu v původním řízení, které zcela vylučují, aby národní instituce sociálního
         zabezpečení hradila náklady způsobené hospitalizací svých pojištěnců v soukromých zdravotních zařízeních v jiném členském
         státě, s výjimkou úhrady léčby poskytnuté dětem mladším 14 let.

       K nákladům řízení
      39      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      Článek 49 ES brání takovým právním předpisům členského státu, jaké jsou předmětem sporu v původním řízení, které zcela vylučují,
            aby národní instituce sociálního zabezpečení hradila náklady způsobené hospitalizací svých pojištěnců v soukromých zdravotních
            zařízeních v jiném členském státě, s výjimkou úhrady léčby poskytnuté dětem mladším 14 let.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: řečtina.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 27. října 1993. # Firma Herbert Scharbatke GmbH proti Spolkové republice Německo. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Německo. # Věc C-72/92.


Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 3. prosince 1992. # Heinrich Wehrs proti Hauptzollamt Lüneburg. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Finanzgericht Hamburg - Německo. # Doplňková dávka na mléko. # Věc C-264/90.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 5. dubna 2016.#Puligienica Facility Esco SpA (PFE) v. Airgest SpA.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Consiglio di Giustizia amministrativa per la Regione siciliana.#Řízení o předběžné otázce – Veřejné zakázky na služby – Směrnice 89/665/EHS – Článek 1 odst. 1 a 3 – Přezkumná řízení – Žaloba na neplatnost rozhodnutí o udělení veřejné zakázky podaná uchazečem, jehož nabídka nebyla vybrána – Incidenční žaloba úspěšného uchazeče – Vnitrostátní judikatura, podle níž je třeba se zabývat nejprve incidenční žalobou, a pokud je opodstatněná, prohlásit hlavní žalobu za nepřípustnou bez meritorního posouzení – Slučitelnost s unijním právem – Článek 267 SFEU – Zásada přednosti unijního práva – Právní zásada zakotvená plénem nejvyššího správního soudu členského státu – Vnitrostátní právní úprava, podle níž je toto rozhodnutí závazné pro senáty tohoto soudu – Povinnost senátu, kterému byla předložena otázka týkající se unijního práva, postoupit tuto otázku plénu v případě nesouhlasu s rozhodnutím pléna – Možnost či povinnost senátu položit předběžnou otázku Soudnímu dvoru.#Věc C-689/13.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      5. dubna 2016 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Veřejné zakázky na služby — Směrnice 89/665/EHS — Článek 1 odst. 1 a 3 — Přezkumná řízení — Žaloba na neplatnost rozhodnutí o udělení veřejné zakázky podaná uchazečem, jehož nabídka nebyla vybrána — Incidenční žaloba úspěšného uchazeče — Vnitrostátní judikatura, podle níž je třeba se zabývat nejprve incidenční žalobou, a pokud je opodstatněná, prohlásit hlavní žalobu za nepřípustnou bez meritorního posouzení — Slučitelnost s unijním právem — Článek 267 SFEU — Zásada přednosti unijního práva — Právní zásada zakotvená plénem nejvyššího správního soudu členského státu — Vnitrostátní právní úprava, podle níž je toto rozhodnutí závazné pro senáty tohoto soudu — Povinnost senátu, kterému byla předložena otázka týkající se unijního práva, postoupit tuto otázku plénu v případě nesouhlasu s rozhodnutím pléna — Možnost či povinnost senátu položit předběžnou otázku Soudnímu dvoru“
      Ve věci C‑689/13,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana (Rada správního soudnictví pro region Sicílie, Itálie) ze dne 26. září 2013, došlým Soudnímu dvoru dne 24. prosince 2013, v řízení

         Puligienica Facility Esco SpA (PFE)

      proti

         Airgest SpA,

      za přítomnosti:

         Gestione Servizi Ambientali Srl (GSA),

         Zenith Services Group Srl (ZS),

      SOUDNÍ DVŮR (velký senát)
      ve složení K. Lenaerts, předseda, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, T. von Danwitz, J. L. da Cruz Vilaça, D. Šváby a F. Biltgen, předsedové senátů, A. Rosas, E. Juhász (zpravodaj), A. Borg Barthet, J. Malenovský, J.-C. Bonichot, C. Vajda, S. Rodin a K. Jürimäe, soudci,
      generální advokát: M. Wathelet,
      vedoucí soudní kanceláře: I. Illéssy poté V. Giacobbo-Peyronnel, radové,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 11. března 2015,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Puligienica Facility Esco SpA (PFE) U. Ilardem, avvocato,

               —

               za Gestione Servizi Ambientali Srl (GSA) a Zenith Services Group Srl (ZS) D. Gentilem a D. Gallim, avvocati,

               —

               za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s S. Varonem, avvocato dello Stato,

               —

               za Evropskou komisi D. Recchia a A. Tokárem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 23. dubna 2015,
      s přihlédnutím k usnesení ze dne 16. července 2015 o znovuzahájení ústní části řízení a po jednání konaném dne 15. září 2015,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s S. Varonem, avvocato dello Stato,

               —

               za nizozemskou vládu M. Bulterman a J. Langerem, jako zmocněnci,

               —

               za polskou vládu B. Majczynou, jako zmocněncem,

               —

               za Evropskou komisi D. Recchia a A. Tokárem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 15. října 2015,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 1 odst. 3 směrnice Rady 89/665/EHS ze dne 21. prosince 1989 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se přezkumného řízení při zadávání veřejných zakázek na dodávky a stavební práce (Úř. věst. L 395, s. 33; Zvl. vyd. 06/01, s. 246), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2007/66/ES ze dne 11. prosince 2007 (Úř. věst. L 335, s. 31, dále jen „směrnice 89/665“), a článku 267 SFEU, jakož i zásady přednosti a zásady účinnosti unijního práva.

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společnostmi Puligienica Facility Esco SpA (PFE) (dále jen „PFE“) a Airgest SpA (dále jen „Airgest“) týkajícího se otázky, zda posledně uvedená společnost řádně zadala veřejnou zakázku na služby společnosti Gestione Servizi Ambientali Srl (GSA) (dále jen „GSA“) a Zenith Services Group Srl (ZS).

