Rozsudek Soudního dvora ze dne 12. června 1979. # Ketelhandel P. van Paassen BV proti Staatssecretaris van Financiën / Inspecteur der Invoerrechten en Accijnzen ; Minister van Financiën proti Denkavit Dienstbetoon BV. # Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce Hoge Raad - Nizozemsko. # Spojené věci 181 a 229/78.


title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 27. září 2012.#Zuckerfabrik Jülich AG v. Hauptzollamt Aachen British Sugar plc v. Rural Payments Agency, an Executive Agency of the Department for Environment, Food & Rural Affairs a Tereos – Union de coopératives agricoles à capital variable v. Directeur général des douanes et droits indirects a Receveur principal des douanes et droits indirects de Gennevilliers.#Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané Finanzgericht Düsseldorf, High Court of Justice England & Wales, Chancery Division a tribunal de grande instance de Nanterre.#Společná zemědělská politika – Společná organizace trhů – Výrobci cukru a izoglukózy – Výpočet výše dávek z výroby – Platnost způsobu výpočtu, v jehož rámci se zohledňuje výše fiktivních náhrad za množství cukru vyvážených bez náhrady – Zpětná účinnost právní úpravy – Směnný kurs – Uložení úroků.#Spojené věci C‑113/10, C‑147/10 a C‑234/10.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      27. září 2012 (
            *1
         )
      „Společná zemědělská politika — Společná organizace trhů — Výrobci cukru a izoglukózy — Výpočet výše dávek z výroby — Platnost způsobu výpočtu, v jehož rámci se zohledňuje výše fiktivních náhrad za množství cukru vyvážených bez náhrady — Zpětná účinnost právní úpravy — Směnný kurs — Uložení úroků“
      Ve spojených věcech C-113/10, C-147/10 a C-234/10,
      jejichž předmětem jsou žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podané rozhodnutími Finanzgericht Düsseldorf (C-113/10) (Německo), High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (C-147/10) (Spojené království) a tribunal de grande instance de Nanterre (C-234/10) (Francie), ze dne 22. února, 12. března a 6. května 2010, došlými Soudnímu dvoru ve dnech 2. a 29. března, jakož i 12. května 2010, v řízeních

         Zuckerfabrik Jülich AG (C-113/10)
      proti

         Hauptzollamt Aachen,

         British Sugar plc (C-147/10)
      proti

         Rural Payments Agency, an Executive Agency of the Department for Environment, Food & Rural Affairs,

      a

         Tereos – Union de coopératives agricoles à capital variable (C-234/10)
      proti

         Directeur général des douanes et droits indirects,

         Receveur principal des douanes et droits indirects de Gennevilliers,

      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení J.-C. Bonichot, předseda senátu, A. Prechal, K. Schiemann, L. Bay Larsen (zpravodaj) a C. Toader, soudci,
      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Malacek, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 30. června 2011,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Zuckerfabrik Jülich AG H.-J. Prießem a B. Sachsem, Rechtsanwälte,

               —

               za British Sugar plc K. Lasokem, QC, a G. Facennou, barrister,

               —

               za Tereos – Union de coopératives agricoles à capital variable, N. Coutrelisem, avocate,

               —

               za německou vládu T. Henzem a J. Möllerem, jako zmocněnci,

               —

               za vládu Spojeného království S. Hathawayem a H. Walker, jako zmocněnci,

               —

               za francouzskou vládu G. de Berguesem a B. Cabouatem, jako zmocněnci,

               —

               za španělskou vládu F. Díez Morenem, jako zmocněncem,

               —

               za litevskou vládu R. Mackevičienė a R. Krasuckaitė, jako zmocněnkyněmi,

               —

               za rakouskou vládu E. Riedlem, jako zmocněncem,

               —

               za Evropskou komisi P. Rossim, B. Schimou a D. Bianchim, jakož i K. Banks, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 27. října 2011,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají především platnosti nařízení Komise (ES) č. 1193/2009 ze dne 3. listopadu 2009, kterým se opravují nařízení (ES) č. 1762/2003, (ES) č. 1775/2004, (ES) č. 1686/2005 a (ES) č. 164/2007 a kterým se pro hospodářské roky 2002/03, 2003/04, 2004/05 a 2005/06 stanoví částky na dávky z výroby v odvětví cukru (Úř. věst. L 321, s. 1).

               2

               Tyto žádosti byly předloženy v rámci sporů mezi Zuckerfabrik Jülich AG (dále jen „Jülich“) a Hauptzollamt Aachen, dále British Sugar plc (dále jen „British Sugar“) a Rural Payments Agency, an Executive Agency of the Department for Environment, Food & Rural Affairs (dále jen „Rural Payments Agency“), jakož i v rámci sporu mezi Tereos – Union de coopératives agricoles à capital variable (dále jen „Tereos“) a directeur général des douanes et droits indirects a receveur principal des douanes et droits indirects de Gennevilliers (Francie) ve věci výše dávek, které byly uhrazeny za všechny hospodářské roky 2002/2003 – 2005/2006 nebo za některé z nich.

         Právní rámec

               3

               Článek 8 odst. 1 rozhodnutí Rady 2000/597/ES, Euratom ze dne 29. září 2000 o systému vlastních zdrojů Evropských společenství (Úř. věst. L 253, s. 42; Zvl. vyd. 01/03, s. 200) stanoví, že vlastní zdroje Evropských společenství, jako například dávky stanovené v rámci společné organizace trhu s cukrem, vybírají členské státy v souladu se svými právními a správními předpisy, které případně upraví tak, aby splňovaly požadavky právní úpravy Společenství.

               4

               Totéž platí pro uvedené dávky na základě čl. 8 odst. 1 rozhodnutí Rady 2007/436/ES, Euratom ze dne 7. června 2007 o systému vlastních zdrojů Evropských společenství (Úř. věst. L 163, s. 17), které, jak stanoví jeho článek 10, zrušilo s účinkem od 1. ledna 2007 rozhodnutí 2000/597.

               5

               Nařízení Rady (ES) č. 1260/2001 ze dne 19. června 2001 o společné organizaci trhů v odvětví cukru (Úř. věst. L 178, s. 1; Zvl. vyd. 03/33, s. 17, dále jen „základní nařízení“), které bylo zrušeno nařízením Rady (ES) č. 318/2006 ze dne 20. února 2006 o společné organizaci trhů v odvětví cukru (Úř. věst. L 58, s. 1), upravovalo mimo jiné systém samofinancování odvětví cukru dávkami z jeho výroby.

               6

               Podle bodu 11 odůvodnění základního nařízení byla společná organizace trhů v odvětví cukru založena v prvé řadě na zásadě, že producenti musí nést plnou finanční odpovědnost za ztráty vzniklé v každém hospodářském roce při prodeji té části kvótované produkce Společenství, která převyšuje vnitřní spotřebu, a v druhé řadě na režimu cenových záruk pro zajištění odbytu, které jsou rozlišeny podle produkčních kvót přidělených každému podniku.

               7

               V bodě 13 odůvodnění tohoto nařízení bylo uvedeno, že by producenti měli nadále nést finanční odpovědnost za úhradu základní dávky z veškeré produkce cukru A a B, která však nesmí přesáhnout 2 % intervenční ceny za bílý cukr, jakož i za úhradu dávky B na produkci cukru B, která může představovat maximálně 37,5 % uvedené ceny. Uvedené limity dávek neumožňují za zmíněných okolností dosáhnout v každém hospodářském roce plného samofinancování odvětví, a proto je vhodné stanovit pro tyto případy doplňkové dávky.

