Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 5. prosince 1996. # John Reisdorf proti Finanzamt Köln-West. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesfinanzhof - Německo. # Daň z přidané hodnoty. # Věc C-85/95.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 11. července 1985. # Komise Evropských společenství proti Spolkové republice Německo. # DPH. # Věc 107/84.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 17. listopadu 1993. # Komise Evropských společenství proti Francouzské republice. # Daň z přidané hodnoty - Šestá směrnice. # Věc C-68/92.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 14. července 1977. # Jean-Jacques Geist proti Komisi Evropských společenství. # Věc 61-76.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 23. ledna 1975. # Raphael de Dapper proti Evropskému parlamentu. # Věc 29-74.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 26. června 1979. # Pigs and Bacon Commission proti Mc Carren and Company Limited. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: High Court - Irsko. # Věc 177/78.


title: Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 16. června 2016.#EURO 2004. Hungary Kft. v. Nemzeti Adó- és Vámhivatal Nyugat-dunántúli Regionális Vám- és Pénzügyőri Főigazgatósága.#Řízení o předběžné otázce – Celní unie – Společný celní sazebník – Celní hodnota – Určení celní hodnoty – Hodnota transakce – Skutečně zaplacená cena – Odůvodněné pochybnosti o pravdivosti uváděné ceny – Uváděná cena, která je nižší než cena zaplacená v rámci jiných transakcí týkajících se podobných výrobků.#Věc C-291/15.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (šestého senátu)
      16. června 2016 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Celní unie — Společný celní sazebník — Celní hodnota — Určení celní hodnoty — Hodnota transakce — Skutečně zaplacená cena — Odůvodněné pochybnosti o pravdivosti uváděné ceny — Uváděná cena, která je nižší než cena zaplacená v rámci jiných transakcí týkajících se podobných výrobků“
      Ve věci C‑291/15,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná Zalaegerszegi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (správní a pracovněprávní soud v Zalaegerszeg, Maďarsko) rozhodnutím ze dne 21. května 2015, došlým Soudnímu dvoru dne 15. června 2015, v řízení

         EURO 2004. Hungary Kft.

      proti

         Nemzeti Adó- és Vámhivatal Nyugat-dunántúli Regionális Vám- és Pénzügyőri Főigazgatósága,

      SOUDNÍ DVŮR (šestý senát),
      ve složení A. Arabadžev, předseda senátu, S. Rodin a E. Regan (zpravodaj), soudci,
      generální advokátka: J. Kokott,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za maďarskou vládu M. Z. Fehérem a G. Koósem, jako zmocněnci,

               —

               za španělskou vládu A. Gavela Llopis, jako zmocněnkyní,

               —

               za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s G. Albenziem, avvocato dello Stato,

               —

               za polskou vládu B. Majczynou, jako zmocněncem,

               —

               za portugalskou vládu L. Inez Fernandesem a N. Vitorinem, jakož i M. Rebelo, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi L. Havasem a L. Grønfeldt, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 181a nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí nařízení Rady (EHS) č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. 1993, L 253, s. 1; Zvl. vyd. 02/06, s. 3), ve znění nařízení Komise (ES) č. 3254/94 ze dne 19. prosince 1994 (Úř. věst. 1994, L 346, s. 1; Zvl. vyd. 02/05, s. 326, dále jen „prováděcí nařízení“).

               2

               Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společností EURO 2004. Hungary Kft. a Nemzeti Adó- és Vámhivatal Nyugat-dunántúli Regionális Vám- és Pénzügyőri Főigazgatósága (ředitelství celní a daňové správy pro oblast Západní Zadunají, patřící pod Státní daňovou a celní správu, Maďarsko, dále jen „oblastní celní orgán“) ve věci žaloby směřující ke zrušení rozhodnutí opravujícího celní hodnotu jí dovezeného zboží a ukládajícího žalobkyni opravný výměr cla a daně z přidané hodnoty (DPH).

         Právní rámec

         Celní kodex

               3

               Nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. 1992, L 302, s. 1; Zvl. vyd. 02/04, s. 307), ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 82/97 ze dne 19. prosince 1996 (Úř. věst. 1997, L 17, s. 1; Zvl. vyd. 02/08, s. 179) (dále jen „celní kodex“) v čl. 29 odst. 1 stanoví:
               „Celní hodnotou dováženého zboží je hodnota transakce, to je cena, která byla nebo má být skutečně zaplacena za zboží prodané pro vývoz na celní území Společenství, případně upravená podle článků 32 a 33, jestliže

                        a)

                        nejsou stanovena žádná omezení, pokud jde o převod zboží nebo jeho použití kupujícím, s výjimkou omezení, která

                                 —

                                 jsou uložena nebo vyžadována právním předpisem nebo orgány veřejné moci ve Společenství,

                                 —

                                 omezují zeměpisnou oblast, v níž může být zboží dále prodáváno,
                                 nebo

                                 —

                                 neovlivňují podstatně hodnotu zboží;

                        b)

                        prodej nebo cena nejsou podrobeny podmínkám nebo plněním, jejichž hodnotu nelze určit ve vztahu ke zboží, které je hodnoceno;

                        c)

                        žádná část výtěžku jakéhokoliv dalšího prodeje, převodu nebo použití zboží kupujícím nepřipadne přímo ani nepřímo prodávajícímu, kromě případů, kdy lze provést přiměřenou úpravu podle článku 32 a

                        d)

                        kupující a prodávající nejsou ve spojení nebo, jsou-li kupující a prodávající ve spojení, je hodnota transakce přijatelná pro celní účely podle odstavce 2.“

               4

               Článek 30 odst. 1 a 2 tohoto kodexu stanoví:
               „1.   Nemůže-li být celní hodnota určena podle článku 29, určí se postupně podle odst. 2 písm. a), b), c) a d) [...]
               2.   Celní hodnotou určenou podle tohoto článku je
               [...]

                        b)

                        hodnota transakce u podobného zboží prodávaného pro vývoz do Společenství a vyváženého ve stejnou dobu nebo přibližně ve stejnou dobu jako zboží, které je hodnoceno;

                  [...]“

               5

               Článek 78 celního kodexu zní takto:
               „1.   Po propuštění zboží mohou celní orgány z úřední povinnosti nebo na žádost deklaranta celní prohlášení přezkoumat.
               2.   Po propuštění zboží mohou celní orgány kontrolovat obchodní doklady a jiné údaje vztahující se k dovozním nebo vývozním operacím se zbožím nebo k následným obchodním operacím s týmž zbožím s cílem ujistit se o správnosti údajů obsažených v celním prohlášení. Kontrolu lze provést u deklaranta nebo jiné osoby, která se přímo nebo nepřímo obchodně podílí na uvedených operacích, nebo jiné osoby, která má v držení zmíněné doklady a údaje pro obchodní účely. Celní orgány mohou rovněž kontrolovat zboží, pokud ještě může být předloženo.
               3.   Nasvědčují-li výsledky kontroly celního prohlášení nebo kontroly po propuštění zboží, že předpisy upravující daný celní režim byly použity na základě nesprávných nebo neúplných údajů, přijmou celní orgány v souladu s případnými právními předpisy opatření nezbytná k nápravě, přičemž vezmou v úvahu nové skutečnosti, které mají k dispozici.

         Prováděcí nařízení

               6

               Článek 151 prováděcího nařízení stanoví:
               „1.   Pro účely čl. 30 odst. 2 písm. b) [celního] kodexu (hodnota transakce u podobného zboží) se celní hodnota určuje na základě hodnoty transakce u podobného zboží prodávaného pro vývoz na stejné obchodní úrovni v zásadně stejném množství jako hodnocené zboží. Neexistují-li takové prodeje, použije se hodnota transakce u podobného zboží prodávaného na jiné obchodní úrovni a/nebo v jiném množství, upravená s ohledem na rozdíly vyplývající z obchodní úrovně a/nebo z množství, pokud lze tyto opravy bez ohledu na to, zda vedou ke zvýšení nebo snížení hodnoty transakce, provést na základě předložených skutečností, které jasně prokazují správnost a přesnost úpravy.
               [...]
               5.   ‚Hodnotou transakce dováženého podobného zboží‘ pro účely tohoto článku se rozumí celní hodnota, která již byla určena podle článku 29 kodexu a která obsahuje úpravy podle odstavců 1 písm. b) a 2 tohoto článku.“

               7

               Podle čl. 178 odst. 4 uvedeného nařízení:
               „Aniž j[e] dotčeno případné použití trestněprávních předpisů, přijímá osoba uvedená v odstavci 2 podáním prohlášení o celní hodnotě podle odstavce 1 celnímu úřadu odpovědnost za:

                        —

                        správnost a úplnost údajů uvedených v prohlášení,

                        —

                        pravost podkladů přiložených k těmto údajům a

                        —

                        poskytnutí všech dodatečných informací a podkladů potřebných pro určení celní hodnoty zboží.“

               8

               Článek 181a prováděcího nařízení stanoví:
               „1.   Celní orgány nemusí nezbytně určovat celní hodnotu dováženého zboží podle hodnoty transakce, pokud v souladu s postupem uvedeným v odstavci 2 mají odůvodněné pochybnosti, zda uváděná hodnota odpovídá celkové částce zaplacené nebo splatné podle článku 29 [celního] kodexu.
               2.   Pokud mají celní orgány pochybnosti zmíněné v odstavci 1, mohou v souladu s čl. 178 odst. 4 požádat o doplňkové informace. Pokud pochybnosti trvají, musí celní orgány před přijetím konečného rozhodnutí vyrozumět dotyčnou osobu, a to písemně, jsou-li o to požádány, o důvodech těchto pochybností a poskytnout jí přiměřenou příležitost k odpovědi. Konečné rozhodnutí s odůvodněním se sdělí příslušné osobě písemně.“

               9

               Prováděcí nařízení obsahuje přílohu 23 nazvanou „Vysvětlivky k celní hodnotě“. Bod 1 vysvětlivek této přílohy týkajících se čl. 30 odst. 2 písm. a) a b) celního kodexu stanoví:
               „Při použití těchto ustanovení použijí celní orgány pokud možno prodej stejného nebo případně podobného zboží na stejné obchodní úrovni a v zásadně stejném množství jako hodnocené zboží. Nenajde-li se takový prodej, lze použít prodej stejného nebo případně podobného zboží uskutečněný za jedné z těchto tří podmínek:
               [...]“

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               10

               Dne 4. března 2014 předložila EURO 2004. Hungary, obchodní společnost se sídlem v Maďarsku, prostřednictvím svého zástupce v celním řízení před Nemzeti Adó- és Vámhivatal Zala Megyei Vám- és Pénzügyőri Igazgatósága (ředitelství celní a daňové správy pro provincii Zala, patřící pod Státní daňovou a celní správu, dále jen „provinční celní orgán“] celní prohlášení v elektronickém formátu, které se týkalo propuštění do volného oběhu zboží pocházejícího z Číny o celkové hrubé hmotnosti 13000 kg. Po částečné fyzické kontrole zboží celní orgán schválil jeho propuštění do volného oběhu a následně tento orgán nařídil kontrolu a posteriori tohoto celního prohlášení na základě článku 78 celního kodexu.