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Článek 1 směrnice 89/665, nadepsaný „Oblast působnosti a dostupnost přezkumných řízení“, stanoví:
               „1.   Tato směrnice se vztahuje na zakázky podle směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/18/ES ze dne 31. března 2004 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce, dodávky a služby [Úř. věst. L 134, s. 114; Zvl. vyd. 06/07, s. 132], nejsou-li v souladu s články 10 až 18 uvedené směrnice z její působnosti vyloučeny.
               Zakázky ve smyslu této směrnice zahrnují veřejné zakázky, rámcové dohody, koncese na stavební práce a dynamické nákupní systémy.
               Pokud jde o zakázky, které spadají do oblasti působnosti směrnice [2004/18], přijmou členské státy opatření nezbytná k zajištění možnosti účinného, a zejména co nejrychlejšího přezkumu rozhodnutí veřejných zadavatelů v souladu s podmínkami stanovenými v článcích 2 až 2f této směrnice z důvodu, že těmito rozhodnutími bylo porušeno právo Společenství v oblasti zadávání veřejných zakázek nebo vnitrostátní předpisy je provádějící.
               [...]
               3.   Členské státy zajistí, aby bylo přezkumné řízení podle prováděcích pravidel, která mohou členské státy samy stanovit, dostupné alespoň každé osobě, která má nebo měla zájem na získání určité zakázky a které v důsledku domnělého protiprávního jednání vznikla nebo hrozí škoda.“
               [...]

               4

               Článek 2 odst. 1 této směrnice stanoví:
               „Členské státy zajistí, aby opatření přijímaná v souvislosti s přezkumným řízením uvedeným v článku 1 zahrnovala následující ustanovení týkající se pravomoci:
               [...]

                        b)

                        zrušit protiprávní rozhodnutí nebo zajistit jeho zrušení […]

                  [...]“

         Italské právo

               5

               Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana (Rada správního soudnictví pro region Sicílie, Itálie) byla zřízena legislativním nařízením č. 654 ze dne 6. května 1948 o výkonu funkcí Státní rady v Sicilském regionu (decreto legislativo n. 654 – Norme per l’esercizio nella Regione siciliana delle funzioni spettanti al Consiglio di Stato) (GURI č. 135 ze dne 12. června 1948). V tomto regionu plní stejné konzultativní a soudní funkce jako Consiglio di Stato (Státní rada).

               6

               Legislativním nařízením č. 104 ze dne 2. července 2010, kterým se provádí článek 44 zákona č. 69 ze dne 18. června 2009 o delegování reorganizace správního řízení na vládu“ (decreto legislativo n. 104 – Attuazione dell’articolo 44 della legge 18 giugno 2009, n. 69, recante delega al governo per il riordino del processo amministrativo) (řádný doplněk ke GURI č. 156 ze dne 7. července 2010), byl přijat soudní řád správní.

               7

               Článek 6 tohoto soudního řádu stanoví:
               „1.   Consiglio di Stato [(Státní rada)] je orgánem správního soudnictví rozhodujícím v posledním stupni.
               [...]
               6.   Opravné prostředky proti rozhodnutím Tribunale amministrativo regionale della Sicilia [(regionální správní soud pro Sicílii)] se podávají ke Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana [(Rada správního soudnictví pro region Sicílie)] v souladu s ustanoveními o zvláštním statusu a příslušnými prováděcími předpisy.“

               8

               Článek 42 uvedeného řádu stanoví v odst. 1:
               „Žalovaní a vedlejší účastníci řízení mohou předkládat prostřednictvím incidenčních žalob návrhy související s návrhy podanými v hlavním řízení.“

               9

               Článek 99 téhož řádu zní následovně:
               „1.   Zjistí-li senát, který o opravném prostředku rozhoduje, že právní otázka, již má posoudit, vede nebo může vést k nejednotnosti v judikatuře, může usnesením vydaným na návrh účastníků řízení nebo i bez návrhu postoupit věc plénu. Považuje-li to plénum za vhodné, může postoupit věc senátu.
               2.   Před vydáním rozhodnutí může předseda Consiglio di Stato [(Státní rada)] postoupit plénu na návrh účastníků řízení nebo i bez návrhu rozhodnutí o jakémkoli opravném prostředku, pokud jde o nejzásadnější otázky nebo za účelem sjednocení judikatury.
               3.   Pokud senát, kterému byl opravný prostředek přidělen, nesouhlasí s právní zásadou formulovanou v plénu, postoupí tomuto plénu rozhodnutí o opravném prostředku prostřednictvím odůvodněného usnesení.
               4.   Plénum rozhoduje o celém sporu s výjimkou situace, kdy se rozhodne formulovat právní zásadu a ve zbývající části vrátit věc k řízení zpět senátu, který mu ji postoupil.
               5.   Považuje-li plénum otázku za zvláště významnou, může v každém případě formulovat právní zásadu v zájmu legality, i když rozhodne o nepřípustnosti či nepřijatelnosti opravného prostředku či o námitce nepřípustnosti nebo zastavení řízení. V tomto případě nemá rozhodnutí pléna vliv na napadený akt.“

               10

               Článek 100 soudního řádu správního stanoví:
               „Proti rozhodnutím regionálních správních soudů lze podat opravný prostředek ke Consiglio di Stato [(Státní rada)], aniž je dotčena pravomoc Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana [(Rada správního soudnictví pro region Sicílie)] v otázce opravných prostředků proti rozhodnutím Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia [(Regionální správní soud pro Sicílii)].“

               11

               Legislativní nařízení č. 373 ze dne 24. prosince 2003, kterým se upravuje zvláštní postavení regionu Sicílie, pokud jde o výkon funkcí svěřených Consiglio di Stato v tomto regionu“ (decreto legislativo n. 373 – Norme di attuazione dello Statuto speciale della Regione siciliana concernenti l’esercizio nella regione delle funzioni spettanti al Consiglio di Stato) (GURI č. 10 ze dne 14. ledna 2004, s. 4), stanoví v čl. 1 odst. 2, že senáty Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana [(Rada správního soudnictví pro region Sicílie)] jsou detašovanými senáty Consiglio di Stato [(Státní rada)], a v čl. 4 odst. 3 stanoví, že Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana [(Rada správního soudnictví pro region Sicílie)] rozhoduje v rámci soudní činnosti jako soud druhého stupně o opravných prostředcích podaných proti rozhodnutím Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia [(Regionální správní soud pro Sicílii)].