               8

               Bod 14 odůvodnění uvedeného nařízení byl následujícího znění:
               „V zájmu rovného zacházení se musí tato doplňková dávka vypočítat pro každý podnik zvlášť podle jeho podílu na příjmech z dávek z výroby, které zaplatil v daném hospodářském roce. Proto je nutné stanovit pro Společenství jako celek určitý koeficient, který v daném hospodářském roce představuje poměr mezi celkovou zjištěnou ztrátou a celkovými příjmy z dávek z výroby. Dále je nezbytné vymezit podmínky, za kterých se prodejci cukrové řepy a cukrové třtiny musí podílet na úhradě ztráty v daném hospodářském roce.“

               9

               K výpočtu dávek stanovil článek 15 základního nařízení následující:
               „1.   Před koncem každého hospodářského roku je třeba zjistit:

                        a)

                        předpokládané množství cukru A a B, isoglukózy A a B a inulinového sirupu A a B vyrobeného během daného hospodářského roku;

                        b)

                        předpokládané množství cukru, isoglukózy a inulinového sirupu prodaného ke spotřebě v rámci Společenství v daném hospodářském roce;

                        c)

                        exportovatelný přebytek vypočtený tak, že od množství uvedeného pod písmenem a) se odečte množství uvedené pod písmenem b);

                        d)

                        předpokládanou průměrnou ztrátu nebo předpokládaný průměrný výnos z tuny cukru vyplývající ze závazků v oblasti vývozu, které musí být v daném hospodářském roce splněny.
                        Tato průměrná ztráta nebo průměrný výnos se rovná rozdílu mezi celkovou výší náhrad a celkovou výší dávek odpovídajících celkové hmotnosti produktů vyvážených na základě daných závazků;

                        e)

                        předpokládanou celkovou ztrátu nebo předpokládaný celkový výnos stanovené tak, že přebytek uvedený v písmenu c) se vynásobí průměrnou ztrátou nebo průměrným výnosem podle písmene d).

                  2.   Před koncem hospodářského roku 2005/06 a aniž je dotčen čl. 10 odst. 3 až 6 se kumulovaně za hospodářské roky 2001/02 až 2005/06 zjišťují tyto údaje:

                        a)

                        exportovatelný přebytek stanovený v závislosti na konečné produkci cukru A a B, isoglukózy A a B a inulinového sirupu A a B na jedné straně a konečném množství cukru, isoglukózy a inulinového sirupu prodaném za účelem spotřeby v rámci Společenství na druhé straně;

                        b)

                        průměrná ztráta nebo průměrný výnos z tuny cukru vyplývající z příslušných celkových závazků v oblasti vývozu a stanovené početní metodou popsanou v písmenu d), druhém pododstavci odstavce 1;

                        c)

                        celková ztráta nebo celkový výnos vypočtené tak, že přebytek podle písmene a) se vynásobí průměrnou ztrátou nebo průměrným výnosem podle písmene b);

                        d)

                        celková částka stanovených základních dávek z výroby a dávek B.

                  Předpokládaná celková ztráta nebo předpokládaný celkový výnos podle odst. 1 písm. e) se upraví podle zjištěného rozdílu mezi částkami uvedenými v písmenech c) a d).
               […]
               8.   Prováděcí pravidla k tomuto článku se stanoví postupem podle čl. 42 odst. 2 a musí se týkat zejména:

                        —

                        výše dávek, které mají být vybírány,

                  […]“

               10

               V návaznosti na vyhlášení rozsudku ze dne 8. května 2008, Zuckerfabrik Jülich a další (C-5/06 a C-23/06 až C-36/06, Sb. rozh. s. I-3231) a usnesení ze dne 6. října 2008, SAFBA (C-175/07 až C-184/07) přijala Evropská komise nařízení č. 1193/2009, kterým opravila nařízení Komise (ES) č. 1762/2003 ze dne 7. října 2003, kterým se pro hospodářský rok 2002/03 stanoví částky na dávky z výroby v odvětví cukru (Úř. věst. L 254, s. 4), nařízení Komise (ES) č. 1775/2004 ze dne 14. října 2004, kterým se pro hospodářský rok 2003/04 stanoví částky na dávky z výroby v odvětví cukru (Úř. věst. L 316, s. 64), nařízení Komise (ES) č. 1686/2005 ze dne 14. října 2005, kterým se pro hospodářský rok 2004/05 stanoví částky na dávky z výroby a koeficient doplňkové dávky v odvětví cukru (Úř. věst. L 271, s. 12), jež byla Soudním dvorem prohlášena za neplatná, jakož i nařízení Komise (ES) č. 164/2007 ze dne 19. února 2007, kterým se pro hospodářský rok 2005/06 stanoví částky na dávky z výroby v odvětví cukru (Úř. věst. L 51, s. 17), které také spočívalo na metodě, kterou Soudní dvůr prohlásil za neplatnou pro hospodářské roky 2002/2003, 2003/2004 a 2004/2005. Komise tedy se zpětným účinkem nově stanovila částky na dávky z výroby v odvětví cukru pro hospodářské roky 2002/2003 až 2005/2006.

               11

               Body 5 a 6 odůvodnění nařízení č. 1193/2009 zní následovně:

                        „5)

                        V rozhodnutí ze dne 8. května 2008 ve spojených věcech C-5/06 a C-23/06 až C-36/06 Soudní dvůr došel k závěru, že pokud jde o nařízení Komise (ES) č. 1837/2002 ze dne 15. října 2002, kterým se stanovily částky na dávku z výroby a koeficient pro doplňkové dávky v odvětví cukru pro hospodářský rok 2001/02 [Úř. věst. L 278, s. 13], neodhalil jeho přezkum skutečnosti, jimiž by mohla být dotčena jeho platnost. Pro účely stanovení částek na dávky pro uvedený hospodářský rok je třeba, aby Komise vypočítala průměrnou ztrátu na základě všech množství cukru vyvezených ve formě zpracovaných produktů bez ohledu na to, zda byla způsobilá k náhradě, nebo nikoli.

                        6)

                        Je proto žádoucí, aby Komise stanovila částky dávek z výroby a případně koeficient pro stanovení doplňkové dávky podle stejné metodiky výpočtu, jako byla metodika použitá pro hospodářský rok 2001/02.“

               12

               Články 1 až 4 nařízení č. 1193/2009 stanoví částky dávek z výroby cukru pro hospodářské roky 2002/2003 až 2005/2006.

               13

               Článek 3 nařízení č. 1193/2009 stanoví:
               „Články 1 a 2 nařízení (ES) č. 1686/2005 se nahrazují tímto:
               […]
               Článek 2
               Pro hospodářský rok 2004/05 se koeficient stanovený v čl. 16 odst. 2 [základního] nařízení stanoví na 0,25466 pro Českou republiku, Litvu, Lotyšsko, Maďarsko, Polsko, Slovensko a Slovinsko a na 0,14911 pro ostatní členské státy.“

               14

               Článek 6 nařízení č. 1193/2009 stanoví:
               „Toto nařízení vstupuje v platnost prvním dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
               Článek 1 se použije od 8. října 2003.
               Článek 2 se použije od 15. října 2004.
               Článek 3 se použije od 18. října 2005.
               Článek 4 se použije od 23. února 2007.“

               15

               Tribunál Evropské unie ve svém rozsudku ze dne 29. září 2011, Polsko v. Komise (T-4/06, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí) rozhodl:
               „Článek 2 nařízení (ES) č. 1686/2005 […], ve znění článku 3 nařízení (ES) č. 1193/2009 […] se zrušuje.“

         Spory v původním řízení a předběžné otázky

         Věc C-113/10

               16

               Jülich je podnikem, který se zabývá výrobou cukru.

               17

               Rozhodnutími ze dne 21. října 2003, 26. října 2005 a 21. února 2007 uložil Hauptzollamt Aachen (hlavní celní úřad v Cáchách) společnosti Jülich zaplacení dávek za hospodářské roky 2002/2003, 2004/2005 a 2005/2006. Vycházel při tom ze tří nařízení Komise, a to nařízení č. 1762/2003 pro hospodářský rok 2002/2003, nařízení č. 1686/2005 pro hospodářský rok 2004/2005 a nařízení č. 164/2007 pro hospodářský rok 2005/2006.

               18

               Společnost Jülich zpochybnila dávky z výroby stanovené pro tyto hospodářské roky tím, že proti rozhodnutí ze dne 26. října 2005 podala námitky a požadovala změnu rozhodnutí ze dne 21. října 2003 a ze dne 21. února 2007. Tvrdila, že nařízení č. 1762/2003, č. 1686/2005 a č. 164/2007 jsou neplatná, protože Komise chybně stanovila výše dávek.

               19

               Rozhodnutími ze dne 28. a 29. prosince 2009 stanovil Hauptzollamt Aachen na základě nařízení č. 1193/2009 dávky z výroby, které měla společnost Jülich zaplatit za hospodářské roky 2002/03, 2004/05 a 2005/06.