               11

               Uvedený orgán rozhodnutím ze dne 12. června 2014 ukončil kontrolu dodatečně po uvedeném prohlášení, zamítl celní hodnotu 2589926 maďarských forintů (HUF) (přibližně 8288 eur) uvedenou v celním prohlášení a stanovil konečnou celní hodnotu dovezeného zboží na 3023938 HUF (přibližně 9676 eur). V důsledku těchto změn provinční celní orgán nařídil společnosti EURO 2004. Hungary zaplatit částku 12970 HUF (přibližně 41 eur) jako clo a částku 47784 HUF (přibližně 153 eur) jako DPH.

               12

               Z odůvodnění rozhodnutí ze dne 12. června 2014 vyplývá, že celní hodnota zboží byla v celním prohlášení vypočítána na základě hodnoty transakce v souladu s článkem 29 celního kodexu, že zboží nebylo dotčeno omezeními a podmínkami uvedenými v čl. 29 odst. 1 písm. a) až c) tohoto kodexu a taktéž nebyla dána vazba mezi stranami transakce podle čl. 29 odst. 1 písm. d).

               13

               Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že provinční celní orgán porovnal obchodní fakturu, která mu byla předložena, s účetními knihami a doklady dovozce, jakož i s předloženým potvrzením banky a konstatoval, že v těchto dokladech uvedená částka odpovídá obsahu celního prohlášení. Celní orgán však zpochybnil správnost celních hodnot zboží popsaného jako „bavlněné chňapky“ o čisté hmotnosti 150 kg, a „utěrky z mikrovlákna“ o čisté hmotnosti 24 kg, neboť se domníval, že celní hodnoty dovezeného zboží za kilogram čisté hmotnosti představovaly mimořádně nízkou fakturovanou cenu v porovnání s průměrnými statistickými hodnotami podobného zboží.

               14

               Uvedený orgán požádal EURO 2004. Hungary, aby prokázala, že celní hodnota dotčeného zboží byla určena správně, avšak ze spisu, který má soudní dvůr k dispozici, vyplývá, že uvedená společnost nepředložila nové důkazy a omezila se na prohlášení, že čínské protistraně zaplatila cenu uvedenou na faktuře.

               15

               Provinční celní orgán, který nadále choval pochybnosti o správnosti uvedené hodnoty, analyzoval na základě statistických údajů jednotkovou cenu, za kterou maďarští dovozci nakupují tento druh zboží, a určil jeho celní hodnotu podle „hodnoty transakce u podobného zboží“, na kterou odkazuje čl. 30 odst. 2 písm. b) celního kodexu.

               16

               Krajský celní orgán, kterému byla předložena správní žaloba společnosti EURO 2004. Hungary, potvrdil rozhodnutí provinčního celního orgánu ze dne 12. června 2014, přičemž se domníval, že posledně uvedené rozhodnutí bylo přijato správně v rámci postupu stanoveného v čl. 181a prováděcího nařízení, že pochybnosti provinčního celního orgánu ohledně přípustnosti uváděné hodnoty dotčeného zboží byly odůvodněné a že výpočet jeho celní hodnoty byl založen na aktualizovaných statistických údajích.

               17

               EURO 2004. Hungary podala k předkládajícímu soudu žalobu proti rozhodnutí oblastního celního orgánu. Podle této společnosti provinční celní orgán zamítl uváděnou celní hodnotu dotčeného zboží pouze proto, že jen díky dobrým obchodním vztahům, které nemohou odůvodnit zpochybnění této hodnoty, dosáhla nákupu zboží za nižší cenu.

               18

               Krajský celní orgán zachoval argumentaci, na níž je založeno jeho rozhodnutí s tvrzením, že EURO 2004. Hungary neuvedla vysvětlení ohledně neodůvodněně nízké ceny dotčeného zboží ve srovnání s podobnými statistickými hodnotami.

               19

               Předkládající soud se domnívá, že je nezbytné provést výklad ustanovení článku 181a prováděcího nařízení, aby bylo objasněno, zda celní orgán na jeho základě může při určení celní hodnoty dováženého zboží neuplatnit metodu založenou na hodnotě transakce odpovídající tomuto zboží.

               20

               V tomto ohledu má předkládající soud za to, že vzhledem ke skutečnosti, že pro určení celní hodnoty dováženého zboží je přednostním kritériem, použitelným jako obecné pravidlo, hodnota transakce. V rozsahu, v němž nelze pochybovat o pravosti dokumentů použitých k odůvodnění hodnoty transakce dováženého zboží či o skutečném předmětu transakce, a v němž neexistuje žádný jiný zvláštní důvod pro nezohlednění hodnoty transakce tohoto zboží, jsou celní orgány povinny přijmout hodnotu transakce uvedenou jako celní hodnotu uvedeného zboží, neboť tato praxe brání použití svévolně stanovených celního hodnot a umožňuje neutrální fungování celního systému. Podle názoru předkládajícího soudu tento výklad vyplývá z bodů 52 až 60 rozsudku ze dne 28. února 2008, Carboni e derivati (C‑263/06, EU:C:2008:128), s výhradou, že tento rozsudek byl vydán za skutkových okolností významně odlišných od skutkových okolností dotčených v původním řízení s tím, že předkládající soud nezkoumal možné důvody pro pochybnosti uvedené v článku 181a prováděcího nařízení.

               21

               Za těchto okolností se Zalaegerszegi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (správní a pracovněprávní soud v Zalaegerszeg, Maďarsko) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Má být článek 181a prováděcího nařízení vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní praxi, podle které se celní hodnota určuje podle ‚hodnoty transakce u podobného zboží‘, pokud se má za to, že uvedená hodnota transakce je ve srovnání se statistickým průměrem ověřených kupních cen při dovozu podobného zboží neobvykle nízká, a tudíž nepřesná, navzdory tomu, že celní orgán nepopírá ani jinak nezpochybňuje pravost faktury a osvědčení o převodu, které byly předloženy k prokázání skutečně zaplacené ceny za dovezené zboží, a dovozce nepředložil další důkazy o hodnotě transakce?“

         K předběžné otázce

               22

               Svou otázkou se předkládající soud v podstatě táže, zda se článek 181a prováděcího nařízení musí vykládat v tom smyslu, že brání praxi celních orgánů, jakou je praxe dotčená v původním řízení, která určuje celní hodnotu dováženého zboží na základě hodnoty transakce odpovídající podobným výrobkům, což je metodou uvedenou v článku 30 celního kodexu, pokud se má za to, že uváděná hodnota transakce je ve srovnání se statistickým průměrem kupních cen při dovozu podobného zboží neobvykle nízká, navzdory tomu, že celní orgány nepopírají ani jinak nezpochybňují pravost faktury a osvědčení o převodu, které byly předloženy k prokázání skutečně zaplacené ceny za dovezené zboží, a dovozce v odpověď na žádost celního orgánu v tomto smyslu nepředložil další důkazy nebo informace k prokázání správnosti uváděné hodnoty transakce odpovídající tomuto zboží.

               23

               Je třeba rázem připomenout, že podle ustálené judikatury je účelem právní úpravy Evropské unie týkající se celní hodnoty zavedení spravedlivého, jednotného a nestranného systému, který vylučuje používání svévolných nebo smyšlených celních hodnot (rozsudek ze dne 15. července 2010, Gaston Schul, C‑354/09, EU:C:2010:439, bod 27 a citovaná judikatura).

               24

               Zvláště, jak vyplývá z bodu 38 rozsudku ze dne 12. prosince 2013, Christodoulou a další (C‑116/12, EU:C:2013:825), na základě článku 29 celního kodexu je celní hodnotou dováženého zboží hodnota transakce, tj. cena, která byla nebo má být skutečně zaplacena za zboží prodané k vývozu na celní území Unie, avšak s výhradou úprav podle článků 32 a 33 tohoto kodexu.

               25

               V tomto ohledu Soudní dvůr upřesnil, že i když je základem pro výpočet celní hodnoty zpravidla cena, která byla nebo má být za zboží skutečně zaplacena, je tato cena údaj, který musí být případně předmětem úpravy, pokud je tato operace nezbytná pro to, aby nebyla stanovena svévolná nebo smyšlená celní hodnota (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 12. prosince 2013, Christodoulou a další, C‑116/12, EU:C:2013:825, bod 39, jakož i citovaná judikatura).

               26

               Hodnota transakce totiž musí odrážet skutečnou hospodářskou hodnotu dováženého zboží a zohledňovat veškeré položky tohoto zboží, které mají hospodářskou hodnotu (rozsudek ze dne 12. prosince 2013, Christodoulou a další, C‑116/12, EU:C:2013:825, bod 40, jakož i citovaná judikatura).

               27

               Nelze-li však celní hodnotu na základě článku 29 celního kodexu určit podle hodnoty transakce dováženého zboží, stanoví se celní hodnota podle ustanovení článku 30 tohoto kodexu, a to postupně způsoby stanovenými v bodech a) až d) odstavce 2 posledně uvedeného článku (rozsudek ze dne 12. prosince 2013, Christodoulou a další, C‑116/12, EU:C:2013:825, bod 41).

               28

               V případě, že nelze celní hodnotu dováženého zboží určit na základě článku 30 celního kodexu, stanoví se celní hodnota podle ustanovení článku 31 tohoto kodexu (rozsudek ze dne 12. prosince 2013, Christodoulou a další, C‑116/12, EU:C:2013:825, bod 42).

               29

               Ze znění článků 29 až 31 uvedeného kodexu tedy vyplývá, že vzhledem k pořadí, v němž je třeba uplatnit kritéria pro určení celní hodnoty na základě těchto článků, existuje mezi těmito ustanoveními vztah subsidiarity. Pouze v případě, že celní hodnotu nelze určit na základě daného ustanovení, se totiž použije ustanovení, které po něm v rámci stanoveného pořadí bezprostředně následuje (rozsudek ze dne 12. prosince 2013, Christodoulou a další, C‑116/12, EU:C:2013:825, bod 43).