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               12

               Oznámením zveřejněným dne 18. ledna 2012 zahájila společnost Airgest SpA pověřená provozem civilního letiště v Trapani-Birgi (Itálie) zadávací řízení na úklid a údržbu zeleně v prostorách tohoto civilního letiště na období v délce tří let. Hodnota této zakázky bez daně z přidané hodnoty činila 1995496,35 eura a zakázka měla být zadána uchazeči s ekonomicky nejvýhodnější nabídkou. Zakázka byla konečným rozhodnutím zadavatele ze dne 22. května 2012 udělena dočasnému sdružení podniků tvořenému společnostmi GSA a Zenith Services Group Srl (ZS).

               13

               Společnost PFE, která se řízení zúčastnila a skončila na druhém místě, podala žalobu k Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia [(regionální správní soud pro Sicílii)], v níž se domáhala zrušení rozhodnutí o udělení zakázky a toho, aby byla tato zakázka udělena jí a byla s ní uzavřená příslušná smlouva. Ostatní uchazeči uvedené rozhodnutí o udělení zakázky nenapadli.

               14

               Společnost GSA, která hrála vedoucí úlohu v dočasném sdružení podniků, jemuž byla zakázka udělena, vstoupila do řízení a podala incidenční žalobu založenou na tom, že hlavní žalobkyně, společnost PFE, nebyla aktivně legitimována k podání žaloby, neboť nesplnila podmínky pro přijetí k účasti na zadávacím řízení, a měla tedy být ze zadávacího řízení vyloučena. Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia [(Regionální správní soud pro Sicílii)] posoudil argumenty obou účastnic řízení a vyhověl oběma žalobám. V návaznosti na toto rozhodnutí pak společnost Airgest jakožto zadavatel vyloučila obě žalobkyně i všechny ostatní uchazeče zahrnuté původně do pořadí z důvodu, že jejich nabídky nesplnily požadavky stanovené v zadávací dokumentaci. Ostatní uchazeči proti rozhodnutí o udělení zakázky nepodali žalobu. Na předmětnou zakázku bylo vypsáno nové zadávací řízení.

               15

               Společnost PFE se proti rozsudku Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia [(Regionální správní soud pro Sicílii)] odvolala ke Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana [(Rada správního soudnictví pro region Sicílie)]. Společnost GSA podala k tomuto soudu vzájemné odvolání s tím, že Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia [(Regionální správní soud pro Sicílii)] podle ní nedodržel zásady pořadí pro posouzení opravných prostředků zakotvené rozsudkem pléna Consiglio di Stato č. 4 ze dne 7. dubna 2011, neboť se začal zabývat hlavní žalobou. Podle tohoto rozsudku musí být incidenční žaloba zpochybňující přípustnost hlavní žaloby zkoumána před hlavní žalobou. Ve vnitrostátním právním řádu je taková žaloba kvalifikována jako „vylučující“ či „paralyzující“, neboť v případě, že je opodstatněná, musí soud prohlásit hlavní žalobu za nepřípustnou, aniž by se jí meritorně zabýval.

               16

               Předkládající soud uvádí, že Soudní dvůr v rozsudku Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448), který byl vydán po uvedeném rozsudku pléna Consiglio di Stato [(Státní rada)], rozhodl, že čl. 1 odst. 3 směrnice 89/665 musí být vykládán v tom smyslu, že brání zásadám popsaným v předcházejícím bodě, které byly zakotveny v uvedeném rozsudku pléna. Věc, v níž byl vydán rozsudek Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448), se týkala dvou uchazečů, které zadavatel vybral a vyzval k předložení nabídek. V návaznosti na žalobu uchazeče, jehož nabídka nebyla vybrána, podal úspěšný uchazeč incidenční žalobu a tvrdil, že nevybraná nabídka měla být vyloučena, jelikož nesplňovala jedno z minimálních kritérií stanovených v zadávací dokumentaci.

               17

               Předkládající soud se nejprve táže, zda výklad, který Soudní dvůr podal v rozsudku Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448), platí i pro daný případ, když ve věci, v níž byl vydán uvedený rozsudek, šlo o dva uchazeče s protichůdnými zájmy jak v řízení o žalobě na neplatnost podané neúspěšným podnikem, tak v řízení o incidenční žalobě podané vybraným uchazečem, kdežto ve věci v původním řízení bylo podniků-uchazečů více než dva, třebaže žalobu podaly pouze dva z nich.

               18

               Předkládající soud dále uvádí, že podle čl. 1 odst. 2 legislativního nařízení č. 373 ze dne 24. prosince 2003, kterým se upravuje zvláštní postavení regionu Sicílie, pokud jde o výkon funkcí svěřených Consiglio di Stato v tomto regionu je považován za senát Consiglio di Stato [(Státní rada)], a jako takový je soudem, proti jehož rozhodnutím nelze ve vnitrostátním právu podat opravný prostředek ve smyslu článku 267 třetího pododstavce SFEU. Podle procesního pravidla zakotveného v čl. 99 odst. 3 soudního řádu správního přitom musí aplikovat právní zásady zakotvené plénem Consiglio di Stato [(Státní rada)] i v otázkách týkajících se výkladu a použití unijního práva, ledaže by využil možnost postoupit dotčenou otázku plénu v případě, že se hodlá od uvedených zásad odchýlit, a dosáhnout tak změny v judikatuře.

               19

               Předkládající soud v tomto ohledu poukazuje na rozpory mezi rozsudkem pléna č. 4 Consiglio di Stato [(Státní rada)] ze dne 7. dubna 2011 a rozsudkem Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448), přičemž tvrdí, že pokud by procesní pravidlo popsané v předchozím bodě tohoto rozsudku platilo i pro otázky unijního práva, bylo by v rozporu se zásadou výlučné pravomoci Soudního dvora vykládat unijní právo a s povinností všech soudů posledního stupně v členských státech obrátit se na Soudní dvůr s předběžnou otázkou, vyvstanou-li před nimi otázky týkající se výkladu tohoto práva.

               20

               Vzhledem k tomu se Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana [(Rada správního soudnictví pro region Sicílie)] rozhodla přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Jsou zásady stanovené Soudním dvorem v rozsudku [Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448)], který odkazuje na specifický případ, jenž byl v oné věci předmětem žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, v níž se zadávacího řízení na veřejné zakázky účastnily pouze dva podniky, použitelné vzhledem ke značné podobnosti skutkových okolností tohoto případu i v případě předloženém nyní Consiglio, ve kterém veřejný zadavatel vyloučil ze zadávacího řízení všechny účastnící se podniky, jež se přitom zúčastnily v počtu větším než dva, pokud toto vyloučení napadly pouze podniky, které jsou účastníky tohoto řízení, takže spor, kterým se tento soud zabývá, se de facto omezuje pouze na dva podniky?