               20

               Společnost Jülich napadla tato rozhodnutí žalobou podanou k Finanzgericht Düsseldorf odůvodněnou tím, že nařízení č. 1193/2009 je neplatné.

               21

               Vzhledem k tomu, že Komise v přepracované úpravě výší dávek nově vypočítala nejen celková množství vývozních závazků, nýbrž také celkovou výši náhrad za hospodářské roky dotčené v původním řízení, a zohlednila při tom i fiktivní náhrady za vývozy bez náhrad, má předkládající soud pochybnosti o slučitelnosti tohoto přepracovaného znění, které přesahuje rámec podmínek stanovených ve výše uvedeném rozsudku Zuckerfabrik Jülich a další a jež se použije na již ukončené hospodářské roky, s unijní právní zásadou zákazu zpětné účinnosti.

               22

               Rozhodnutím ze dne 2. března 2010 se Finanzgericht Düsseldorf rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Je nařízení […] č. 1193/2009 […] platné?“

         Věc C-147/10

               23

               Společnost British Sugar, výrobce produktů v odvětví cukru, se soudní cestou domáhala vrácení přeplatku na dávkách z výroby cukru spolu s úroky, které zaplatila Rural Payments Agency za hospodářské roky 2002/2003 až 2005/2006.

               24

               Na základě jejího výkladu výše uvedeného rozsudku Zuckerfabrik Jülich a další odhadla společnost British Sugar, že na přeplatcích za hospodářské roky 2002/2003 až 2005/2006 zaplatila částku 12531000 eur bez úroků.

               25

               Rural Payments Agency tvrdí, že nařízení č. 1193/2009 nyní stanoví právní vzorec pro výpočet přeplatků, které mají být vráceny společnosti British Sugar, a že je právně závazné pro dotčené účastnice řízení i pro předkládající soud. Dále uvádí, že podle uvedeného nařízení činí dlužná částka pro společnost British Sugar 366590,79 GBP a že jí musí být zaplacena pouze tato částka.

               26

               Společnost British Sugar považuje nařízení č. 1193/2009 za neplatné, a to především z důvodu, že je stiženo stejnou podstatnou vadou, jež vedla Soudní dvůr k určení neplatnosti nařízení č. 1762/2003, č. 1775/2004 a č. 1686/2005. Metoda výpočtu, která byla upravena v novém nařízení, a zvláště výpočet „průměrné ztráty z tuny“ uvedené v čl. 15 odst. 1 písm. d) základního nařízení vychází z hypotetických ztrát vztahujících se k vývozním náhradám, které sice byly teoreticky dostupné, ale nikdy nebyly skutečně zaplaceny. Nařízení č. 1193/2009 proto podle názoru British Sugar uměle zvyšuje celkovou ztrátu uvedenou v čl. 15 odst. 1 písm. e) základního nařízení.

               27

               Podle společnosti British Sugar neměla navíc Komise pravomoc přijmout nařízení č. 1193/2009 podle základního nařízení zejména z toho důvodu, že základní nařízení, které bylo zrušeno, již nebylo v době přijetí nového nařízení v platnosti. Jelikož Komise neměla pravomoc podle základního nařízení, byla podle British Sugar ke stanovení dávek z výroby příslušná Rada podle článku 43 SFEU.

               28

               Společnost British Sugar se dále domnívá, že nařízení č. 1193/2009 je neplatné i v části, v níž vyžaduje, aby platby, které nejsou vyjádřeny v eurech, byly uskutečňovány na základě směnného kursu platného v době, kdy byla nadměrná dávka původně vypočtena, a nikoli v okamžiku vrácení přeplatku.

               29

               Rural Payments Agency uvádí, že vzhledem k tomu, že se nařízení č. 1193/2009 zjevně opírá o režim upravený v nařízení č. 1837/2002, jehož přezkum neodhalil existenci skutečností, které by mohly mít vliv na jeho platnost, lze mít za to, že metodologie, již stanoví, tak byla Soudním dvorem implicitně schválena.

               30

               Jako vhodný směnný kurs (euro/GBP) je třeba podle názoru Rural Payments Agency použít ten, který byl platný v době původního vyměření dávek z výroby cukru.

               31

               Konečně pak Rural Payments Agency poznamenává, že společnosti British Sugar nelze přiznat úroky z titulu vrácení přeplatků na dávkách. Na jakékoli vrácení přeplatků tomuto podniku musí totiž v souladu se systémem vlastních zdrojů Společenství navazovat ekvivalentní vrácení částky ve prospěch Rural Payments Agency ze strany Komise. Jestliže v unijních právních předpisech týkajících se vlastních zdrojů neexistuje právní základ, který by umožňoval, aby se členské státy v případě vrácení platby od Komise domáhaly i úroků souvisejících s tímto vrácením, má Rural Payments Agency za to, že se stejná zásada použije také na jakékoli vrácení plateb ve prospěch společnosti British Sugar.

               32

               Za těchto podmínek se High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division, rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Je nařízení [č. 1193/2009] neplatné s ohledem na rozsudek [Zuckerfabrik Jülich a další, uvedený výše] a usnesení [SAFBA, uvedené výše]?

                        2)

                        Je nařízení [č. 1193/2009] neplatné s ohledem na právní základ, podle kterého bylo přijato, zejména pak s ohledem na [základní] nařízení?

                        3)

                        Má být použitelný směnný kurs a datum převodu při výpočtu náhrady, která má být zaplacena z důvodu přeplatků na dávkách z výroby cukru v hospodářských letech 2002/2003, 2003/2004, 2004/2005, 2005/2006, určen podle práva Evropské unie? Je třeba v případě kladné odpovědi článek 6 nařízení [č. 1193/2009] vykládat tak, že vyžaduje, aby náhrada byla zaplacena za použití směnného kurzu, který byl platný v době, kdy byla přeplacená dávka původně vypočtena? V případě kladné odpovědi, je článek 6 [nařízení č. 1193/2009] platný?

                        4)

                        Ve vztahu k úrokům:

                                 [a])

                                 Brání [unijní] právo tomu, aby osobě v postavení žalobkyně byly vnitrostátním orgánem příslušným pro vybírání dávek z výroby zaplaceny úroky z částek přeplacených v důsledku neplatného nařízení Komise za okolností, kdy uvedený vnitrostátní orgán není oprávněn požadovat od Komise zaplacení úroků z odpovídajících částek, k jejichž vrácení je Komise povinna?

                                 [b])

                                 Je-li odpověď na [čtvrtou otázku písm. a)] kladná, brání [unijní] právní předpisy týkající se vlastních zdrojů [(rozhodnutí 2000/597[…] a jeho prováděcí nařízení (ES) č. 1150/2000] tomu, aby vnitrostátní orgán příslušný pro výběr dávek z výroby se za okolností v projednávané věci mohl domáhat úroků z částek, které mu mají být vráceny Komisí?

                                 [c])

                                 Je-li odpověď na [čtvrtou otázku písm. a)] záporná, brání [unijní] právní předpisy tomu, aby vnitrostátní soud či orgán využil své případné diskreční pravomoci a rozhodl za takových okolností, že se úroky nepřiznávají, když přiznává nárok na vrácení peněžité částky osobě, která se nachází v situaci žalobkyně?“

         Věc C-234/10

               33

               Vzhledem k tomu, že se společnost Tereos, která je výrobcem cukru, domnívala, že jí byly vyměřeny příliš vysoké dávky podle nařízení č. 1686/2005 pro hospodářský rok 2004/05, požádala dne 2. května 2007 receveur des douanes et droits indirects de Gennevilliers o jejich částečné vrácení. Jelikož neobdržela žádnou odpověď, podala u tribunal de grande instance v Nanterre žalobu, v níž tvrdila, že nařízení č. 1686/2005 je neplatné, a požadovala vrácení přeplatku, který vyčíslila na 11600782 eur.

               34

               Po přijetí nařízení č. 1193/2009 společnost Tereos u tohoto soudu mimo jiné navrhovala, aby před rozhodnutím ve věci předložil Soudnímu dvoru předběžnou otázku ohledně platnosti nařízení č. 1193/2009 s ohledem na článek 15 základního nařízení a aby žalované uložil povinnost vrátit společnosti Tereos částku 11600782 eur zvýšenou o úroky.