               30

               Vzhledem k tomu, že pro účely stanovení celní hodnoty v souladu s článkem 29 celního kodexu má přednost hodnota transakce, je tento způsob určení celní hodnoty považován za nejvhodnější a nejčastěji používaný (rozsudek ze dne 12. prosince 2013, Christodoulou a další, C‑116/12, EU:C:2013:825, bod 44).

               31

               Pokud jde na jedné straně o otázku, jakou pravomoc mají celní orgány, jestliže prohlášení, které jim bylo předloženo, vzbuzuje pochybnosti, článek 181a prováděcího nařízení stanoví, že celní orgány nemusí nezbytně určovat celní hodnotu tohoto zboží podle hodnoty transakce, pokud mají odůvodněné pochybnosti, zda uváděná hodnota odpovídá celkové za ně zaplacené nebo splatné částce. Mohou proto odmítnout uváděnou cenu, pokud tyto pochybnosti trvají i poté, co případně požádaly o předložení veškerých doplňkových informací nebo dokumentů a poskytly příslušné osobě přiměřenou příležitost vyjádřit svůj názor na důvody uvedených pochybností (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. února 2008, Carboni e derivati, C‑263/06, EU:C:2008:128, bod 52).

               32

               Na druhé straně Soudní dvůr již uvedl, že pokud jde o hodnotu, která musí nahradit hodnotu transakce, článek 181a prováděcího nařízení se omezuje na vyjádření, že celní orgány „nemusí nezbytně určovat celní hodnotu [...] podle hodnoty transakce“, ale neupřesňuje, jakou jinou hodnotou musí být v takovém případě hodnota transakce nahrazena (rozsudek ze dne 28. února 2008, Carboni e derivati, C 263/06, EU:C:2008:128, bod 55).

               33

               Za tímto účelem v souladu s články 30 a 31 celního kodexu, nemůže-li být celní hodnota dováženého zboží určena podle článku 29 tohoto kodexu, určí se na prvním místě podle uvedeného článku 30 a na druhém místě podle uvedeného článku 31 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. února 2008, Carboni e derivati, C‑263/06, EU:C:2008:128, bod 56).

               34

               Pokud jde zejména o použití téhož článku 30, z bodu 1 vysvětlivek týkajících se čl. 30 odst. 2 písm. a) a b) celního kodexu, obsažených v příloze 23 prováděcího nařízení, vyplývá, že celní orgány použijí pokud možno prodej stejného nebo případně podobného zboží na stejné obchodní úrovni a v zásadně stejném množství jako hodnocené zboží.

               35

               Z toho vyplývá, že se celní orgány mohou pro účely určení celní hodnoty odchýlit od ceny uváděné u dováženého zboží a použít druhotné metody určení celní hodnoty dováženého zboží, jak jsou upraveny v článcích 30 a 31 celního kodexu, a zejména kupní cenu podobného zboží, pokud jejich pochybnosti o hodnotě transakce odpovídající tomuto zboží trvají, poté co požádali o poskytnutí všech informací nebo všech dodatečných dokumentů a dotyčnému byla poskytnuta přiměřená příležitost uvést své stanovisko stran důvodů, na kterých se tyto pochybnosti zakládají.

               36

               Předkládajícímu soudu, který má jediný přímou znalost o sporu, který mu byl předložen, však přísluší určit, zda pochybnosti celního orgánu dotčené v původním řízení byly opodstatněné za účelem uplatnění uvedených sekundárních metod a zda tento orgán poskytl dotyčné osobě přiměřenou příležitost uvést své stanovisko stran důvodů, na kterých se tyto pochybnosti zakládaly.

               37

               Pro poskytnutí užitečné odpovědi předkládajícímu soudu je třeba připojit následující postřehy týkající se důkazů, které má Soudní dvůr, pokud jde o spor v původním řízení.

               38

               Pokud jde zejména o opodstatněnost dotčených pochybností, v tomto ohledu je zaprvé třeba poznamenat, že ze spisu, který byl předložen Soudnímu dvoru, vyplývá, že v původním řízení se dotčený celní orgán domníval, že uváděná hodnota transakce dováženého zboží byla výjimečně nízká ve srovnání se statistickým průměrem kupních cen při dovozu podobného zboží. V projednávané věci, jak zdůrazňuje Evropská komise, se jeví, že pokud jde o některé výrobky dotčené v původním řízení, uváděná cena byla o více než o 50 % nižší než statistický průměr cen.

               39

               Za těchto okolností je třeba se domnívat, že takový cenový rozdíl, jakým je konstatovaný rozdíl, se jeví dostatečný k odůvodnění pochybností celního orgánu a jeho odmítnutí uváděné celní hodnoty dotčeného zboží.

               40

               Mimoto je nesporné, že v původním řízení se pochybnosti, které vedly uvedený orgán k uplatnění článku 181a prováděcího nařízení, netýkaly pravosti obchodní faktury, ale správnosti celní hodnoty dováženého zboží.

               41

               Je třeba připomenout, že pro účely uplatnění článku 181a prováděcího nařízení, není pravost dokumentů potvrzující hodnotu transakce odpovídající dováženému zboží určující skutečností, ale představuje jeden z faktorů, které musí celní orgány zohlednit. Tyto orgány totiž mohou mít navzdory pravosti těchto dokumentů pochybnosti o správnosti celní hodnoty dováženého zboží (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. února 2008, Carboni e derivati, C‑263/06, EU:C:2008:128, bod 64).

               42

               Zadruhé, pokud jde o otázku, zda celní orgán dotčený v původním řízení poskytl dotyčné osobě přiměřenou příležitost k vyjádření svého stanoviska, pokud jde o důvody, na nichž jsou tyto pochybnosti založeny, z důkazů ve spise předložených Soudnímu dvoru vyplývá, že provinční celní orgán vyzval společnost EURO 2004. Hungary, aby dokázala správnost celní hodnoty dováženého zboží. Za těchto okolností je třeba se domnívat, že tento orgán poskytl uvedené společnosti přiměřenou příležitost k vyjádření svého stanoviska, pokud jde o uvedené pochybnosti.

               43

               Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru však vyplývá, že v odpovědi adresované celním orgánům nepředložila tato společnost nové důkazy a prohlásila, že zaplatila svému smluvnímu partnerovi hodnotu uvedenou na faktuře.

               44

               Ze všech předcházejících úvah vyplývá, že je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že článek 181a prováděcího nařízení musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání praxi celních orgánů, jakou je praxe dotčená v původním řízení, která určuje celní hodnotu dováženého zboží na základě hodnoty transakce odpovídající podobným výrobkům, což je metodou uvedenou v článku 30 celního kodexu, pokud se má za to, že uváděná hodnota transakce je ve srovnání se statistickým průměrem kupních cen při dovozu podobného zboží neobvykle nízká navzdory tomu, že celní orgány nepopírají ani jinak nezpochybňují pravost faktury a osvědčení o převodu, které byly předloženy k prokázání skutečně zaplacené ceny za dovezené zboží, a dovozce v odpověď na žádost celního orgánu v tomto smyslu nepředložil další důkazy nebo informace k prokázání správnosti uváděné hodnoty transakce odpovídající tomuto zboží.

         K nákladům řízení

               45

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (šestý senát) rozhodl takto:

                     Článek 181a nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí nařízení Rady (EHS) č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství, ve znění nařízení Komise (ES) č. 3254/94 ze dne 19. prosince 1994, musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání praxi celních orgánů, jakou je praxe dotčená v původním řízení, která určuje celní hodnotu dováženého zboží na základě hodnoty transakce odpovídající podobným výrobkům, což je metodou uvedenou v článku 30 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství, ve znění nařízení Komise (ES) č. 82/97 Evropského parlamentu a Rady ze dne 19. prosince 1996, pokud se má za to, že uváděná hodnota transakce je ve srovnání se statistickým průměrem kupních cen při dovozu podobného zboží neobvykle nízká navzdory tomu, že celní orgány nepopírají ani jinak nezpochybňují pravost faktury a osvědčení o převodu, které byly předloženy k prokázání skutečně zaplacené ceny za dovezené zboží, a dovozce v odpověď na žádost celního orgánu v tomto smyslu nepředložil další důkazy nebo informace k prokázání správnosti uváděné hodnoty transakce odpovídající tomuto zboží.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: maďarština.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 17. března 2005.#Isabella Scippacercola proti Komisi Evropských společenství.#Přístup k dokumentům orgánů - Článek 4 odst. 5 nařízení (ES) č. 1049/2001.#Věc T-187/03.

text:
      Věc T-187/03
      Isabella Scippacercola
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Přístup k dokumentům orgánů – Článek 4 odst. 5 nařízení (ES) č. 1049/2001“
      Rozsudek Soudu (třetího senátu) ze dne 17. března 2005
      Shrnutí rozsudku
      1.     Evropská společenství – Orgány – Právo veřejnosti na přístup k dokumentům – Nařízení č. 1049/2001 – Omezení práva na přístup
            k dokumentům – Nezpřístupnění dokumentu pocházejícího z členského státu bez předchozího souhlasu tohoto státu – Pojem „dokument
            pocházející z členského státu“ – Zpráva vytvořená pro členský stát třetí osobou – Zahrnutí
      (Nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 1049/2001, čl. 4 odst. 5)
      2.     Evropská společenství – Orgány – Právo veřejnosti na přístup k dokumentům – Nařízení č. 1049/2001 – Výjimky z práva na přístup
            k dokumentům – Dokumenty pocházející od třetích osob a dokumenty pocházející z členského státu – Rozdílné zacházení se žádostmi
            o přístup – Možnost členského státu požádat orgán o nezpřístupnění dokumentů – Povinnost orgánu nezpřístupnit tyto dokumenty
            bez předchozího souhlasu
      (Nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 1049/2001, čl. 4 odst. 4 a 5)
      1.     Z článku 4 odst. 5 nařízení č. 1049/2001 o přístupu veřejnosti k dokumentům Evropského parlamentu, Rady a Komise vyplývá,
         že členské státy jsou mezi třetími osobami předmětem zvláštního zacházení. Toto ustanovení totiž členskému státu dává možnost
         požádat orgán, aby nezpřístupňoval dokumenty pocházející z tohoto členského státu bez jeho předchozího souhlasu. Tato možnost
         uznaná členskými státy uvedeným čl. 4 odst. 5 vyplývá ze skutečnosti, že účelem ani účinkem tohoto nařízení není změna vnitrostátních
         právních předpisů v oblasti přístupu k dokumentům.