                        2)

                        Co se týče otázek, které mohou být rozhodnuty na základě použití unijního práva, je ustanovení čl. 99 odst. 3 soudního řádu správního, které stanoví, že pro všechny senáty a kolegia Consiglio di Stato [(Státní rada)] jsou všechny právní zásady formulované plénem právně závazné, i když je zřejmé, že uvedené plénum vytyčilo nebo mohlo vytyčit zásadu, která odporuje nebo je neslučitelná s unijním právem, v rozporu s výkladem uvedeného práva a zejména článkem 267 SFEU? To jest zejména:

                                 —

                                 mají senát nebo kolegium Consiglio di Stato [(Státní rada)], kterým je věc přidělena k projednání, v případě pochybností o tom, zda je právní zásada již formulovaná plénem v souladu nebo slučitelná s unijním právem, povinnost postoupit tomuto plénu odůvodněným usnesením věc k rozhodnutí případně ještě před tím, než mohou předložit žádost o rozhodnutí o předběžné otázce Soudnímu dvoru, aby rozhodl o tom, zda je sporná právní zásada v souladu nebo je slučitelná s unijním právem, nebo naopak senát či kolegium Consiglio di Stato [(Státní rada)] mohou, či spíše musejí coby vnitrostátní soud posledního stupně předložit Soudnímu dvoru nezávisle jakožto obecné soudy aplikující unijní právo žádost o rozhodnutí o předběžné otázce za účelem správného výkladu unijního práva?

                                 —

                                 v případě, že odpověď na otázku položenou v předcházejícím pododstavci bude znít v tom smyslu, že každý senát a každé kolegium Consiglio di Stato[(Státní rada)] má pravomoc, resp. povinnost položit předběžné otázky Soudnímu dvoru přímo, nebo v každém případě, kdy Soudní dvůr rozhodl, a fortiori po plenárním zasedání Consiglio di Stato [(Státní rada)], že vnitrostátní právní zásada formulovaná plénem není v souladu či ne zcela v souladu se správným výkladem unijního práva, mohou či musejí každý senát a každé kolegium Consiglio di Stato [(Státní rada)] coby obecné soudy posledního stupně aplikující unijní právo s okamžitou platností použít správný výklad unijního práva poskytnutý Soudním dvorem, nebo naopak i v takových případech mají povinnost postoupit plénu věc odůvodněným usnesením k rozhodnutí plénu s tím důsledkem, že je aplikace unijního práva, které již závazně určil Soudní dvůr, svěřena plénu k výlučnému posouzení, a to v rámci jeho pravomoci soudního přezkumu?

                                 —

                                 je konečně výklad systému správního řízení Italské republiky, podle kterého podléhá případné rozhodnutí o předložení žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce Soudnímu dvoru, či dokonce i jen rozhodnutí ve věci, kdy toto rozhodnutí přímo vyplývá z jednotných zásad unijního práva formulovaných Soudním dvorem, výlučnému posouzení pléna, v rozporu – kromě zásady přiměřené délky trvání řízení a rychlého řešení v případě podání opravného prostředku v oblasti zadávacího řízení na veřejné zakázky – i s požadavkem, aby všechny soudy všech členských států aplikovaly unijní právo plně a řádně v souladu s jeho správným výkladem podaným Soudním dvorem, a to též za účelem nejširšího uplatnění zásad užitečného účinku a přednosti unijního práva před vnitrostátním právem (nejen hmotným, nýbrž i procesním) každého členského státu (v tomto případě před čl. 99 odst. 3 správního řádu Italské republiky)?“

         K první otázce

               21

               Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 1 odst. 1 třetí pododstavec a odst. 3 směrnice 89/665 vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby byla hlavní žaloba podaná uchazečem - který má nebo měl zájem na získání určité zakázky a kterému v důsledku tvrzeného porušení unijního práva v oblasti veřejných zakázek či předpisu provádějícího tuto právní úpravu vznikla nebo hrozí škoda - směřující k vyloučení jiného uchazeče prohlášena za nepřípustnou na základě vnitrostátních procesních pravidel, podle nichž má být přednostně posouzena incidenční žaloba podaná tímto jiným uchazečem.

               22

               Předkládající soud se konkrétně táže, zda se výklad čl. 1 odst. 3 směrnice 89/665, který Soudní dvůr podal v rozsudku Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448), použije v případě, kdy se dotčeného zadávacího řízení zúčastnily více než dva podniky, které byly poté všechny zadavatelem vyloučeny, avšak žalobu podaly pouze dva podniky účastnící se sporu v původním řízení.

               23

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustanovení čl. 1 odst. 1 třetího pododstavce a odst. 3 této směrnice musí být přezkum rozhodnutí zadavatele dostupný alespoň každé osobě, která má nebo měla zájem na získání určité zakázky a které v důsledku tvrzeného protiprávního jednání vznikla nebo hrozí škoda, má-li být považován za účinný.

               24

               V bodě 33 rozsudku Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448) Soudní dvůr konstatoval, že incidenční žaloba úspěšného uchazeče zadávacího řízení nemůže vést k odmítnutí návrhu vyloučeného uchazeče, když řádnost nabídky obou subjektů je napadena v rámci stejného řízení a z totožných důvodů, neboť v takové situaci může každý ze soutěžitelů uplatňovat oprávněný zájem na vyloučení nabídky ostatních soutěžitelů, což může vést ke konstatování, že veřejný zadavatel není s to vybrat řádnou nabídku.

               25

               V bodě 34 téhož rozsudku tedy Soudní dvůr vyložil čl. 1 odst. 3 směrnice 89/665 v tom smyslu, že toto ustanovení brání tomu, aby byla žaloba uchazeče, jehož nabídka nebyla vybrána, prohlášena za nepřípustnou na základě předběžného posouzení námitky nepřípustnosti podané úspěšným uchazečem v rámci incidenční žaloby, aniž by bylo rozhodnuto o slučitelnosti obou nabídek s technickou specifikací v zadávací dokumentaci.