               35

               Podle názoru předkládajícího soudu se zdá, že se Komise při novém výpočtu dávky z výroby v nařízení č. 1193/2009 nedržela striktně metody výpočtu podle článku 15 základního nařízení, jak jej vyložil Soudní dvůr ve výše uvedeném rozsudku věci Zuckerfabrik Jülich a další, ale že použila metodu, která již byla použita pro hospodářský rok 2001/2002, jelikož Soudní dvůr uvedl, že přezkum nařízení č. 1837/2002 neodhalil skutečnosti, jimiž by mohla být dotčena jeho platnost.

               36

               Za těchto podmínek se tribunal de grande instance de Nanterre rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Má být čl. 15 odst. 1 písm. d) [základního] nařízení vykládán tak, že pro účely výpočtu průměrné ztráty je třeba vydělit u všech vyvezených kategorií cukru celkovou výši skutečných nákladů celkovou výší vyvezených množství bez ohledu na to, zda byly za tato množství skutečně vyplaceny náhrady?

                        2)

                        Je nařízení č. 1193/2009 neplatné z hlediska článku 15 [základního] nařízení v rozsahu, v němž stanoví dávku z výroby cukru vypočtenou na základě průměrné ztráty, při jejímž výpočtu se v případě cukru vyvezeného ve zpracovaných produktech postupuje tak, že se jednotková částka vývozní náhrady za tyto produkty vynásobí celkovou výší vyvezených množství, včetně množství vyvezeného bez vyplacení náhrady, a nikoli tak, že se skutečně vynaložené náklady vydělí součtem vyvezených množství s náhradou či bez ní?“

         Ke spojení věcí C-113/10, C-147/10 a C-234/10

               37

               Jelikož spolu věci C-113/10, C-147/10 a C-234/10 co do svého předmětu souvisejí, byly usnesením předsedy čtvrtého senátu Soudního dvora ze dne 15. dubna 2011 spojeny pro účely ústní části řízení a rozsudku.

         K předběžným otázkám

         K jediné otázce ve věci C-113/10, k první otázce ve věci C-147/10 a k oběma otázkám ve věci C-234/10

               38

               Podstatou těchto otázek předkládajících soudů, které je třeba posoudit společně, je, zda metoda výpočtu průměrné ztráty z tuny cukru u závazků v oblasti vývozu, které musí být splněny v daném hospodářském roce (dále jen „průměrná ztráta“), přijatá Komisí v nařízení č. 1193/2009, je v souladu se základním nařízením ve světle jeho výkladu provedeného Soudním dvorem ve výše uvedeném rozsudku Zuckerfabrik Jülich a další a ve výše uvedeném usnesení SAFBA.

               39

               Na základě čl. 15 odst. 1 písm. d) základního nařízení se průměrná ztráta rovná rozdílu mezi celkovou výší náhrad a celkovou výší dávek, které se vztahují k celkové hmotnosti produktů vyvážených na základě závazků, které musí být splněny v daném hospodářském roce. Předpokládaná celková ztráta se podle čl. 15 odst. 1 písm. e) tohoto nařízení vypočítá vynásobením exportovatelného přebytku průměrnou ztrátou.

               40

               Je nesporné, že metoda výpočtu průměrné ztráty použitá k vypracování nařízení č. 1193/2009 se ve dvou bodech liší od metody použité k vypracování nařízení č. 1762/2003, 1775/2004, 1686/2005 a 164/2007.

               41

               „Celková hmotnost produktů vyvážených na základě závazků“, která podle čl. 15 odst. 1 písm. d) základního nařízení představuje jmenovatele zlomku, který umožňuje vypočítat průměrnou ztrátu, zahrnuje nyní veškeré závazky v oblasti vývozu včetně závazků, které nebyly předmětem vývozní náhrady. Tato změna metody výpočtu průměrné ztráty je, jak ostatně uznávají všechny zúčastněné strany, které předložily vyjádření, v souladu s čl. 15 odst. 1 písm. d) uvedeného nařízení, tak jak byl Soudním dvorem vyložen především ve výše uvedeném rozsudku Zuckerfabrik Jülich a další.

               42

               Dále, „celková výše náhrad“ u cukru obsaženého ve zpracovaných produktech, která podle čl. 15 odst. 1 písm. d) základního nařízení představuje část čitatele poměru umožňujícího vypočítat průměrnou ztrátu, je výsledkem třístupňové operace. Zaprvé, celkové závazky v oblasti vývozu pro uvedenou kategorii cukru jsou vyděleny dvanácti, přičemž každá dvanáctina z tohoto celku je přiřazena k jednomu měsíci hospodářského roku. Zadruhé, takto získané číslo je vynásobeno pro každý měsíc částkou průměrné náhrady, která má být zaplacena za tento druh vývozů během daného měsíce. Zatřetí, výsledky každého z těchto měsíčních produktů jsou sečteny za účelem získání celkové částky náhrad za celý hospodářský rok.

               43

               Komise tvrdí, že tato metoda výpočtu průměrné ztráty již byla použita v minulosti, a to především v nařízení č. 1837/2002. Tato metoda byla podle ní navíc schválena Soudním dvorem ve výše uvedeném rozsudku Zuckerfabrik Jülich a další, v němž Soudní dvůr rozhodl, že přezkum nařízení č. 1837/2002 neodhalil existenci skutečností, jimiž by mohla být dotčena jeho platnost.

               44

               Tuto argumentaci nelze přijmout.

               45

               Ve výše uvedeném rozsudku Zuckerfabrik Jülich a další se totiž Soudní dvůr vyslovil k platnosti nařízení č. 1837/2002 pouze v rozsahu požadovaném k odpovědi na otázky, které mu byly položeny, za současného zohlednění předložených argumentů. Z bodů 61 a 63 tohoto rozsudku konkrétně vyplývá, že se Soudní dvůr vyslovil k metodě použité Komisí k výpočtu celkové hmotnosti produktů vyvážených na základě závazků, avšak nikoli ke všem prvkům výpočtu průměrné ztráty. Jak uvedla generální advokátka v bodě 83 svého stanoviska, Soudní dvůr nezkoumal vzorec použitý k výpočtu celkové výše náhrad, který byl převzat do nařízení č. 1193/2009. K rozhodnutí o slučitelnosti tohoto posledně uvedeného nařízení s čl. 15 odst. 1 písm. d) základního nařízení je proto třeba posoudit tuto novou otázku.

               46

               Za tímto účelem je třeba připomenout, že cílem základního nařízení je vytvořit systém samofinancování nákladů na odbyt přebytků, jenž má spravedlivým, avšak účinným způsobem zajistit plné hrazení těchto nákladů samotnými producenty (výše uvedený rozsudek Zuckerfabrik Jülich a další, bod 44). V důsledku toho nesmí vést přijatá metoda výpočtu v praxi k tomu, že celková ztráta bude a priori určena jako vyšší než náklady na náhrady ve vztahu k odbytu přebytků výroby Společenství (výše uvedený rozsudek Zuckerfabrik Jülich a další, bod 60).

               47

               Dále z čl. 15 odst. 1 písm. e) základního nařízení vyplývá, že celková ztráta je výsledkem násobku exportovatelného přebytku a průměrné ztráty. Jakékoli nadhodnocení průměrné ztráty proto nevyhnutelně vede k nadhodnocení celkové ztráty.

               48

               Metoda výpočtu použitá Komisí ke stanovení výše dávek z výroby cukru, tak jak byly stanoveny v nařízení č. 1193/2009, nevychází ze zohlednění částky vývozních náhrad vyplácených k zajištění odbytu množství cukru obsažených ve zpracovaných produktech, které byly předmětem vývozních závazků. Tato metoda spočívá v tom, že je všem těmto množstvím přidělena teoretická částka náhrady, která je založena na průměru částek periodicky stanovovaných Komisí, nezávisle na tom, zda náhrada byla skutečně zaplacena a jaká byla její výše.

               49

               Jelikož je však, jak vyplývá ze spisu a především z různých pracovních dokumentů Řídícího výboru pro společnou organizaci zemědělských trhů, podstatná část cukru obsaženého ve zpracovaných produktech vyvezena, aniž byly vyplaceny dlužné náhrady, vede tato metoda výpočtu k umělému zvýšení celkové částky náhrad. Číslo získané Komisí jako celková výše náhrad již tedy nemá přímou vazbu na náklady, které jdou k tíži rozpočtu Evropské unie z důvodu odbytu přebytků cukru.