      Zpráva o analýze nákladů a přínosů, která byla Komisi doručena v rámci žádosti o financování z Fondu soudržnosti pouze přijímajícím
         členským státem a která je nezbytnou součástí informací, které musí taková žádost obsahovat, musí být považována za dokument
         pocházející z tohoto státu bez ohledu na skutečnost, že byla pro uvedený stát vytvořena třetí osobou.

      (viz body 34, 36–39)
      2.     Článek 4 odst. 4 nařízení č. 1049/2001 o přístupu veřejnosti k dokumentům Evropského parlamentu, Rady a Komise zavazuje orgány
         konzultovat třetí osobu, která je autorem dokumentu, o jehož zpřístupnění se žádá, za účelem určení, zda se použije výjimka
         stanovená v uvedeném čl. 4 odst. 1 nebo 2, ledaže je jasné, že dokument má, nebo nemá být zpřístupněn. Konzultace s dotyčnou
         třetí osobou tudíž obecně představuje předběžnou podmínku pro určení použitelnosti výjimek z přístupu stanovených v čl. 4
         odst. 1 a 2 uvedeného nařízení v případě dokumentů pocházejících od třetí osoby.

      Naopak podle čl. 4 odst. 5 téhož nařízení jsou členské státy předmětem zvláštního zacházení. Pokud se totiž jedná o dokumenty
         pocházející z členského státu, které jsou v držení orgánu, má členský stát možnost požádat tento orgán, aby tyto dokumenty
         nezpřístupňoval. Tento členský stát není povinen odůvodnit svou žádost podanou na základě uvedeného čl. 4 odst. 5 a orgánu
         nepřísluší zkoumat, zda je nezpřístupnění dotčeného dokumentu odůvodněno mimo jiné na základě veřejného zájmu. Pokud tedy
         členský stát požádá orgán, aby nezpřístupňoval dokument pocházející z tohoto členského státu bez jeho předchozího souhlasu,
         je orgán touto žádostí vázán.

      (viz body 54, 56, 58, 62)
ROZSUDEK SOUDU (třetího senátu)
      17. března 2005 (*)

      „Přístup k dokumentům orgánů – Článek 4 odst. 5 nařízení (ES) č. 1049/2001“
      Ve věci T‑187/03,
      Isabella Scippacercola, s  bydlištěm v Bruselu (Belgie), původně zastoupená K. Adamantopoulosem a D. Papakrivopoulosem, advokáty, poté K. Adamantopoulosem
         a B. Keanem, advokáty, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Komisi Evropských společenství, zastoupené L. Flynnem a P. Aaltem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalované,
      jejímž předmětem je návrh na zrušení rozhodnutí Komise ze dne 19. března 2003, jímž byla zamítnuta žádost podaná žalobkyní
         o získání přístupu k dokumentu týkajícímu se projektu nového aténského mezinárodního letiště v Spata (Řecko),

       SOUD PRVNÍHO STUPNĚ EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (třetí senát),
      ve složení J. Azizi, předseda, M. Jaeger a O. Czúcz, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: I. Natsinas, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 9. září 2004,
      vydává tento
      Rozsudek
       Právní rámec
      1       Článek 255 ES stanoví:
      „1. Každý občan Unie a každá fyzická osoba s bydlištěm nebo právnická osoba se sídlem v členském státě má právo na přístup
         k dokumentům Evropského parlamentu, Rady a Komise, aniž jsou dotčeny zásady a podmínky stanovené v souladu s odstavci 2 a 3.

      2. Obecné zásady a omezení z důvodu veřejného nebo soukromého zájmu, které upravují výkon tohoto práva na přístup k dokumentům,
         stanoví Rada do dvou let po vstupu Amsterodamské smlouvy v platnost postupem podle článku 251.

      [...]“
      2       Podle prohlášení č. 35 připojeného k závěrečnému aktu Amsterodamské smlouvy (dále jen „prohlášení č. 35“):
      „Konference souhlasí s tím, že zásady a podmínky uvedené v čl. [255] odst. 1 smlouvy o založení Evropského společenství umožní
         členskému státu požádat Komisi nebo Radu, aby nepředávaly třetím osobám dokument pocházející z toho státu bez jeho předchozího
         souhlasu.“

      3       Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1049/2001 ze dne 30. května 2001 o přístupu veřejnosti k dokumentům Evropského
         parlamentu, Rady a Komise (Úř. věst. L 145, s. 43; Zvl. vyd. 01/03, s. 331) vymezuje zásady, podmínky a omezení práva na přístup
         k dokumentům těchto orgánů stanoveného článkem 255 ES [čl. 1 písm. a) nařízení č. 1049/2001)]. Toto nařízení vstoupilo v platnost
         dne 3. prosince 2001.

      4       Článek 2 nařízení č. 1049/2001 stanoví:
      „1. Všichni občané Unie a všechny fyzické a právnické osoby, které mají bydliště nebo sídlo v členském státě, mají právo na
         přístup k dokumentům orgánů, s výhradou zásad, podmínek a omezení vymezených v tomto nařízení.

      […]
      3. Toto nařízení se vztahuje na všechny dokumenty, které má orgán v držení, to znamená na dokumenty, které vytvořil nebo obdržel
         a které má v držení, a to ve všech oblastech činnosti Evropské unie.

      […]“
      5       Článek 3 nařízení č. 1049/2001 týkající se definic stanoví:
      „Pro účely tohoto nařízení se:
      a)      ,dokumentem‘ rozumí obsah na jakémkoli nosiči (psaný či tištěný na papíře či uložený v elektronické formě nebo jako zvuková,
         vizuální nebo audiovizuální nahrávka) o záležitosti, která se týká politik, činností a rozhodnutí, jež spadají do působnosti
         orgánu;

      b)      ,třetí osobou‘ rozumějí všechny fyzické nebo právnické osoby nebo subjekty mimo dotyčný orgán, včetně členských států, ostatních
         orgánů a institucí Společenství, orgánů a institucí mimo Společenství a třetích zemí.“

      6       Článek 4 nařízení č. 1049/2001, který definuje výjimky z výše uvedeného práva přístupu, uvádí:
      „1. Orgány odepřou přístup k dokumentu, pokud by zpřístupnění vedlo k porušení ochrany:
      a)      veřejného zájmu, pokud jde o
      –       veřejnou bezpečnost,
      –       obranné a vojenské záležitosti,
      –       mezinárodní vztahy,
      –       finanční, měnovou nebo hospodářskou politiku Společenství nebo členského státu;
      b)      soukromí a osobnosti jednotlivce, zejména podle právních předpisů Společenství o ochraně osobních údajů.
      2. Neexistuje-li převažující veřejný zájem na zpřístupnění, odepřou orgány přístup k dokumentu, pokud by jeho zpřístupnění
         vedlo k porušení ochrany

      –       obchodních zájmů fyzické nebo právnické osoby, včetně duševního vlastnictví,
      –       soudního řízení a právního poradenství,
      –       cílů inspekce, vyšetřování a auditu.
      […]
      4. U dokumentů třetích osob konzultuje orgán třetí osobu pro posouzení, zda má uplatnit výjimku uvedenou v odstavci 1 nebo
         2, není-li zřejmé, zda dokument má nebo nemá být zpřístupněn.

      5. Členský stát může požádat orgán, aby nezveřejňoval [nezpřístupňoval] dokument pocházející z tohoto členského státu bez
         jeho předchozího souhlasu.

      6. Pokud se některá z výjimek vztahuje pouze na části požadovaného dokumentu, zbývající části dokumentu se zpřístupní.
      […]“
      7       Článek 5 nařízení č. 1049/2001, nazvaný „Dokumenty v členských státech“, stanoví:
      „Pokud členský stát obdrží žádost o dokument v jeho držení, který pochází od orgánu, konzultuje daný orgán, aby přijal rozhodnutí,
         které neohrozí dosažení cílů tohoto nařízení, není-li zřejmé, zda dokument má nebo nemá být zveřejněn [zpřístupněn].

      Členský stát může místo toho orgánu žádost postoupit.“
      8       Článek 9 nařízení č. 1049/2001 týkající se zacházení s citlivými dokumenty stanoví:
      „1. Citlivé dokumenty jsou dokumenty orgánů nebo subjektů zřízených těmito orgány, členských států, třetích zemí nebo mezinárodních
         organizací, které jsou klasifikovány jako ,TRÈS SECRET/TOP SECRET‘, ,SECRET‘ nebo ,CONFIDENTIEL‘ v souladu s předpisy daného
         orgánu na ochranu základních zájmů Evropské unie nebo jednoho či více členských států v oblastech spadajících pod čl. 4 odst. 1
         písm. a), zejména v oblastech veřejné bezpečnosti, obrany a vojenských záležitostí.

      2. Žádosti o přístup k citlivým dokumentům vyřizují postupy uvedenými v článcích 7 a 8 pouze osoby, které mají právo se s obsahem
         těchto dokumentů seznámit. Aniž je dotčen čl. 11 odst. 2, posuzují tyto osoby také to, které odkazy na citlivé dokumenty mohou
         být uvedeny v rejstříku přístupném veřejnosti.

      3. Citlivé dokumenty se zaznamenávají do rejstříku a uvolňují pouze se souhlasem jejich původce.
      […]“
      9       Článek 5 (nazvaný „Konzultace“) ustanovení týkajících se provedení nařízení č. 1049/2001, jejichž text je obsažen v příloze
         rozhodnutí Komise 2001/937/ES, ESUO, Euratom ze dne 5. prosince 2001, kterým se mění její jednací řád (Úř. věst. L 345, s. 94;
         Zvl. vyd. 01/03, s. 408), stanoví:

      „1. Pokud Komise obdrží žádost o přístup k dokumentu, který má v držení, avšak který pochází od třetí osoby, ověří generální
         ředitelství nebo útvar, u něhož je dokument uložen, zda se na něj vztahuje některá z výjimek stanovených v článku 4 nařízení
         […] č. 1049/2001. Podléhá-li požadovaný dokument na základě bezpečnostních pravidel Komise utajení, použije se článek 6 těchto
         ustanovení.