               26

               Tento rozsudek konkretizuje podmínky stanovené v unijněprávních předpisech uvedených v bodě 23 tohoto rozsudku za situace, kdy po proběhlém zadávacím řízení na veřejnou zakázku proti sobě dva uchazeči podají žalobu, kterou se domáhají vyloučení toho druhého.

               27

               V takové situaci mají oba uchazeči zájem na získání dané zakázky. Vyloučení jednoho uchazeče totiž může vést k tomu, že jiný zakázku získá přímo v tomtéž zadávacím řízení. Pokud by byli oba uchazeči vyloučeni a došlo k zahájení nového zadávacího řízení na veřejnou zakázku, mohou se jej oba zúčastnit, a zakázku tak získat nepřímo.

               28

               Za takových okolností, jako jsou okolnosti ve věci v původním řízení, se uplatní výklad připomenutý v bodech 24 a 25 tohoto rozsudku, který Soudní dvůr podal v rozsudku Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448). Všechny strany sporu totiž mají oprávněný zájem na vyloučení nabídky jiných soutěžitelů. Jak dále generální advokát uvedl v bodě 37 stanoviska, není vyloučeno, že některá z nesrovnalostí, která vedla k vyloučení nabídky úspěšného uchazeče i uchazeče, který napadá rozhodnutí zadavatele o udělení zakázky, může mít za následek i neplatnost ostatních předložených nabídek, což by mohlo zadavatele vést k zahájení nového zadávacího řízení.

               29

               Počet účastníků dotyčného řízení na veřejnou zakázku stejně jako počet účastníků, kteří podali žalobu, nebo rozdílné důvody, které uvedli, nejsou relevantní pro uplatnění zásady vyplývající z rozsudku Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448).

               30

               Vzhledem k výše uvedenému je třeba na první položenou otázku odpovědět tak, že čl. 1 odst. 1 třetí pododstavec a odst. 3 směrnice 89/665 musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby byla hlavní žaloba podaná uchazečem - který má nebo měl zájem na získání určité zakázky a kterému v důsledku tvrzeného porušení unijního práva v oblasti veřejných zakázek či předpisu provádějícího tuto právní úpravu vznikla nebo hrozí škoda - směřující k vyloučení jiného uchazeče prohlášena za nepřípustnou na základě vnitrostátních procesních pravidel, podle nichž má být přednostně posouzena incidenční žaloba podaná tímto jiným uchazečem.

         K druhé otázce

      K první části

               31

               Podstatou první části druhé otázky předkládajícího soudu je, zda musí být článek 267 SFEU vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátnímu ustanovení, které je vykládáno v tom smyslu, že senát soudu, který rozhoduje v posledním stupni, musí v případě, že nesdílí právní názor obsažený v rozhodnutí pléna tohoto soudu stran otázky, která se týká výkladu či platnosti unijního práva, tuto otázku postoupit uvedenému plánu, a nemůže se tak obrátit s předběžnou otázkou na Soudní dvůr.

               32

               Jak již Soudní dvůr opakovaně rozhodl, vnitrostátní soudy mají tu nejširší možnost obrátit se na Soudní dvůr s otázkou ohledně výkladu příslušného ustanovení unijního práva (v tomto smyslu viz rozsudek Rheinmühlen-Düsseldorf, 166/73, EU:C:1974:3, bod 3), přičemž tato možnost se u soudů rozhodujících v posledním stupni až na výjimky zakotvené v judikatuře Soudního dvora stává povinností (v tomto smyslu viz rozsudek Cilfit a další, 283/81, EU:C:1982:335, bod 21 a výrok). Vnitrostátní právní úprava nemůže vnitrostátnímu soudu bránit v tom, aby uvedené možnosti využil (v tomto smyslu viz rozsudky Rheinmühlen-Düsseldorf, 166/73, EU:C:1974:3, bod 4; Melki a Abdeli, C‑188/10 a C‑189/10, EU:C:2010:363, bod 42, jakož i Elčinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, bod 27) nebo aby tuto povinnost splnil.

               33

               Tato možnost i povinnost jsou totiž nedílnou součástí systému spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy zavedeného článkem 267 SFEU a patří k funkcím soudu pověřeného uplatňováním unijního práva, které toto ustanovení svěřuje vnitrostátním soudům.

               34

               Pokud tedy vnitrostátní soud, kterému byla věc předložena, dospěje k závěru, že před ním v této věci vyvstala otázka týkající se výkladu či platnosti unijního práva, má možnost, resp. povinnost obrátit se na Soudní dvůr s předběžnou otázkou, a vnitrostátní legislativa ani judikatura nemůže tuto možnost, resp. povinnost vyloučit.

               35

               V projednávaném případě nemůže ustanovení vnitrostátního práva bránit tomu, aby se senát soudu, který rozhoduje v posledním stupni, před kterým vyvstala otázka výkladu směrnice 89/665, obrátil s předběžnou otázkou na Soudní dvůr.

               36

               Vzhledem k výše uvedenému je třeba na první část druhé otázky odpovědět tak, že článek 267 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátnímu ustanovení, které je vykládáno v tom smyslu, že senát soudu posledního stupně v případě, že nesdílí právní názor obsažený v rozhodnutí pléna tohoto soudu stran otázky, která se týká výkladu či platnosti unijního práva, musí tuto otázku postoupit uvedenému plánu, a nemůže se tak obrátit s předběžnou otázkou na Soudní dvůr.

         K druhé a třetí části

               37

               Podstatou druhé a třetí části druhé otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda musí být článek 267 SFEU vykládán v tom smyslu, že vnitrostátní soud musí v případě, že obdržel odpověď Soudního dvora na otázku týkající se výkladu unijního práva, kterou mu položil, nebo v případě, že judikatura Soudního dvora již na tuto otázku přináší jasnou odpověď, učinit vše nezbytné k tomu, aby se prosadil tento výklad unijního práva.

               38

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že rozsudkem, který Soudní dvůr vydá v řízení o předběžné otázce, je vnitrostátní soud pro účely vyřešení sporu v původním řízení vázán, pokud jde o výklad či platnost dotčených aktů orgánů Unie (viz rozsudek Elčinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, bod 29 a citovaná judikatura). Vnitrostátní soud, který jakožto soud rozhodující v posledním stupni splnil povinnost položit Soudnímu dvoru předběžnou otázku na základě čl. 267 třetího pododstavec SFEU, je proto pro účely vyřešení sporu v původním řízení vázán výkladem dotčených ustanovení poskytnutým Soudním dvorem a musí případně odmítnout vnitrostátní judikaturu, pokud má za to, že není v souladu s unijním právem (v tomto smyslu viz rozsudek Elčinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, bod 30).