               50

               Je třeba připomenout, že celková částka náhrad představuje část čitatele poměru umožňujícího vypočítat průměrnou ztrátu. Toto zvýšení čitatele nutně znamená nadměrné ocenění průměrné ztráty, a tedy celkové ztráty, což je v rozporu s čl. 15 odst. 1 základního nařízení.

               51

               Komise rovněž tvrdí, že je nucena použít tuto metodu výpočtu, aby respektovala budoucí orientaci systému vytvořeného uvedeným nařízením.

               52

               Tento argument nemůže nicméně uspět. Z důvodů uvedených v bodě 49 tohoto rozsudku nemůže být postup spočívající ve vynásobení celkových měsíčních vývozních závazků a částky průměrné náhrady, která má být zaplacena během dotyčného měsíce, považován za prostředek ke zjištění pravděpodobné výše náhrad, které budou vyplaceny za cukr obsažený ve zpracovaných produktech.

               53

               Mechanismus zavedený Komisí překračuje v tom, že v praxi vede k tomu, že je a priori stanovena vyšší celková ztráta než částka výdajů na náhrady, rámec cíle základního nařízení, připomenutého v bodě 46 tohoto rozsudku, zejména pak cíle spravedlivého financování nákladů na odbyt přebytků výroby Společenství.

               54

               Vzhledem k výše uvedenému je třeba na jedinou otázku ve věci C-113/10, na první otázku ve věci C-147/10 a na obě otázky ve věci C-234/10 odpovědět tak, že nařízení č. 1193/2009 je neplatné nejen v jeho článku 3, jenž byl zrušen v důsledku zrušení článku 2 nařízení č. 1686/2005 Tribunálem jeho výše uvedeným rozsudkem Polsko v. Komise, ale i v ostatních ustanoveních.

         Ke druhé otázce ve věci C-147/10

               55

               Vzhledem k odpovědi na jedinou otázku ve věci C-113/10, na první otázku ve věci C-147/10 a na obě otázky ve věci C-234/10 není třeba odpovídat na druhou otázku ve věci C-147/10.

         Ke třetí otázce ve věci C-147/10

               56

               Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu ve věci C-147/10 je, zda má být směnný kurs použitelný při výpočtu náhrady, která má být zaplacena z důvodu přeplatků na dávkách z výroby cukru, určen podle práva Evropské unie a zda je třeba článek 6 nařízení č. 1193/2009 vykládat tak, že vyžaduje, aby byl použit směnný kurz, který byl platný v okamžiku, kdy byla původně vypočtena výše těchto dávek.

               57

               K článku 6 nařízení č. 1193/2009, jehož neplatnost byla určena v bodě 54 tohoto rozsudku, je třeba každopádně uvést, že se omezuje jen na určení dne, k němuž toto nařízení vstupuje v platnost, jakož i dat, od kterých se použijí články 1 až 4 posledně uvedeného nařízení, a tedy nemůže být považován za rozhodující pro určení data, které je třeba zohlednit pro účely stanovení směnného kurzu použitelného na vrácení přeplatků na dávkách z výroby v odvětví cukru za hospodářské roky 2002/2003, 2003/2004, 2004/2005 a 2005/2006.

               58

               Jelikož jsou navíc uvedené dávky na základě čl. 8 odst. 1 rozhodnutí 2000/597 a 2007/436 vybírány členskými státy v souladu s jejich právními a správními předpisy, které případně upraví tak, aby splňovaly požadavky unijního práva, spadají spory o vrácení částek vybíraných na účet Unie do pravomoci vnitrostátních soudů a tyto soudy o nich musí rozhodovat podle svého vnitrostátního procesního a hmotného práva (rozsudky ze dne 21. května 1976, Roquette frères v. Komise, 26/74, s. 677, bod 11, a ze dne 12. června 1980, Express Dairy Foods, 130/79, Recueil, s. 1887, bod 11).

               59

               Je třeba poukázat na to, že žádné ustanovení unijního práva neupravuje pravidla pro určení směnného kurzu, který by měl být použit pro výpočet týkající se vrácení neoprávněně vybraných částek dávek z výroby v odvětví cukru.

               60

               Chybí-li přitom v dané oblasti ustanovení unijního práva, je na vnitrostátních orgánech, a v případě vrácení dávek neoprávněně vybraných na základě unijních nařízení prohlášených za neplatná, především na vnitrostátních soudech, aby vyřešily všechny vedlejší otázky související s tímto vrácením, jako je zaplacení úroků, a použily k tomu svá vnitrostátní pravidla upravující úrokové sazby a datum, od něhož musí být úroky počítány (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Express Dairy Foods, body 14 a 17).

               61

               Při neexistenci unijních právních předpisů tedy přísluší vnitrostátnímu právnímu řádu každého členského státu, aby upravil podmínky, za kterých musí být tyto úroky zaplaceny, a to především úrokovou sazbu a způsob výpočtu úroků (jednoduché nebo složené úroky). Tyto podmínky musí být v souladu se zásadami rovnocennosti a efektivity, což znamená, že nesmí být méně příznivé než ty, které se týkají obdobných stížností na základě vnitrostátního práva, a nesmí v praxi znemožňovat výkon práv přiznaných unijním právním řádem (rozsudek ze dne 19. července 2012, Littlewoods Retail Ltd a další, C-591/10, bod 27).

               62

               Je tomu tak i u směnného kurzu použitelného na vrácení přeplatků na dávkách z výroby v odvětví cukru, který tedy musí být určen zásadně podle vnitrostátního právního řádu dotyčného členského státu.

               63

               Vzhledem k výše uvedenému je třeba na třetí otázku ve věci C-147/10 odpovědět tak, že neexistují-li ustanovení unijního práva v této oblasti, musí být směnný kurs použitelný pro výpočet náhrady, která má být zaplacena z důvodu přeplatků na dávkách z výroby v odvětví cukru, určen podle vnitrostátního práva dotčeného členského státu.

         Ke čtvrté otázce ve věci C-147/10

               64

               Podstatou čtvrté otázky předkládajícího soudu ve věci C-147/10 je to, zda unijní právo brání uložení úroků z částek bezdůvodně zaplacených z titulu dávek z výroby v odvětví cukru, které byly stanoveny neplatným nařízením, jestliže dotčený členský stát nemůže požadovat zaplacení odpovídajících úroků z vlastních zdrojů Unie, a v případě záporné odpovědi, zda toto právo umožňuje vnitrostátnímu soudu nebo jinému vnitrostátnímu orgánu rozhodnout na základě diskreční pravomoci, kterou jim přiznává vnitrostátní právní řád, o nepřiznání úroků.

               65

               Pokud členský stát vybral daně v rozporu s pravidly unijního práva, mají jednotlivci nárok na vrácení nejen neoprávněně vybraného poplatku, ale rovněž částek přímo souvisejících s tímto poplatkem, které byly tomuto státu zaplaceny nebo tímto státem zadrženy. Mezi to spadají rovněž ztráty představované nemožností disponovat peněžními částkami v důsledku předčasné splatnosti poplatku (viz rozsudky ze dne 8. března 2001, Metallgesellschaft a další, C-397/98 a C-410/98, Recueil, s. I-1727, body 87 až 89; ze dne 12. prosince 2006, Test Claimants in the FII Group Litigation, C-446/04, Sb. rozh. s. I-11753, bod 205, jakož i výše uvedený rozsudek Littlewoods Retail a další, bod 25).

               66

               Z této judikatury vyplývá, že zásada ukládající členským státům povinnost vrátit částky poplatků vybraných v rozporu s unijními právními předpisy spolu s úroky, vychází z těchto právních předpisů (viz výše uvedený rozsudek Littlewoods Retail a další, bod 26).

               67

               Nezávisle na otázce, zda může členský stát požadovat úroky z vlastních zdrojů Unie, což je otázka, o níž není třeba v rámci této věci rozhodnout, mají jednotlivci s nárokem na vrácení bezdůvodně zaplacených částek z titulu dávek z výroby v odvětví cukru, které byly stanoveny neplatným nařízením, nárok i na vyplacení úroků z těchto částek.