      2. Je-li po tomto šetření generální ředitelství nebo útvar, u něhož je dokument uložen, toho názoru, že požadovaný přístup
         k dokumentu musí být zamítnut na základě některé z výjimek stanovených v článku 4 nařízení […] č. 1049/2001, odešle zamítavou
         odpověď bez konzultace třetí osoby, která je původcem dokumentu.

      3. Generální ředitelství nebo útvar, u něhož je dokument uložen, vyhoví žádosti bez konzultace třetí osoby, která je původcem
         dokumentu, pokud:

      a)      byl požadovaný dokument již zpřístupněn původcem nebo na základě nařízení nebo obdobných předpisů;
      b)      částečné nebo plné zpřístupnění jeho obsahu zjevně neohrožuje žádný ze zájmů uvedených v článku 4 nařízení […] č. 1049/2001.
      4. Ve všech ostatních případech je konzultována třetí osoba, která je původcem dokumentu. Zejména v případě, že se žádost
         o přístup týká dokumentů pocházejících od [z] členského státu, konzultuje generální ředitelství nebo útvar, u něhož je dokument
         uložen, orgán, který je původcem dokumentu, pokud:

      a)      byl dokument předán Komisi před počátkem použitelnosti nařízení […] č. 1049/2001;
      b)      členský stát požádal Komisi, aby dokument nezpřístupňovala bez jeho předchozího souhlasu, v souladu s čl. 4 odst. 5 nařízení
         […] č. 1049/2001.

      5. Konzultovaná třetí osoba, která je původcem dokumentu, má na odpověď lhůtu nejméně pět pracovních dnů, jejíž délka však
         musí Komisi umožnit dodržovat její vlastní lhůty pro odpověď. Neobdrží-li Komise odpověď ve stanovené lhůtě nebo nelze-li
         třetí osobu nalézt nebo určit, rozhodne Komise v souladu s úpravou výjimek v článku 4 nařízení […] č. 1049/2001 s ohledem
         na oprávněné zájmy třetích osob na základě skutečností, které má k dispozici.

      6. Zamýšlí-li Komise zpřístupnit dokument proti výslovnému stanovisku jeho původce, uvědomí jej o svém úmyslu zpřístupnit
         po uplynutí deseti pracovních dnů dotyčný dokument a upozorní jej na opravné prostředky, kterými může zpřístupnění napadnout.

      […]“
       Skutkový základ sporu
      10     Dopisem ze dne 29. ledna 2003 požádala I. Scippacercola Komisi o přístup, mezi jinými dokumenty, k analýze nákladů a přínosů
         týkající se projektu nového aténského mezinárodního letiště v Spata. Tento projekt byl spolufinancován z Fondu soudržnosti.

      11     Dopisem ze dne 21. února 2003 odepřelo generální ředitelství Komise (GŘ) pro regionální politiku poskytnout žalobkyni přístup
         k analýze nákladů a přínosů, když uvedlo následující:

      „Pokud jde o Vaši žádost o pořízení opisu analýzy nákladů a přínosů, byly vzhledem k tomu, že se jedná o dokument předcházející
         nabytí platnosti nařízení […] č. 1049/2001, konzultovány vnitrostátní orgány podle ustanovení článku 5 rozhodnutí […] 2001/937
         […]. Faxem ze dne 10. února 2002 oznámily vnitrostátní orgány GŘ [pro regionální politiku], že přístup k tomuto dokumentu
         nemá být povolen.

      Důvod odepření souvisí s ochranou práv duševního vlastnictví. Jedná se o studii, kterou vypracovali soukromí poradci pro banku.
         Tato banka byla nápomocna řeckému státu při přípravě projektové dokumentace na základě doložky důvěrnosti.

      V tomto kontextu se GŘ [pro regionální politiku] domnívá, že podle čl. 4 odst. 5 nařízení […] č. 1049/2001, nemůže být dotčená
         studie zpřístupněna […]“

      12     Týmž dopisem zaslala žalovaná žalobkyni část žádosti o finanční pomoc z Fondu soudržnosti, která pod názvem „Popis hlavních
         závěrů“ obsahovala stručný popis hlavních aspektů analýzy nákladů a přínosů.

      13     Dopisy ze dne 24. února a 28. března 2003 žalobkyně svou žádost zopakovala.
      14     Dopisem ze dne 19. března 2003 doručeným žalobkyni dne 31. března 2003 potvrdil generální tajemník Komise odepření přístupu
         k požadovanému dokumentu (dále jen „napadené rozhodnutí“). Tento dopis zní:

      „Děkuji Vám za Váš dopis ze dne 24. února tohoto roku, doručený dne 26. února, jímž požadujete přezkoumání Vaší žádosti o přístup
         k úplnému textu analýzy nákladů a přínosů týkající se vybudování nového mezinárodního letiště v Aténách.

      Tato analýza byla provedena bankou pro řecké vnitrostátní orgány (ministerstvo národního hospodářství).
      Podle čl. 5 odst. 4 písm. a) ustanovení týkajících se provedení nařízení č. 1049/2001, přijatých rozhodnutím […] 2001/937,
         konzultovaly útvary Komise řecké orgány, pokud jde o přístupnost tohoto dokumentu zaslaného Komisi před datem nabytí platnosti
         nařízení (3. prosince 2001). Řecké orgány v odpovědi uvedly, že nedávají svůj souhlas se zpřístupněním tohoto dokumentu Komisí.

      Podle čl. 4 odst. 5 nařízení č. 1049/2001 Vám tedy nemohu poskytnout přístup k tomuto dokumentu, a musím tedy potvrdit zamítnutí
         vyslovené [GŘ] pro regionální politiku.

      […]“
       Řízení a návrhy účastníků řízení
      15     Návrhem došlým dne 28. května 2003 podala žalobkyně tuto žalobu.
      16     Na základě zprávy soudce zpravodaje rozhodl Soud zahájit ústní část řízení.
      17     Řeči účastníků řízení a jejich odpovědi na otázky položené Soudem byly vyslechnuty při jednání, které se konalo dne 9. září
         2004.

      18     Žalobkyně navrhuje, aby Soud:
      –       zrušil napadené rozhodnutí;
      –       uložil žalované náhradu nákladů řízení.
      19     Žalovaná navrhuje, aby Soud:
      –       zamítl žalobu jako neopodstatněnou;
      –       uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
       Právní otázky
      20     Žalobkyně se na podporu své žaloby dovolává čtyř žalobních důvodů. První žalobní důvod vychází z nesprávného právního posouzení
         a zjevně nesprávného posouzení skutkového stavu, když se Komise neprávem domnívala, že požadovaný dokument pocházel od členského
         státu. Druhý žalobní důvod vychází z nesprávného právního posouzení, když Komise neposoudila důvody uvedené řeckým státem
         na podporu jeho záporného stanoviska ohledně zpřístupnění požadovaného dokumentu. Třetí žalobní důvod vychází z nedostatečného
         odůvodnění napadeného rozhodnutí. Čtvrtý žalobní důvod vychází z nesprávného právního posouzení, když Komise nezkoumala, zda
         k informacím obsaženým v požadovaném dokumentu musí být poskytnut částečný přístup.

       K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z toho, že se Komise neprávem domnívala, že požadovaný dokument pocházel od členského
            státu
       Argumenty účastníků řízení
      21     Žalobkyně tvrdí, že napadené rozhodnutí je postiženo vadou spočívající v nesprávném právním posouzení a zjevně nesprávném
         posouzení skutkového stavu, jelikož se v něm žalovaná neprávem domnívala, že požadovaný dokument pocházel od členského státu.
         Tvrdí, že se žalovaná dopustila nesprávného výkladu a nesprávného použití čl. 4 odst. 5 nařízení č. 1049/2001 a čl. 5 odst. 4
         rozhodnutí 2001/937. Žalovaná podle žalobkyně rovněž porušila čl. 1 písm. a) nařízení č. 1049/2001 a zásadu co nejširšího
         přístupu k dokumentům Komise zakotvenou tímto ustanovením a judikaturou.

      22     Žalobkyně tvrdí, že žalovaná se neprávem domnívala, že požadovaný dokument pocházel od řeckých orgánů. Domnívá se, že požadovaný
         dokument pochází od třetí osoby a že měla být použita ustanovení čl. 4 odst. 4 nařízení č. 1049/2001.

      23     Žalobkyně podotýká, že jednotlivé jazykové verze nařízení potvrzují výklad, podle nějž se pojem „pocházející“ týká dokumentu,
         který musel být vytvořen pro členský stát nebo členským státem.

      24     Žalobkyně se domnívá, že požadovaný dokument musí být kvalifikován jako „dokument třetí osoby“ podle čl. 4 odst. 4 nařízení
         č. 1049/2001. Z dopisu žalované ze dne 21. února 2003 totiž vyplývá, že původci požadovaného dokumentu, kteří měli připravit
         analýzu nákladů a přínosů v rámci vypracování projektové dokumentace, jsou buď soukromí poradci, nebo banka.

      25     Vzhledem k tomu, že předložení analýzy nákladů a přínosů představuje požadavek, jemuž je podřízeno poskytnutí finanční podpory,
         může být letištní společnost podpůrně považována za „vlastníka“ požadovaného dokumentu. Letištní společnost totiž byla subjektem,
         který prováděl projekt výstavby letiště Spata a byl jediným příjemcem pomoci z Fondu soudržnosti. V každém případě je jisté,
         že požadovaný dokument nepochází od členského státu.

      26     Žalobkyně se domnívá, že výraz „pocházející“ musí být vykládán restriktivně. Tento výklad musí být v souladu s judikaturou
         Společenství, podle níž jakákoli výjimka z pravidel o přístupu musí být vykládána a používána restriktivně (rozsudky Soudního
         dvora ze dne 11. ledna 2000, Nizozemsko a Van der Wal v. Komise, C‑174/98 P a C‑189/98 P, Recueil, s. I‑1, bod 27, a rozsudek
         Soudu ze dne 5. března 1997, WWF UK v. Komise, T‑105/95, Recueil, s. II‑313, bod 56).

      27     Žalobkyně připomíná, že nařízení č. 1049/2001 se dovolává co nejširšího přístupu k dokumentům [čl. 1 písm. a)] a stanoví si
         za cíl poskytnout veřejnosti v co nejvyšší míře právo na přístup k dokumentům (preambule). Bylo by v rozporu s tímto cílem,
         kdyby výraz „pocházející“ byl vykládán tak široce, že by umožnil členskému státu, aby se omezil na „předání“ dokumentu Komisi,
         aby mohl využít ustanovení čl. 4 odst. 5 nařízení č. 1049/2001.