               39

               Je třeba také připomenout, že užitečný účinek článku 267 SFEU by byl snížen, kdyby vnitrostátní soud nemohl unijní právo s okamžitou platností použít v souladu s rozhodnutím či judikaturou Soudního dvora (v tomto smyslu viz rozsudek Simmenthal, 106/77, EU:C:1978:49, bod 20).

               40

               Vnitrostátní soud, jenž má v rámci své pravomoci aplikovat ustanovení unijního práva, má povinnost zajistit plný účinek těchto norem tak, že na základě své vlastní pravomoci podle potřeby upustí od použití jakéhokoli odporujícího ustanovení vnitrostátních právních předpisů, i když je pozdějšího data, aniž nejprve musí žádat o jeho odstranění legislativní cestou nebo jakýmkoliv jiným ústavním postupem, či na toto odstranění čekat (viz nejprve rozsudek Simmenthal, 106/77, EU:C:1978:49, body 21 a 24, jakož i poslední rozsudek A, C‑112/13, EU:C:2014:2195, bod 36 a citovaná judikatura).

               41

               S požadavky vlastními samotné povaze práva Unie by totiž bylo neslučitelné jakékoli ustanovení vnitrostátního právního řádu nebo jakákoli legislativní, správní nebo soudní praxe, které by vedly ke snížení účinku unijního práva v důsledku skutečnosti, že by soudu příslušnému k aplikaci tohoto práva byla upřena pravomoc učinit v samotném okamžiku jeho aplikace vše, co je nezbytné k vyloučení použití ustanovení vnitrostátních právních předpisů představujících možnou překážku plného účinku norem Unie (viz rozsudky Simmenthal, 106/77, EU:C:1978:49, bod 22, jakož i A, C‑112/13, EU:C:2014:2195, bod 37 a citovaná judikatura).

               42

               Vzhledem k výše uvedenému je třeba na druhou a třetí část druhé otázky odpovědět tak, že článek 267 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že senát soudu, který rozhoduje v posledním stupni, musí v případě, že obdržel odpověď Soudního dvora na otázku týkající se výkladu unijního práva, kterou mu položil, nebo v případě, že judikatura Soudního dvora již na tuto otázku přináší jasnou odpověď, učinit vše nezbytné k tomu, aby se prosadil tento výklad unijního práva.

         K nákladům řízení

               43

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Článek 1 odst. 1 třetí pododstavec a odst. 3 směrnice Rady 89/665/EHS ze dne 21. prosince 1989 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se přezkumného řízení při zadávání veřejných zakázek na dodávky a stavební práce, ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2007/66/ES ze dne 11. prosince 2007, musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby byla hlavní žaloba podaná uchazečem, který má nebo měl zájem na získání určité zakázky a kterému v důsledku tvrzeného porušení unijního práva v oblasti veřejných zakázek či předpisu provádějícího tuto právní úpravu vznikla nebo hrozí škoda, a směřující k vyloučení jiného uchazeče prohlášena za nepřípustnou na základě vnitrostátních procesních pravidel, podle nichž má být přednostně posouzena incidenční žaloba podaná tímto jiným uchazečem.

                           2)

                           Článek 267 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátnímu ustanovení, které je vykládáno v tom smyslu, že senát soudu, který rozhoduje v posledním stupni, musí v případě, že nesdílí právní názor obsažený v rozhodnutí pléna tohoto soudu stran otázky, která se týká výkladu či platnosti unijního práva, tuto otázku postoupit uvedenému plánu, a nemůže se tak obrátit s předběžnou otázkou na Soudní dvůr.

                           3)

                           Článek 267 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že senát soudu, který rozhoduje v posledním stupni, musí v případě, že obdržel odpověď Soudního dvora Evropské unie na otázku týkající se výkladu unijního práva, kterou mu položil, nebo v případě, že judikatura Soudního dvora Evropské unie již na tuto otázku přináší jasnou odpověď, učinit vše nezbytné k tomu, aby se prosadil tento výklad unijního práva.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: italština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 16. března 1971. # Acciaieria e ferriera di Roma (Feram) proti Komisi Evropských společenství. # Věc 70-69.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 25. července 1991. # Aragonesa de Publicidad Exterior SA a Publivía SAE proti Departamento de Sanidad y Seguridad Social de la Generalitat de Cataluña. # Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce Tribunal Superior de Justicia de Cataluña - Španělsko. # Volný pohyb zboží. # Spojené věci C-1/90 a C-176/90.


title: Rozsudek Tribunálu (třetího senátu) ze dne 19. března 2010. # Mirto Corporación Empresarial, SL proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška obrazové ochranné známky Společenství Mirtillino - Starší slovní ochranná známka Společenství MIRTO - Relativní důvod pro zamítnutí - Nebezpečí záměny - Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94 [nyní čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009]. # Věc T-427/07.

text:
      Rozsudek Tribunálu (třetího senátu) ze dne 19. března 2010 – Mirto Corporación Empresarial v. OHIM – Maglificio Barbara (Mirtillino)
      (Věc T-427/07)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška obrazové ochranné známky Společenství Mirtillino – Starší slovní ochranná známka Společenství MIRTO – Relativní důvod pro zamítnutí – Nebezpečí záměny – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94 [nyní čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009]“
      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody zamítnutí – Námitky majitele starší totožné nebo podobné ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Nebezpečí záměny se starší ochrannou známkou [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 8, odst. 1, písm. b)] (viz body 40–42, 81)
      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí druhého odvolacího senátu OHIM ze dne 29. srpna 2007 (věc R 875/2006‑2) týkajícímu se námitkového
                  řízení mezi Creaciones Mirto SA a Maglificio Barbara Srl

            Údaje týkající se věci

               Přihlašovatelka ochranné známky Společenství:

               Maglificio Barbara Srl

               Dotčená ochranná známka Společenství:

               Obrazová ochranná známka Mirtillino pro výrobky tříd 3, 18 a 25 přihláška č. 3252467

               Majitelka ochranné známky nebo označení namítaných v námitkovém řízení:

               Creaciones Mirto, S. A.; žalobkyně po postoupení ochranných známek namítaných v námitkovém řízení

               Namítaná ochranná známka nebo označení:

               Slovní ochranná známka MIRTO (ochranná známka Společenství č. 1653351) pro výrobky tříd 3, 18 a 25 a početné vnitrostátní
                  slovní a obrazové ochranné známky MIRTO

               Rozhodnutí námitkového oddělení:

               Částečné vyhovění námitce

               Rozhodnutí odvolacího senátu:

               Zrušení napadeného rozhodnutí a zamítnutí námitky

         Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Mirto Corporación Empresarial, SL se ukládá náhrada nákladů řízení.


title: Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 26. června 2014. # Fundação Calouste Gulbenkian proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Věc T-541/11.

text:
               Účastníci řízení
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci T‑541/11,
            Fundação Calouste Gulbenkian,  se sídlem v Lisabonu (Portugalsko), zastoupená G. Marín Raigalem, P. López Rondou a G. Macias Bonillou, advokáty,
            žalobkyně,
            proti
            Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM),  zastoupenému V. Melgar, jako zmocněnkyní,
            žalovanému,
            přičemž dalším účastníkem řízení před odvolacím senátem OHIM, vystupujícím jako vedlejší účastník řízení před Tribunálem, je
            Micael Gulbenkian,  s bydlištěm v Oeiras (Portugalsko), zastoupený J. Pimentou a A. Sebastiãoem, advokáty,
            jejímž předmětem je žaloba podaná proti rozhodnutí druhého odvolacího senátu OHIM ze dne 15. července 2011 (věc R 1436/2010‑2), týkajícímu se námitkového řízení mezi Fundação Calouste Gulbenkian a Micaelem Gulbenkianem,
            TRIBUNÁL (šestý senát),
            ve složení S. Frimodt Nielsen (zpravodaj), předseda, F. Dehousse a A. M. Collins, soudci,
            vedoucí soudní kanceláře: J. Plingers, rada,
            s přihlédnutím k žalobě došlé kanceláři Tribunálu dne 10. října 2011,
            s přihlédnutím k vyjádření OHIM k žalobě došlému kanceláři Tribunálu dne 23. února 2012,
            s přihlédnutím k vyjádření vedlejšího účastníka k žalobě došlému kanceláři Tribunálu dne 16. února 2012,
            s přihlédnutím k replice došlé kanceláři Tribunálu dne 26. června 2012,
            s přihlédnutím k rozhodnutí ze dne 20. srpna 2012, kterým bylo vedlejšímu účastníku na jeho žádost povoleno, aby řeč na jednání přednesl v portugalštině,
            s přihlédnutím k písemným vyjádřením, která žalobkyně podala u kanceláře Tribunálu dne 25. dubna, 27. června a 26. srpna 2013,
            s přihlédnutím k písemným vyjádřením, která OHIM podal u kanceláře Tribunálu dne 27. května a 2. října 2013,
            s přihlédnutím k písemným otázkám Tribunálu žalobkyni,
            s přihlédnutím k vyjádření, které žalobkyně podala u kanceláře Tribunálu dne 10. ledna 2014,
            po jednání konaném dne 13. února 2014, ke kterému se řádně předvolaný vedlejší účastník nedostavil,
            vydává tento
            Rozsudek (1)
             [ omissis ]
            Návrhová žádání účastníků řízení
            20. Žalobkyně s ohledem na své odpovědi na písemné otázky, které jí byly položeny Tribunálem a na upřesnění, která poskytla na jednání a která byla zaznamenána do protokolu, navrhuje, aby Tribunál:
            – změnil napadené rozhodnutí tak, aby v plném rozsahu vyhověl jejím námitkám;
            – podpůrně zrušil napadené rozhodnutí v rozsahu, v němž odvolací senát nevyhověl jejím námitkám;
            – uložil OHIM a vedlejšímu účastníkovi náhradu nákladů řízení souvisejících s tímto řízením, jakož i s námitkovým řízením a odvolacím řízením u OHIM.
            21. OHIM a vedlejší účastník navrhují, aby Tribunál:
            – zamítl žalobu;
            – uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
            [ omissis ]
            K nákladům řízení
            48. Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu Tribunálu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že OHIM a vedlejší účastník požadovali náhradu nákladů řízení a žalobkyně neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.
            49. Podle čl. 90 písm. a) jednacího řádu vynaložil-li Tribunál náklady, kterým bylo možno předejít, může uložit jejich náhradu tomu účastníku řízení, který je způsobil.
            50. Podle tohoto ustanovení je třeba vedlejšímu účastníkovi uložit náhradu nákladů na tlumočení, které vznikly v důsledku jeho žádosti směrující k tomu, aby mu bylo povoleno řeč na jednání, na které se nedostavil, přednést v portugalštině. Tyto náklady, které ve skutečnosti nesl Soudní dvůr Evropské unie, zahrnující odměnu, denní příspěvky, jakož i cestovní výdaje a výdaje na ubytování free-lance tlumočníka, na kterého se Tribunál obrátil, dosahují celkové částky 1 807,48 eur.
            (1) .
            (1)  –	Jsou uvedeny pouze body tohoto rozsudku, jejichž zveřejnění považuje Tribunál za účelné.

            Výrok
            Z těchto důvodů
            TRIBUNÁL (šestý senát)
            rozhodl takto:
            1) Žaloba se zamítá.
            2) Fundação Calouste Gulbenkian se ukládá náhrada nákladů řízení.
            3) Micaeli Gulbenkianovi se ukládá, aby na základě čl. 90 písm. a) jednacího řádu Tribunálu uhradil Soudnímu dvoru Evropské unie částku ve výši 1 807,48 eur.