               68

               Vnitrostátní soud proto nemůže v rámci své diskreční pravomoci odmítnout uložit zaplacení úroků z částek vybraných členským státem na základě neplatného nařízení z důvodu, že tento členský stát nemůže požadovat odpovídající úroky z vlastních zdrojů Unie.

               69

               Na čtvrtou otázku ve věci C-147/10 je proto třeba odpovědět tak, že jednotlivci s nárokem na vrácení bezdůvodně zaplacených částek z titulu dávek z výroby v odvětví cukru, které byly stanoveny neplatným nařízením, mají na základě unijního práva nárok i na vyplacení úroků z těchto částek. Vnitrostátní soud nemůže v rámci své diskreční pravomoci odmítnout přiznání úroků z částek vybraných členským státem na základě neplatného nařízení z důvodu, že tento členský stát nemůže požadovat odpovídající úroky z vlastních zdrojů Unie.

         K nákladům řízení

               70

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Nařízení Komise (ES) č. 1193/2009 ze dne 3. listopadu 2009, kterým se opravují nařízení (ES) č. 1762/2003, (ES) č. 1775/2004, (ES) č. 1686/2005 a (ES) č. 164/2007 a kterým se pro hospodářské roky 2002/03, 2003/04, 2004/05 a 2005/06 stanoví částky na dávky z výroby v odvětví cukru, je neplatné nejen v jeho článku 3, jenž byl zrušen v důsledku zrušení článku 2 nařízení Komise (ES) č. 1686/2005 ze dne 14. října 2005, kterým se pro hospodářský rok 2004/05 stanoví částky na dávky z výroby a koeficient doplňkové dávky v odvětví cukru, Tribunálem jeho výše uvedeným rozsudkem ze dne 29. září 2011, Polsko v. Komise (T-4/06), ale i v ostatních ustanoveních.

                           2)

                           Neexistují-li ustanovení unijního práva v této oblasti, musí být směnný kurs použitelný pro výpočet náhrady, která má být zaplacena z důvodu přeplatků na dávkách z výroby v odvětví cukru, určen podle vnitrostátního práva dotčeného členského státu.

                           3)

                           Jednotlivci s nárokem na vrácení bezdůvodně zaplacených částek z titulu dávek z výroby v odvětví cukru, které byly stanoveny neplatným nařízením, mají na základě unijního práva nárok i na vyplacení úroků z těchto částek. Vnitrostátní soud nemůže v rámci své diskreční pravomoci odmítnout přiznání úroků z částek vybraných členským státem na základě neplatného nařízení z důvodu, že tento členský stát nemůže požadovat odpovídající úroky z vlastních zdrojů Unie.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyky: němčina, angličtina a francouzština


title: Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 15. července 2004. # Betriebsrat der Firma ADS Anker GmbH proti ADS Anker GmbH. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Arbeitsgericht Bielefeld - Německo. # Sociální politika - Články 4 a 11 směrnice 94/45/ES - Evropská rada zaměstnanců - Informování zaměstnanců a projednání se zaměstnanci v podnicích působících na území Společenství - Povinnost ústředního vedení poskytnout určité informace zástupcům zaměstnanců. # Věc C-349/01.

text:
            Věc C-349/01Betriebsrat der Firma ADS Anker GmbHv.ADS Anker GmbH(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Arbeitsgericht Bielefeld)

            «Sociální politika  –  Články 4 a 11 směrnice 94/45/ES  –  Evropská rada zaměstnanců  –  Informování zaměstnanců a projednání se zaměstnanci v podnicích působících na území Společenství  –  Povinnost ústředního vedení poskytnout určité informace zástupcům zaměstnanců»

                  Stanovisko generálního advokáta A. Tizzana přednesené dne 27. února 2003

                  Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 15. července 2004

            Shrnutí rozsudku

                  Sociální politika  –  Informování zaměstnanců a projednání se zaměstnanci v podnicích působících na území Společenství  –  Směrnice 94/45  –  Informace nezbytné k zahájení jednání o zřízení evropské rady zaměstnanců  –  Žádost adresovaná podniku skupiny, který tyto informace nevlastní  –  Povinnost ústředního vedení skupiny nebo předpokládaného ústředního vedení poskytnout uvedené informace ve smyslu čl. 4 odst.
                     2 směrnice
                  (Směrnice Rady 94/45, čl. 4 odst. 1 a 2 druhý a jedenáctý pododstavec)Článek 4 odst. 1 a článek 11 směrnice 94/45/ES o zřízení evropské rady zaměstnanců nebo vytvoření postupu pro informování
         zaměstnanců a projednání se zaměstnanci v podnicích působících na území Společenství a skupinách podniků působících na území
         Společenství musejí být vykládány v tom smyslu, že členské státy jsou zavázány k uložení povinnosti podniku usazenému na svém
         území, který je ústředním vedením skupiny podniků působící na území Společenství ve smyslu čl. 2 odst. 1 písm. e) a čl. 3
         odst. 1 směrnice nebo předpokládaným ústředním vedením ve smyslu jejího čl. 4 odst. 2 druhého pododstavce, poskytovat jinému
         podniku stejné skupiny usazenému v jiném členském státě informace požadované po tomto jiném podniku zástupci jeho zaměstnanců,
         pokud tyto informace tento jiný podnik nevlastní a pokud jsou nezbytné k zahájení jednání o zřízení evropské rady zaměstnanců.

               (viz bod 67 a výrok)

            ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (šestého senátu)15. července 2004(1)

               Sociální politika  –  Články 4 a 11 směrnice 94/45/ES  –  Evropská rada zaměstnanců  –  Informování zaměstnanců a projednání se zaměstnanci v podnicích působících na území Společenství  –  Povinnost ústředního vedení poskytnout určité informace zástupcům zaměstnanců

             Ve věci C-349/01,
             jejímž předmětem je žádost Arbeitsgericht Bielefeld (Německo) zaslaná Soudnímu dvoru na základě článku 234 ES směřující k
            získání, ve sporu probíhajícím před tímto soudem mezi

            Betriebsrat der Firma ADS Anker GmbH

            a

            ADS Anker GmbH,

             rozhodnutí o předběžné otázce týkající se výkladu článků 4 a 11 směrnice Rady 94/45/ES ze dne 22. září 1994 o zřízení evropské
            rady zaměstnanců nebo vytvoření postupu pro informování zaměstnanců a projednání se zaměstnanci v podnicích působících na
            území Společenství a skupinách podniků působících na území Společenství (Úř. věst. L 254, s. 64),

            SOUDNÍ DVŮR (šestý senát),,

             ve složení V. Skouris, zastupující předseda šestého senátu, C. Gulmann, J.-P. Puissochet, F. Macken (zpravodaj) a N. Colneric,
            soudci,

             generální advokát: A. Tizzano, vedoucí soudní kanceláře: H. A. Rühl, vrchní rada,

            s ohledem na písemná vyjádření předložená:

               –
                za Betriebsrat der Firma ADS Anker GmbH I. Seefried, Rechtsanwältin,

               –
                za ADS Anker GmbH U. Simdornem, Rechtsanwalt,

               –
                za německou vládu W.-D. Plessingem, jako zmocněncem,

               –
                za Komisi Evropských společenství J. Sackem a H. Kreppelem, jako zmocněnci,

            po vyslechnutí ústních vyjádření Betriebsrat der Firma ADS Anker GmbH, ADS Anker GmbH, jakož i Komise na jednání konaném dne
               5. prosince 2002,

            po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 27. února 2003,
         vydává tento

         Rozsudek
         1

          Usnesením ze dne 24. července 2001, došlým Soudnímu dvoru dne 17. září 2001, položil Arbeitsgericht Bielefeld na základě článku
         234 ES dvě předběžné otázky týkající se výkladu článků 4 a 11 směrnice Rady 94/45/ES ze dne 22. září 1994 o zřízení evropské
         rady zaměstnanců nebo vytvoření postupu pro informování zaměstnanců a projednání se zaměstnanci v podnicích působících na
         území Společenství a skupinách podniků působících na území Společenství (Úř. věst. L 254, s. 64, dále jen „směrnice“).

         2

          Tyto otázky vyvstaly v rámci sporu mezi Betriebsrat der Firma ADS Anker GmbH (rada zaměstnanců společnosti ADS Anker GmbH,
         dále jen „rada zaměstnanců“) a společností ADS Anker GmbH (dále jen „ADS Anker“) ohledně zamítnutí žádosti rady zaměstnanců
         o poskytnutí určitých informací za účelem zřízení evropské rady zaměstnanců posledně uvedenou společností.