      28     Žalobkyně zpochybňuje tvrzení žalované, že totožnost původce není relevantní. Jeho totožnost je v procesu poskytování přístupu
         k dokumentům naopak zásadní. Jinak by jakákoli třetí osoba mohla obejít požadavky nařízení č. 1049/2001 tím, že by jednoduše
         požádala členský stát o předání dokumentu Komisi.

      29     Žalobkyně odmítá prohlášení žalované, že od okamžiku, kdy je dokument předán orgánu Společenství, musí být použit čl. 4 odst. 5
         nařízení č. 1049/2001. Žalobkyně tvrdí, že obecně není příliš obtížné určit původce každého dokumentu. V každém případě nesmí
         mít pohodlí správy přednost před právem občanů Evropské unie na co nejširší přístup k dokumentům, ledaže by bylo spojeno s nadměrnými
         náklady (rozsudky Soudního dvora ze dne 6. prosince 2001, Rada v. Hautala, C‑353/88 P, Recueil, s. I‑9565, body 29 a 30, a rozsudek
         Soudu ze dne 19. července 1999, Hautala v. Rada, T‑14/98, Recueil, s. II‑2489, body 85 až 88). V projednávaném případě je
         totožnost původce dokumentu nepochybná. Tento dokument byl zjevně vypracován třetí osobou. Komise tak měla použít čl. 4 odst. 4
         nařízení č. 1049/2001 místo čl. 4 odst. 5 téhož nařízení.

      30     Žalovaná tyto argumenty zpochybňuje a tvrdí, že dotčený dokument pochází z Řecké republiky ve smyslu nařízení č. 1049/2001.
       Závěry Soudu
      31     Nejprve je třeba zdůraznit, že právo na přístup k dokumentům orgánů upravené v článku 2 nařízení č. 1049/2001 se podle odstavce
         3 téhož článku týká všech dokumentů, které má v držení Evropský parlament, Rada a Komise, které jimi byly vytvořeny nebo které
         tyto orgány obdržely. Orgány tak mohou být případně přivedeny k předání dokumentů pocházejících od třetí osoby, k nimž podle
         definice třetí osoby uvedené v čl. 3 písm. b) téhož nařízení patří zejména členské státy.

      32     Dále je třeba připomenout, že před vstupem nařízení č. 1049/2001 v platnost byl přístup k dokumentům Komise upraven rozhodnutím
         Komise 94/90/ESUO, ES, Euratom ze dne 8. září 1994 o přístupu veřejnosti k dokumentům Komise (Úř. věst. L 46, s. 58; Zvl.
         vyd. 01/03, s. 331). Článek 1 tohoto rozhodnutí formálně přijal kodex chování schválený Radou a Komisí dne 6. prosince 1993
         týkající se přístupu veřejnosti k dokumentům Rady a Komise (Úř. věst. 1993, L 340, s. 41), který k němu byl připojen. Uvedený
         kodex chování v části nazvané „Vyřizování původních žádostí“ v třetím pododstavci stanovil, že „pokud je původcem dokumentu
         v držení orgánu fyzická nebo právnická osoba, členský stát, jiný orgán nebo instituce Společenství nebo jakákoliv jiná vnitrostátní
         nebo mezinárodní organizace, žádost musí být zaslána přímo původci dokumentu”. Tudíž podle tohoto pravidla nazvaného „pravidlo
         původce“, nebyl orgán oprávněn zpřístupnit dokumenty pocházející od velké skupiny třetích osob, mimo jiné členských států,
         a žadatel o přístup byl povinen případně zaslat svou žádost přímo dotčeným třetím osobám.

      33     Pravidlo původce nebylo přejato do nařízení č. 1049/2001, které potvrzuje, že v zásadě všechny dokumenty, které mají v držení
         orgány, musí být přístupné veřejnosti.

      34     Z čl. 4 odst. 5 nařízení č. 1049/2001 však vyplývá, že členské státy jsou mezi třetími osobami předmětem zvláštního zacházení.
         Toto ustanovení totiž členskému státu dává možnost požádat orgán, aby nezpřístupňoval dokumenty pocházející z tohoto členského
         státu bez jeho předchozího souhlasu. Je třeba připomenout, že čl. 4 odst. 5 nařízení č. 1049/2001 provádí prohlášení č. 35,
         podle nějž konference vysokých smluvních stran souhlasí s tím, že zásady a podmínky uvedené v článku 255 ES umožní členskému
         státu požádat Komisi nebo Radu, aby nepředávaly třetím osobám dokument pocházející z tohoto státu bez jeho předchozího souhlasu.
         Tato možnost uznaná členskými státy v čl. 4 odst. 5 nařízení č. 1049/2001 vyplývá ze skutečnosti, že účelem ani účinkem tohoto
         nařízení není změna vnitrostátních právních předpisů v oblasti přístupu k dokumentům (viz bod 15 odůvodnění nařízení č. 1049/2001
         a rozsudek Soudu ze dne 17. září 2003, Messina v. Komise, T‑76/02, Recueil, s. II‑3203, body 40 a 41).

      35     V projednávaném případě je třeba konstatovat, že dotčený dokument byl žalované doručen v rámci žádosti o financování z Fondu
         soudržnosti. V tomto ohledu je třeba podotknout, že podle čl. 10 odst. 3 nařízení Rady (ES) č. 1164/94 ze dne 16. května 1994
         o zřízení Fondu soudržnosti (Úř. věst. L 130, s. 1; Zvl. vyd. 14/01, s. 9), ve znění nařízení Rady (ES) č. 1264/1999 ze dne
         21. června 1999 (Úř. věst. L 161, s. 57; Zvl. vyd. 14/01, s. 78) a nařízení Rady (ES) č. 1265/1999 ze dne 21. června 1999
         (Úř. věst. L 161, s. 62; Zvl. vyd. 14/01, s. 73), žádosti o pomoc pro projekty z tohoto fondu podává přijímající členský stát.
         Podle odstavce 4 téhož článku musí žádosti o pomoc obsahovat zejména analýzu nákladů a přínosů.

      36     Z toho plyne, že v rámci Fondu soudržnosti jsou jednak žádosti o pomoc předkládány pouze přijímajícím členským státem, a jednak
         nezbytnou součástí informací, které musí taková žádost obsahovat, je zpráva o analýze nákladů a přínosů.

      37     V projednávaném případě byla analýza nákladů a přínosů uskutečněna bankou pro řecké vnitrostátní orgány. Tento dokument je
         totiž součástí informací, které musí žádost o pomoc z Fondu soudržnosti obsahovat.

      38     Aniž by tedy bylo třeba vyslovit se k otázce, zda dokumenty, které byly členským státem pouze předány (a nikoli vytvořeny),
         jsou zahrnuty čl. 4 odst. 5 nařízení č. 1049/2001, postačí konstatovat, že dotčený dokument vyhotovený bankou pro řecké vnitrostátní
         orgány byl vytvořen pro členský stát.

      39     Za těchto podmínek je namístě dojít k závěru, že se žalovaná nedopustila pochybení, když se domnívala, že dokument pochází
         od členského státu.

      40     Krom toho není v projednávaném případě vůbec relevantní argument žalobkyně, že by jakákoli třetí osoba mohla obejít povinnosti,
         které jsou jí uloženy nařízením č. 1049/2001, tím, že by jednoduše požádala členský stát o předání dokumentu žalované. Bylo
         již totiž podotknuto, že dotčený dokument byl žalované doručen v rámci žádosti o pomoc z Fondu soudržnosti. V rámci Fondu
         soudržnosti je přijímající členský stát jediným partnerem pro jednání Komise. Žádosti o pomoc pro projekty jsou předkládány
         výlučně přijímajícím členským státem, a tudíž by dokument, který obdržela žalovaná, jí nebyl býval doručen, kdyby řecké orgány
         byly nepředložily svou žádost o finanční podporu z Fondu soudržnosti.

      41     Z těchto úvah vyplývá, že první žalobní důvod musí být zamítnut.
       K druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z toho, že Komise neposoudila důvody uvedené členským státem na podporu jeho záporného
            stanoviska
       Argumenty účastníků řízení
      42     Žalobkyně tvrdí, že žalovaná porušila literu a smysl čl. 4 odst. 5 nařízení č. 1049/2001 a čl. 5 odst. 4 rozhodnutí 2001/937,
         když opomněla posoudit důvody uvedené řeckým státem na podporu jeho záporného stanoviska týkajícího se zpřístupnění požadovaného
         dokumentu. Žalovaná tak členskému státu fakticky přiznala právo veta ohledně zpřístupnění dokumentu, který má v držení.

      43     Podle žalobkyně z použití sloves „konzultovat“ a „žádat“ v čl. 4 odst. 4 a 5 nařízení č. 1049/2001 a čl. 5 odst. 4 rozhodnutí
         2001/937 vyplývá, že Komise není vázána stanoviskem členského státu. Výklad výše uvedených článků v tom smyslu, že přiznává
         členským státům právo veta, pokud jde o zpřístupnění dokumentu pocházejícího z těchto členských států, je v rozporu se zřejmým
         významem pojmu „žádat“.

      44     Žalobkyně tvrdí, že rozhodnutí týkající se zpřístupnění dokumentů, které mají v držení orgány, mohou učinit pouze tyto orgány,
         a odepření zpřístupnění musí být odůvodněno orgánem na základě čl. 4 odst. 1 až 3 nařízení č. 1049/2001.

      45     Žalobkyně podotýká, že v obou dopisech, které jí byly zaslány, se žalovaná dovolává záporného stanoviska řeckých orgánů a velmi
         stručně důvodů uvedených těmito orgány na podporu jejich záporného stanoviska. Nic nenasvědčuje tomu, že by žalovaná provedla
         posouzení těchto důvodů. Napadené rozhodnutí obsahuje ještě méně informací ohledně důvodů uvedených řeckými orgány a ohledně
         posouzení těchto důvodů Komisí. Generální tajemník se dovolává pouze záporného stanoviska vydaného řeckými orgány.

      46     Žalobkyně tvrdí, že žalovaná byla povinna posoudit důvody uvedené řeckými orgány a měla uvést jednotlivé prvky svého posouzení
         v dopisech, které jí zaslala. Žalovaná jednala, jako by byla vázána stanoviskem řeckého státu.