    ---documentbreak---

      ROZSUDEK TRIBUNÁLU (šestého senátu)
   26. června 2014 (
         *1
      )
   „Ochranná známka Společenství — Námitkové řízení — Přihláška slovní ochranné známky Společenství GULBENKIAN — Národní proslulá ochranná známka, obchodní jméno a starší národní loga Fundação Calouste Gulbenkian — Relativní důvody pro zamítnutí — Důkaz o existenci starších práv — Článek 8 odst. 1 písm. b) a odst. 4 a 5 nařízení (ES) č. 207/2009 — Článek 90 písm. a) jednacího řádu“
   Ve věci T‑541/11,

      Fundação Calouste Gulbenkian, se sídlem v Lisabonu (Portugalsko), zastoupená G. Marín Raigalem, P. López Rondou a G. Macias Bonillou, advokáty,
   žalobkyně,
   proti

      Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM), zastoupenému V. Melgar, jako zmocněnkyní,
   žalovanému,
   přičemž dalším účastníkem řízení před odvolacím senátem OHIM, vystupujícím jako vedlejší účastník řízení před Tribunálem, je

      Micael Gulbenkian, s bydlištěm v Oeiras (Portugalsko), zastoupený J. Pimentou a A. Sebastiãoem, advokáty,
   jejímž předmětem je žaloba podaná proti rozhodnutí druhého odvolacího senátu OHIM ze dne 15. července 2011 (věc R 1436/2010‑2), týkajícímu se námitkového řízení mezi Fundação Calouste Gulbenkian a Micaelem Gulbenkianem,
   TRIBUNÁL (šestý senát),
   ve složení S. Frimodt Nielsen (zpravodaj), předseda, F. Dehousse a A. M. Collins, soudci,
   vedoucí soudní kanceláře: J. Plingers, rada,
   s přihlédnutím k žalobě došlé kanceláři Tribunálu dne 10. října 2011,
   s přihlédnutím k vyjádření OHIM k žalobě došlému kanceláři Tribunálu dne 23. února 2012,
   s přihlédnutím k vyjádření vedlejšího účastníka k žalobě došlému kanceláři Tribunálu dne 16. února 2012,
   s přihlédnutím k replice došlé kanceláři Tribunálu dne 26. června 2012,
   s přihlédnutím k rozhodnutí ze dne 20. srpna 2012, kterým bylo vedlejšímu účastníku na jeho žádost povoleno, aby řeč na jednání přednesl v portugalštině,
   s přihlédnutím k písemným vyjádřením, která žalobkyně podala u kanceláře Tribunálu dne 25. dubna, 27. června a 26. srpna 2013,
   s přihlédnutím k písemným vyjádřením, která OHIM podal u kanceláře Tribunálu dne 27. května a 2. října 2013,
   s přihlédnutím k písemným otázkám Tribunálu žalobkyni,
   s přihlédnutím k vyjádření, které žalobkyně podala u kanceláře Tribunálu dne 10. ledna 2014,
   po jednání konaném dne 13. února 2014, ke kterému se řádně předvolaný vedlejší účastník nedostavil,
   vydává tento

      Rozsudek (
         1
      )
   [omissis]

      Návrhová žádání účastníků řízení

            20

            Žalobkyně s ohledem na své odpovědi na písemné otázky, které jí byly položeny Tribunálem a na upřesnění, která poskytla na jednání a která byla zaznamenána do protokolu, navrhuje, aby Tribunál:

                     —

                     změnil napadené rozhodnutí tak, aby v plném rozsahu vyhověl jejím námitkám;

                     —

                     podpůrně zrušil napadené rozhodnutí v rozsahu, v němž odvolací senát nevyhověl jejím námitkám;

                     —

                     uložil OHIM a vedlejšímu účastníkovi náhradu nákladů řízení souvisejících s tímto řízením, jakož i s námitkovým řízením a odvolacím řízením u OHIM.

            21

            OHIM a vedlejší účastník navrhují, aby Tribunál:

                     —

                     zamítl žalobu;

                     —

                     uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.

               [omissis]

      K nákladům řízení

            48

            Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu Tribunálu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že OHIM a vedlejší účastník požadovali náhradu nákladů řízení a žalobkyně neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

            49

            Podle čl. 90 písm. a) jednacího řádu vynaložil-li Tribunál náklady, kterým bylo možno předejít, může uložit jejich náhradu tomu účastníku řízení, který je způsobil.

            50

            Podle tohoto ustanovení je třeba vedlejšímu účastníkovi uložit náhradu nákladů na tlumočení, které vznikly v důsledku jeho žádosti směrující k tomu, aby mu bylo povoleno řeč na jednání, na které se nedostavil, přednést v portugalštině. Tyto náklady, které ve skutečnosti nesl Soudní dvůr Evropské unie, zahrnující odměnu, denní příspěvky, jakož i cestovní výdaje a výdaje na ubytování free-lance tlumočníka, na kterého se Tribunál obrátil, dosahují celkové částky 1807,48 eur.

            Z těchto důvodů
            TRIBUNÁL (šestý senát)
            rozhodl takto:

                        1)

                        Žaloba se zamítá.

                        2)

                        Fundação Calouste Gulbenkian se ukládá náhrada nákladů řízení.

                        3)

                        Micaeli Gulbenkianovi se ukládá, aby na základě čl. 90 písm. a) jednacího řádu Tribunálu uhradil Soudnímu dvoru Evropské unie částku ve výši 1807,48 eur.

                        Frimodt Nielsen

                        Dehousse

                        Collins

                  Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 26. června 2014.
                  Podpisy.

         (
         *1
      ) – Jednací jazyk: angličtina.
   (
         1
      ) – Jsou uvedeny pouze body tohoto rozsudku, jejichž zveřejnění považuje Tribunál za účelné.


Rozsudek Tribunálu (čtvrtého senátu) ze dne 23. října 2015.#Vimeo LLC v. Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory).#„Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Společenství VIMEO – Starší obrazová ochranná známka Společenství meo – Relativní důvod pro zamítnutí – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009 – Chybějící koexistence ochranných známek – Nebezpečí záměny“.#Věc T-96/14.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 19. května 1992. # Dr. Sophie Redmond Stichting proti Hendrikusi Bartolovi a dalším. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Kantonrecht Groningen - Nizozemsko. # Věc C-29/91.


Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 12. prosince 2002. # eCopy, Inc. proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Slovo ECOPY. # Věc T-247/01.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 9. března 1977. # Société anonyme Générale sucrière a další proti Komisi Evropských společenství a dalším. # Spojené věci 41, 43 a 44-73 - Interprétation.


Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého rozšířeného senátu) ze dne 14. července 1995. # Koyo Seiko Co. Ltd proti Radě Evropské unie. # Antidumping. # Věc T-166/94.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 2. května 1996. # Faaborg-Gelting Linien A/S proti Finanzamt Flensburg. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesfinanzhof - Německo. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce - DPH. # Věc C-231/94.


Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 7. března 1989. # Heinz Schumacher proti Hauptzollamt Frankfurt am Main-Ost. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hessisches Finanzgericht - Německo. # Věc 215/87.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 17. května 2001. # Komise Evropských společenství proti Italské republice. # Nesplnění povinnosti státem - Přípustnost. # Věc C-159/99.