               Právní rámec
            Právní úprava Společenství

         3

          Podle jedenáctého bodu odůvodnění směrnice:
         „[…] je třeba přijmout vhodná opatření, aby pracovníci zaměstnaní v podnicích nebo ve skupinách podniků působících na území
         Společenství byli řádně informováni a bylo s nimi řádně projednáno, pokud jsou rozhodnutí, která se jich týkají, přijímána
         v jiném členském státu, než ve kterém pracují“.

         4

          Z dvanáctého bodu odůvodnění směrnice vyplývá, že „k zajištění řádného informování zaměstnanců a projednání se zaměstnanci
         podniků nebo skupin podniků, které jsou činné ve více členských státech, je třeba zřídit evropskou radu zaměstnanců nebo vytvořit
         jiné vhodné nadnárodní postupy informování zaměstnanců a projednání se zaměstnanci“.

         5

          Třináctý bod odůvodnění směrnice je formulován takto:
         „[…] je proto nezbytné vytvořit výlučně pro účely této směrnice definici pojmu řídící podnik, která neovlivní definice pojmů
         skupina podniků a dominantní vliv, které by mohly být přijaty v dokumentech vypracovaných v budoucnu“.

         6

         Čtrnáctý bod odůvodnění směrnice stanoví:
         „[…] postupy informování zaměstnanců a projednání se zaměstnanci těchto podniků nebo těchto skupin musí zahrnovat všechny
         závody nebo popřípadě všechny podniky skupiny umístěné v členských státech nezávisle na tom, zda ústřední vedení podniku nebo,
         jedná-li se o skupinu, řídícího podniku je umístěno na území členských států“.

         7

         Článek 1 odst. 1 a 2 směrnice stanoví:
         „1.      Cílem této směrnice je zdokonalit právo na informování zaměstnanců a projednání se zaměstnanci v podnicích a skupinách podniků
         působících na území Společenství.
          2.        Za tímto účelem se v každém podniku a v každé skupině podniků působící na území Společenství, je-li podána žádost postupem
         podle čl. 5 odst. 1, zřizuje evropská rada zaměstnanců nebo postup informování zaměstnanců a projednání se zaměstnanci s cílem
         informovat tyto zaměstnance a projednávat s nimi za podmínek, způsoby a s účinky stanovenými v této směrnici.“

         8

         Článek 2 odst. 1 písm. a) až e) směrnice stanoví:
         „Pro účely této směrnice se rozumí:

         a)
            ‚podnikem působícím na území Společenství‛ podnik zaměstnávající alespoň 1000 zaměstnanců v členských státech a alespoň ve
               dvou různých členských státech alespoň 150 zaměstnanců v každém z nich;

         b)
            ‚skupinou podniků‛ skupina zahrnující řídící podnik a řízené podniky;

         c)
            ‚skupinou podniků působící na území Společenství‛ skupina podniků, která splňuje následující podmínky:

               –
                  zaměstnává alespoň 1000 zaměstnanců v členských státech,

               –
                  zahrnuje alespoň dva podniky členy skupiny v různých členských státech

                     a

               –
                  alespoň jeden podnik člen skupiny zaměstnává alespoň 150 zaměstnanců v členském státu a jiný podnik člen skupiny zaměstnává
                     alespoň 150 zaměstnanců v jiném členském státu;

         d)
            ‚zástupci zaměstnanců‛ zástupci zaměstnanců stanovení vnitrostátními právními předpisy nebo zvyklostmi;

         e)
            ‚ústředním vedením‛ ústřední vedení podniku působícího na území Společenství nebo, v případě skupiny podniků působící na území
               Společenství, řídícího podniku“.

         9

         Článek 3 odst. 1 a 2 směrnice je formulován takto:
         „1.     Pro účely této směrnice se ‚řídícím podnikem‛ rozumí podnik, který může vykonávat dominantní vliv v jiném podniku (‚řízený
         podnik‛), například v důsledku vlastnictví, finanční účasti nebo předpisů, které ji upravují.
          2.	Schopnost vykonávat dominantní vliv vzniká, aniž je tím dotčena možnost prokázat opak, pokud podnik přímo, nebo nepřímo
         ve vztahu k jinému podniku

         a)
            drží většinu upsaného základního kapitálu podniku

         nebo

         b)
            disponuje většinou hlasovacích práv spojených s podíly vydanými podnikem

         nebo

         c)
            může jmenovat více než polovinu členů správních, řídících nebo dozorčích orgánů podniku.“

         10

         Článek 3 odst. 6 směrnice stanoví, že „[r]ozhodujícími pro určení, zda je podnik ‚řídícím podnikem‛, jsou právní předpisy
         členského státu, kterému podnik podléhá“.

         11

         Článek 4 odst. 1 až 3 směrnice stanoví, že:
         „1.      Za vytvoření podmínek a prostředků nezbytných ke zřízení evropské rady zaměstnanců nebo k vytvoření postupu informování a
         projednání podle čl. 1 odst. 2 v podniku nebo skupině podniků působící na území Společenství odpovídá ústřední vedení.
          2.        Není-li ústřední vedení umístěno v některém členském státu, odpovídá podle odstavce 1 zástupce ústředního vedení v členském
         státu, kterého je popřípadě třeba jmenovat.
          Není-li takový zástupce jmenován, odpovídá podle odstavce 1 vedení závodu nebo podniku skupiny, který zaměstnává nejvyšší
         počet zaměstnanců v některém členském státě.
          3.        Pro účely této směrnice se zástupce či zástupci nebo, nejsou-li jmenováni, vedení podle odstavce 2 druhého pododstavce považují
         za ústřední vedení.“

         12

         Článek 5 odst. 1 a 2 směrnice zní:
         „1.     Za účelem dosažení cíle podle čl. 1 odst. 1 zahájí ústřední vedení jednání o zřízení evropské rady zaměstnanců nebo o vytvoření
         postupu informování a projednání z vlastního podnětu nebo na písemnou žádost alespoň sta zaměstnanců nebo jejich zástupců
         alespoň ze dvou podniků nebo závodů umístěných alespoň ve dvou různých členských státech.
          2.       K tomuto účelu se zřizuje zvláštní vyjednávací výbor […]“

         13

         Článek 6 odst. 1 směrnice stanoví: „[ú]střední vedení a zvláštní vyjednávací výbor musí jednat v duchu spolupráce, aby dosáhly
         dohody o způsobech provádění informování zaměstnanců a projednání s nimi uvedených v čl. 1 odst. 1“.

         14

         Článek 11 odst. 1 až 3 směrnice stanoví:
         „1.      Každý členský stát dbá na to, aby vedení závodů podniku působícího na území Společenství a vedení podniků, které jsou členy
         skupiny podniků působící na území Společenství, jež se nacházejí na jeho území, a zástupci zaměstnanců podniků nebo popřípadě
         zaměstnanci dodržovali povinnosti stanovené touto směrnicí nezávisle na tom, zda je ústřední vedení umístěno na jeho území.
          2.       Členské státy zajistí, aby podniky na žádost stran dotčených použitím této směrnice poskytovaly údaje o počtu zaměstnanců
         uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. a) a c).
          3.        Pro případ nedodržování této směrnice přijmou členské státy vhodná opatření; zejména dbají, aby byla k dispozici správní nebo
         soudní řízení, která umožní domoci se splnění povinností vyplývajících z této směrnice.“

         15

         Článek 14 odst. 1 směrnice stanoví, že členské státy přijmou právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto
         směrnicí nejpozději do 22. září 1996 nebo zajistí, aby nejpozději k uvedenému dni sociální partneři zavedli nezbytná opatření
         prostřednictvím dohod, členské státy musí přijmout veškerá nezbytná opatření, která jim umožní kdykoli zajistit výsledky uložené
         touto směrnicí. Neprodleně o tom uvědomí Komisi.

         Vnitrostátní právní úprava

         16

          Gesetz über Europäische Betriebsräte (zákon o evropských radách zaměstnanců) ze dne 28. října 1996 (BGBl. 1996 I, s. 1548,
         dále jen „EBRG“) směřuje k provedení směrnice v německém právu.