      47     Žalobkyně uplatňuje, že čl. 4 odst. 2 nařízení č. 1049/2001 upřesňuje, že Komise odepře přístup za určitých podmínek. Pokud
         je jedna z těchto podmínek splněna, musí Komise přístup odepřít. Naproti tomu v čl. 4 odst. 5 téhož nařízení není uvedeno,
         že Komise musí přístup odepřít, ale že členský stát může takové odepření požadovat. Osud této žádosti je tak ponechán na uvážení
         Komise.

      48     Žalobkyně uvádí, že má pochybnosti o tom, zda žádost Komise o odepření přístupu není v členských státech, které mají vlastní
         režim přístupu k dokumentům, považována za závaznou. Tvrdí, že žalovaná uznala, že tomu tak není, pokud tvrdí, že její přání
         mají být zohledněny „co nejvíce“. To znamená, že její stanovisko vydané v rámci takové konzultace není ani rozhodné, ani závazné,
         pokud se jedná o určení, zda má být na vnitrostátní úrovni přístup k jejím dokumentům poskytnut, či nikoli.

      49     Žalobkyně je toho názoru, že pokud by členský stát musel být vázán postojem žalované, jednalo by se o zjevné omezení práv
         občanů v tomto členském státě a žalovaná by získala skutečné právo veta, možná i bez znalostí dotčeného vnitrostátního režimu.
         Uplatňuje, že členský stát si v každém případě ponechává určité volné uvážení, pokud jde o podmínky, za nichž může být přístup
         poskytnut pro uvedení požadavků vlastního vnitrostátního režimu v soulad s požadavky právního řádu původce. I kdyby obdobně
         členský stát mohl požadovat, aby byl přístup odepřen, disponuje žalovaná určitým volným uvážením k dosažení shody s členským
         státem, jak odpovědět na jeho obavy při poskytnutí co nejširšího přístupu k dokumentům.

      50     Žalobkyně při jednání uplatnila, že čl. 9 odst. 3 nařízení č. 1049/2001 uvádí, že souhlas původce se vyžaduje pro zpřístupnění
         citlivých dokumentů. Tvrdí, že kdyby zákonodárce Společenství v čl. 4 odst. 5 uvedeného nařízení zamýšlel poskytnout právo
         veta členským státům, bylo by přijato ustanovení blížící se tomuto ustanovení.

      51     Žalovaná tyto argumenty zpochybňuje a navrhuje žalobní důvod zamítnout.
       Závěry Soudu
      52     Otázka položená v rámci tohoto žalobního důvodu zní, zda čl. 4 odst. 5 nařízení č. 1049/2001 tím, že stanoví, že členský stát
         může orgán požádat, aby nezpřístupňoval dokument pocházející z tohoto členského státu, přiznává tomuto státu právo veta, nebo
         zda ponechává orgánu určité volné uvážení.

      53     Je třeba připomenout, že nařízení č. 1049/2001 v zásadě stanoví, že všechny dokumenty orgánů musejí být přístupné veřejnosti
         (bod 11 odůvodnění).

      54     V případě dokumentů třetích osob čl. 4 odst. 4 zavazuje orgány konzultovat dotyčnou třetí osobu za účelem určení, zda se použije
         výjimka stanovená čl. 4 odst. 1 nebo 2 téhož nařízení, ledaže je jasné, že dokument má, nebo nemá být zpřístupněn. Z toho
         vyplývá, že orgány nejsou povinny konzultovat dotyčnou třetí osobu, pokud se jeví jasným, že dokument má být zpřístupněn,
         nebo že zpřístupněn být nemá. Ve všech ostatních případech musí orgány konzultovat dotčenou třetí osobu. Tudíž konzultace
         s dotyčnou třetí osobou obecně představuje předběžnou podmínku pro určení použitelnosti výjimek z přístupu stanovených v čl.
         4 odst. 1 a 2 nařízení č. 1049/2001 v případě dokumentů třetí osoby.

      55     Navíc povinnost, která ukládá žalované konzultovat třetí osoby na základě čl. 4 odst. 4 nařízení č. 1049/2001, nemá dopad
         na její pravomoc rozhodnout, zda se použije některá z výjimek stanovených čl. 4 odst. 1 a 2 nařízení.

      56     Naopak z čl. 4 odst. 5 nařízení č. 1049/2001 vyplývá, že členské státy jsou předmětem zvláštního zacházení. Toto ustanovení
         totiž přiznává členskému státu možnost požádat orgán, aby nezpřístupňoval dokument pocházející z tohoto členského státu bez
         jeho předchozího souhlasu. Je třeba připomenout, jak bylo uvedeno výše v bodě 34, že toto ustanovení provádí prohlášení č. 35.

      57     Článek 4 odst. 5 nařízení č. 1049/2001 tak staví členské státy do odlišné situace, než je situace jiných třetích osob, a představuje
         v tomto ohledu lex specialis. Z tohoto ustanovení vyplývá, že členský stát má buď v okamžiku uložení dokumentu, nebo později možnost požádat některý z orgánů,
         aby nezpřístupňoval dokument pocházející z tohoto členského státu, a orgán je povinen dokument nezpřístupnit bez jeho předchozího
         souhlasu. V případě, že členský stát učiní takovou žádost, je orgán povinen vyžádat si předchozí souhlas členského státu před
         zpřístupněním dokumentu. Tato orgánu uložená povinnost vyžádat si předchozí souhlas členského státu, jasně zakotvená tímto
         ustanovením, by ztratila veškerý svůj význam, pokud by orgán mohl rozhodnout o zpřístupnění tohoto dokumentu přes výslovnou
         žádost dotyčného členského státu v opačném smyslu. Pokud by totiž orgán byl oprávněn zpřístupnit dokument navzdory žádosti
         členského státu odepřít přístup k uvedenému dokumentu, nebyla by situace členského státu odlišná od situace běžných třetích
         osob. Proto v rozporu s tvrzením žalobkyně taková žádost členského státu zavazuje orgán dotčený dokument nezpřístupnit. Pokud
         členský stát takovou žádost nepodal při uložení dokumentu u orgánu, jak tomu je v projednávaném případě, je tento orgán nicméně
         oprávněn vyžádat si před zpřístupněním dokumentu třetím osobám souhlas členského státu. V takovém případě je orgán rovněž
         povinen respektovat případnou žádost o nezpřístupnění podanou členským státem.

      58     V tomto ohledu je třeba podotknout, že členský stát není povinen odůvodnit svou žádost podanou na základě čl. 4 odst. 5 nařízení
         č. 1049/2001 a že jakmile podá takovou žádost, orgánu nepřísluší zkoumat, zda je nezpřístupnění dotčeného dokumentu odůvodněno
         mimo jiné na základě veřejného zájmu.

      59     Aby bylo zajištěno, že použití čl. 4 odst. 5 nařízení č. 1049/2001 je v souladu s prohlášením č. 35, a aby byl usnadněn přístup
         k dotčeným dokumentům a zároveň bylo umožněno členskému státu, od něhož dokument pochází, aby dal případně svůj souhlas se
         zpřístupněním tohoto dokumentu, je orgán povinen konzultovat tento členský stát. Pokud tento členský stát poté, co byl konzultován,
         nepodá žádost na základě čl. 4 odst. 4 nařízení č. 1049/2001, je orgán stále povinen posoudit, zda tento dokument má, nebo
         nemá být zpřístupněn.

      60     Je namístě konstatovat, že pokud členský stát podal žádost na základě čl. 4 odst. 5 nařízení č. 1049/2001, použijí se příslušné
         vnitrostátní předpisy tohoto členského státu, které definují právo na přístup k dokumentům, jakož i právní rámec případné
         žaloby. Proto přísluší vnitrostátním správním a soudním orgánům, aby na základě vnitrostátního práva posoudily, zda přístup
         k dokumentům pocházejícím z členského státu má být povolen a zda a v jakém rozsahu pak bude zajištěno právo na žalobu dotčených
         osob.

      61     Co se konečně týče argumentu uplatňovaného žalobkyní při jednání, že kdyby zákonodárce Společenství zamýšlel čl. 4 odst. 5
         nařízení č. 1049/2001 poskytnout členským státům právo veta, přijal by ustanovení blížící se ustanovení čl. 9 odst. 3 uvedeného
         nařízení, je namístě konstatovat, že posledně uvedené ustanovení stanoví specifická pravidla pro zajištění účinné ochrany
         tajných a důvěrných dokumentů pocházejících zejména od orgánů, členských států, třetích zemí nebo mezinárodních organizací
         v oblastech vymezených v čl. 4 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1049/2001, mezi něž patří zejména veřejná bezpečnost a obranné
         a vojenské záležitosti. Tento článek zejména upřesňuje osoby, které jsou oprávněny k zacházení s těmito dokumenty, a stanoví,
         že citlivé dokumenty se zaznamenávají do rejstříku a uvolňují pouze se souhlasem svého původce. S ohledem na specifický charakter
         těchto pravidel je namístě konstatovat, že toto ustanovení není spojeno s čl. 4 odst. 5 nařízení č. 1049/2001, a že se jej
         proto nelze účinně dovolávat za účelem výkladu posledně uvedeného ustanovení. Klasifikace „TRÈS SECRET/TOP SECRET“, „SECRET“
         nebo „CONFIDENTIEL“ provedená členským státem má totiž v zásadě stejnou váhu jako konstatování nemožnosti zpřístupnit dokument.
         Pro ostatní dokumenty pocházející z členského státu může být taková nemožnost konstatována teprve na základě žádosti vyjádřené
         tímto členským státem.

      62     S přihlédnutím k výše uvedeným úvahám je namístě dojít k závěru, že podle čl. 4 odst. 5 nařízení č. 1049/2001, pokud členský
         stát požádá orgán, aby nezpřístupňoval dokument pocházející z tohoto členského státu bez jeho předchozího souhlasu, je orgán
         touto žádostí vázán. Druhý žalobní důvod žalobkyně vycházející z toho, že žalovaná neposoudila důvody uvedené řeckým státem
         na podporu jeho záporného stanoviska ohledně sdělení požadovaného dokumentu, není opodstatněný.

       K třetímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nedostatečného odůvodnění
       Argumenty účastníků řízení
      63     Žalobkyně tvrdí, že se žalovaná dopustila nesprávného právního posouzení, když v rozporu s požadavkem stanoveným článkem 253 ES
         porušila povinnost odůvodnit napadené rozhodnutí. Domnívá se, že neexistence posouzení důvodů uvedených řeckým státem žalovanou
         představuje nedostatečné odůvodnění.

      64     Žalobkyně uplatňuje, že se žalovaná v dotčené věci omezila na informování o důvodech uvedených řeckým státem na podporu jeho
         záporného stanoviska. Ani v jednom z obou dopisů zaslaných žalovanou žalobkyni, a zejména ani v napadeném rozhodnutí nebyly
         uvedeny důvody, proč žalovaná odepřela přístup k požadovanému dokumentu. Žalovaná tak neumožnila žalobkyni seznámit se s důvody,
         které stojí v pozadí jejího odepření zpřístupnit požadovaný dokument, a neumožňuje tak soudu Společenství vykonávat jeho přezkumnou
         pravomoc.

      65     Žalovaná tvrdí, že odůvodnění napadeného rozhodnutí je úplné, jelikož uvádí důvody odepření přístupu k dokumentu, totiž že
         ji vnitrostátní orgány požádaly, aby jej nezpřístupňovala.

       Závěry Soudu
      66     Je namístě připomenout, že podle ustálené judikatury má povinnost odůvodnit individuální rozhodnutí za cíl poskytnout dotčené
         osobě dostatečné informace pro zjištění, zda je rozhodnutí opodstatněné, nebo zda je případně stiženo vadou, která umožňuje
         napadnout jeho platnost, a umožnit tak soudci Společenství vykonávat jeho přezkum legality rozhodnutí. Rozsah této povinnosti
         závisí na povaze dotčeného napadeného aktu a na kontextu, ve kterém byl přijat (rozsudky Soudu ze dne 24. dubna 1996, Industrias
         Pesqueras Campos a další v. Komise, T‑551/93, T‑231/94 až T‑234/94, Recueil, s. II‑247, bod 140; ze dne 3. února 2000, CCRE
         v. Komise, T‑46/98 a T‑151/98, Recueil, s. II‑167, bod 46, a ze dne 14. května 2002, Associação Comercial de Aveiro v. Komise,
         T‑80/00, Recueil, s. II‑2465, bod 35).

      67     Z napadeného rozhodnutí vyplývá, že toto rozhodnutí jasně uvádí, že žalovaná konzultovala řecké orgány, které ji požádaly,
         aby dokument nezpřístupňovala, a že jí tudíž bylo podle čl. 4 odst. 5 nařízení č. 1049/2001 znemožněno uvedený dokument zpřístupnit.

      68     Z toho plyne, že odůvodnění napadeného rozhodnutí bylo úplné, jelikož uvádělo důvod odepření přístupu k dokumentu, totiž že
         ji vnitrostátní orgány požádaly, aby jej nezpřístupňovala.

      69     V tomto ohledu je třeba připomenout, že jak již bylo rozhodnuto dříve, je orgán vázán žádostí podanou členským státem podle
         čl. 4 odst. 5 nařízení č. 1049/2001. Za těchto podmínek nebylo namístě, aby žalovaná posuzovala důvody uvedené řeckým státem.

      70     Konečně, i když žalovaná z důvodu transparentnosti sdělila žalobkyni důvody uvedené členským státem, je nutné konstatovat,
         že žalované nepřísluší, aby žalobkyni vysvětlovala důvody, proč dotčený členský stát podal žádost podle čl. 4 odst. 5 nařízení
         č. 1049/2001, neboť toto ustanovení neukládá členskému státu povinnost takovou žádost odůvodnit.

      71     Z těchto úvah vyplývá, že třetí žalobní důvod není opodstatněný.
       Ke čtvrtému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z toho, že Komise nezkoumala, zda měl být poskytnut částečný přístup k informacím
            obsaženým v požadovaném dokumentu
       Argumenty účastníků řízení
      72     Žalobkyně tvrdí, že se žalovaná dopustila nesprávného právního posouzení spočívajícího v porušení čl. 4 odst. 6 nařízení č. 1049/2001,
         když nezkoumala, zda má být poskytnut částečný přístup k informacím obsaženým v požadovaném dokumentu, na které se výjimky
         nevztahují.

      73     Podotýká, že jí žalovaná sdělila část žádosti o poskytnutí finančních prostředků z Fondu soudržnosti, která obsahovala popis
         zásadních aspektů analýzy nákladů a přínosů, a nikoli úplný text studie, jak žalobkyně žádala. Toto sdělení nesplňuje požadavky
         čl. 4 odst. 6 nařízení č. 1049/2001, jelikož tento popis není součástí požadovaného dokumentu ve smyslu tohoto ustanovení.

      74     Žalobkyně uplatňuje, že navzdory žádosti členského státu o odepření přístupu měla žalovaná vzhledem ke své povinnosti poskytnout
         co nejširší přístup k dokumentům zkoumat, zda může být poskytnut částečný přístup. Tím, že žalovaná ani nezkoumala, zda může
         být částečný přístup poskytnut, se dopustila nesprávného právního posouzení (rozsudky Rada v. Hautala, bod 29 výše, body 29
         a 30, a Hautala v. Rada, bod 29 výše, body 85 až 88).

      75     Žalovaná tyto argumenty zpochybňuje a navrhuje žalobní důvod zamítnout.
       Závěry Soudu
      76     Podle čl. 4 odst. 6 nařízení č. 1049/2001, pokud se některá z výjimek vztahuje pouze na části požadovaného dokumentu, zbývající
         části dokumentu se zpřístupní.

      77     V napadeném rozhodnutí sice není zmíněno, že by žalovaná uvažovala o možnosti poskytnout částečný přístup k požadovanému dokumentu.
         Je však namístě podotknout, že jak byla žalobkyně informována, dotyčný členský stát se zcela bránil zpřístupnění celého dokumentu.
         Vzhledem k tomu, že žalovaná je touto žádostí vázána, nebyl částečný přístup k tomuto dokumentu možný. Za těchto okolností
         je třeba mít za to, že důvody odepření částečného přístupu k uvedenému dokumentu jsou implicitně, avšak nutně obsaženy v žádosti
         členského státu.

      78     Z toho plyne, že žalobní důvod musí být zamítnut.
      79     S přihlédnutím k výše uvedenému je namístě zamítnout žalobu v plném rozsahu.
       K nákladům řízení
      80     Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu Soudu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení,
         pokud účastník, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů řízení ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že žalobkyně
         byla ve sporu neúspěšná, je namístě uložit jí náhradu nákladů řízení v souladu s návrhy žalované.

      Z těchto důvodů
      SOUD (třetí senát)
      rozhodl takto:
      1)      Žaloba se zamítá.
      2)      Žalobkyni se ukládá náhrada nákladů řízení.

               Azizi

                Jaeger

                Czúcz

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 17. března 2005.

               Vedoucí soudní kanceláře

                      Předseda

               H. Jung

                      M. Jaeger

         * Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Tribunálu (čtvrtého senátu) ze dne 12. listopadu 2013. # Gamesa Eólica, SL proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Věc T-245/12.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 7. listopadu 2002. # Glencore Grain Ltd a Compagnie Continentale (France) SA proti Komisi Evropských společenství. # Opravný prostředek. # Spojené věci C-24/01 P a C-25/01 P.


title: Rozsudek Tribunálu (osmého senátu) ze dne 19. dubna 2012.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE v. Evropská komise.#Veřejné zakázky na služby – Nabídkové řízení Společenství – Poskytování služeb v oblasti údržby a vývoje počítačových systémů generálního ředitelství pro regionální politiku – Zamítnutí nabídky uchazeče – Žaloba na neplatnost – Rovné zacházení – Povinnost uvést odůvodnění – Porušení podstatných formálních náležitostí – Zjevně nesprávné posouzení – Mimosmluvní odpovědnost.#Věc T‑49/09.

text:
      Rozsudek Tribunálu (osmého senátu) ze dne 19. dubna 2012 – Evropaïki Dynamiki v. Komise
      (Věc T‑49/09)
      „Veřejné zakázky na služby – Nabídkové řízení Společenství – Poskytování služeb v oblasti údržby a vývoje počítačových systémů generálního ředitelství pro regionální politiku – Zamítnutí nabídky uchazeče – Žaloba na neplatnost – Rovné zacházení – Povinnost uvést odůvodnění – Porušení podstatných formálních náležitostí – Zjevně nesprávné posouzení – Mimosmluvní odpovědnost“
      1.                     Akty orgánů – Odůvodnění – Povinnost – Rozsah – Rozhodnutí o odmítnutí nabídky přijaté v rámci postupu při zadávání veřejné
            zakázky na služby – Posouzení z hlediska informací, které měla žalobkyně k dispozici v okamžiku podání žaloby (Článek 253
            ES; nařízení Rady č. 1605/2002, čl. 100 odst. 2; nařízení Komise č. 2342/2002, čl. 149 odst. 2) (viz body 33–37, 45)
      2.                     Veřejné zakázky v Evropské unii – Zadání zakázky na základě nabídkového řízení – Posuzovací pravomoc orgánů – Soudní přezkum –
            Meze (viz bod 56)
      3.                     Řízení – Organizační procesní opatření – Žádost o předložení dokumentů – Povinnosti žadatele (viz bod 83)
      4.                     Řízení – Návrh na zahájení řízení – Formální požadavky – Určení předmětu sporu – Stručný popis dovolávaných žalobních důvodů
            [Statut Soudního dvora, čl. 21 první pododstavec; jednací řád Tribunálu, čl. 44 odst. 1 písm. c)] (viz body 89–90)
      5.                     Veřejné zakázky v Evropské unii – Nabídkové řízení – Povinnost dodržovat zásadu rovného zacházení s uchazeči – Rozsah povinnosti
            transparentnosti (viz body 107–110)
      6.                     Mimosmluvní odpovědnost – Podmínky – Protiprávnost – Újma – Příčinná souvislost – Neexistence jedné z podmínek – Zamítnutí
            žaloby na náhradu škody v plném rozsahu (Čl. 288 druhý pododstavec ES) (viz body 127–128)
      Předmět

               Návrh na zrušení rozhodnutí Komise ze dne 21. listopadu 2008, kterým byla zamítnuta nabídka podaná žalobkyní v nabídkovém
                  řízení REGIO‑A4‑2008‑01, jehož předmětem byla údržba a vývoj počítačových systémů generálního ředitelství pro regionální politiku
                  (Úř. věst. 2008/S 117‑155067), jakož i zrušení rozhodnutí o udělení zakázky jinému uchazeči a návrh na náhradu škody

            Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Společnosti Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE se ukládá náhrada nákladů
                     řízení.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 19. ledna 1994. # SAT Fluggesellschaft mbH proti Eurocontrol. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Cour de cassation - Belgie. # Věc C-364/92.