         17

          Na základě § 2 odst. 1 EBRG platí tento zákon pro podniky se sídlem v Německu působící na území Společenství a pro skupiny
         podniků působící na území Společenství, pokud řídící podnik má sídlo na území Německa.

         18

         § 2 odst. 2 EBRG stanoví:
         „Není-li ústřední vedení umístěno v členském státě, ale existuje-li místní delegované vedení pro závody nebo podniky nacházející
         se v členských státech, použije se tento zákon, pokud je místní delegované vedení umístěno v tuzemsku. Neexistuje-li žádné
         místní delegované vedení, použije se tento zákon, pokud ústřední vedení jmenuje závod nebo podnik v tuzemsku svým zástupcem.
         Není-li jmenován žádný zástupce, použije se tento zákon, pokud závod nebo podnik leží v tuzemsku a je v něm ve srovnání s ostatními
         závody podniku nebo podniky skupiny nacházejícími se v členských státech zaměstnáno nejvíce zaměstnanců. Výše uvedená místa
         jsou považována za ústřední vedení.“

         19

          V § 3 odst. 2 EBRG je pojem „skupiny podniků působící na území Společenství“ definován obdobným způsobem jako v čl. 2 odst.
         1 písm. c) směrnice.

         20

         § 5 EBRG, který byl přijat za účelem provedení článku 11 směrnice, stanoví:
         „1.    Ústřední vedení musí zástupcům zaměstnanců na jejich žádost poskytnout informace o průměrném celkovém počtu zaměstnanců a
         jejich rozložení v členských státech, podnicﾭch a závodech, jakož i o struktuře podniku nebo skupiny podniků.
          2.       Rada zaměstnanců nebo ústřední rada zaměstnanců může nárok podle odstavce 1 uplatnit vůči místnímu vedení závodu nebo podniku;
         to je povinno obstarat si údaje a podklady nezbytné pro poskytnutí informace u ústředního vedení.“

         21

          V § 6 EBRG je pojem „řídícího podniku“ definován obdobným způsobem jako v článku 3 směrnice.

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

         22

          Z postupujícího usnesení vyplývá, že ADS Anker, která má sídlo v Německu, patří ke skupině podniků působící na území Společenství
         ve smyslu čl. 2 odst. 1 písm. c) směrnice (dále jen „skupina Anker“).

         23

          Společnost Anker BV mající sídlo v Nizozemsku vlastní veškeré podíly v ADS Anker a dalších podnicích patřících do skupiny
         Anker, jež mají sídlo ve Švédsku, Norsku, Dánsku, Finsku, Spojeném království, Nizozemsku, Rakousku, Francii, Belgii a Maďarsku.
         Mateřská společnost Anker BV, Anker Systems GmbH, má sídlo mimo území členských států, a to ve Švýcarsku.

         24

          Podle postupujícího usnesení je podnikem skupiny Anker, který má ve smyslu čl. 4 odst. 2 druhého pododstavce směrnice nejvyšší
         počet zaměstnanců v členském státě, podnik RIVA se sídlem ve Spojeném království. Tato společnost zaměstnává přibližně 1 000
         zaměstnanců a Anker BV ji nabyla v roce 1999.

         25

          Podle postupujícího soudu je ústředním vedením skupiny buď podnik RIVA, jenž může být považován za ústřední vedení ve smyslu
         čl. 4 odst. 2 druhého pododstavce a odst. 3 směrnice, nebo Anker BV, která představuje ústřední vedení řídícího podniku ve
         smyslu čl. 2 odst. 1 písm. e) a čl. 3 odst. 1 směrnice.

         26

          Ve skupině Anker nebyla zřízena evropská rada zaměstnanců ani nebyl vytvořen postup pro informování zaměstnanců a projednání
         se zaměstnanci.

         27

          Rada zaměstnanců ADS Anker požadovala na posledně jmenované na základě § 5 odst. 2 EBRG, aby jí sdělila informace uvedené
         v odstavci 1 téhož paragrafu a označila orgány zástupců zaměstnanců a jejich zástupce, jež se mají jménem zaměstnanců podniků
         nebo jménem zaměstnanců jim podřízených podniků podílet na zřízení evropské rady zaměstnanců.

         28

          ADS Anker odpověděla, že nemůže této žádosti vyhovět z důvodu, že jak přímá mateřská společnost Anker BV, tak mateřská společnost
         skupiny Anker Systems GmbH jí odmítly poskytnout požadované informace. Krom toho se domnívá, že EBRG nepřiznává právo na informace
         vůči jiným podnikům skupiny se sídlem v jiných členských státech.

         29

          Po zamítnutí žádosti o poskytnutí informací se rada zaměstnanců obrátila na Arbeitsgericht Bielefeld.

         30

          Posledně uvedený soud konstatuje, že zaměstnavatel nemůže pouze sdělit radě zaměstnanců, aby si požadované informace obstarala
         vlastní rešerší v obchodním rejstříku nebo obdobným způsobem. Ústřední vedení odpovídá právě za vytvoření podmínek nezbytných
         ke zřízení evropské rady zaměstnanců nebo vytvoření postupu pro informování zaměstnanců a projednání se zaměstnanci.

         31

          Postupující soud dále odkazuje na argument ADS Anker, že tato společnost není s to poskytnout požadované informace, protože
         společnost Anker BV i mateřská společnost Anker Systems GmbH odmítají poskytnout informace nezbytné k informování zaměstnanců.

         32

          Arbeitsgericht Bielefeld konstatuje, že vzhledem k tomu, že EBRG je vnitrostátním zákonem, může se jeho oblast působnosti
         vztahovat pouze na území Německa a nemůže ukládat povinnosti podnikům skupiny, které nemají sídlo v Německu, aby poskytovaly
         určité informace podnikům se sídlem na území Německa.

         33

          Podle postupujícího soudu však argument zaměstnavatele, že není schopen poskytnout informace požadované zaměstnanci, nemůže
         uspět, pokud tento zaměstnavatel může na základě předpisů přijatých v jiných členských státech k provedení směrnice přimět
         ústřední vedení se sídlem v jiném členském státě, aby předalo podniku členu skupiny se sídlem v Německu nezbytné informace.

         34

          Postupující soud nicméně podotýká, že směrnice neobsahuje výslovnou úpravu, jež by se týkala takového horizontálního práva
         podniku člena skupiny na informace vůči ústřednímu vedení umístěnému v jiném členském státě.

         35

          Vzhledem k tomu, že Arbeitsgericht Bielefeld je toho názoru, že řešení sporu projednávaného před ním závisí na výkladu směrnice,
         rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

         „1)
            Vyžaduje směrnice 94/45 […], zejména její články 4 a 11, aby podnik se sídlem ve Spojeném království, který je na základě
               čl. 4 odst. 2 druhého pododstavce a odst. 3 směrnice považován za ústřední vedení, nebo podnik se sídlem v Nizozemsku, který
               představuje ústřední vedení řídícího podniku ve smyslu čl. 2 odst.1 písm. e) a čl. 3 odst. 1 směrnice, byl povinen poskytnout
               informace jinému podniku se sídlem v […] Německu, který patří do téže skupiny podniků, týkající se společností a závodů skupiny,
               jejich právní formy, jejich struktury zastupování a průměrného celkového počtu zaměstnanců, jakož i jejich rozložení mezi
               různými členskými státy a podniky?

         2.
            V případě kladné odpovědi Soudního dvora na první otázku, zahrnuje informační povinnost i označení orgánů zástupců zaměstnanců
               a jejich zástupců, kteří se mají jménem zaměstnanců podniků nebo jménem zaměstnanců jim podřízených podniků podílet na zřízení
               evropské rady zaměstnanců?“

         K předběžným otázkámVyjádření předložená Soudnímu dvoru

         36

          Zaprvé, co se týče otázky, zda podle směrnice existuje povinnost ukládající ústřednímu vedení nebo předpokládanému ústřednímu
         vedení poskytnout jinému podniku členu skupiny určité informace za účelem zřízení evropské rady zaměstnanců, rada zaměstnanců,
         německá vláda a Komise připomínají, že podle článku 4 směrnice odpovídá ústřední vedení za vytvoření podmínek a prostředků
         nezbytných ke zřízení evropské rady zaměstnanců v podnicích a skupinách podniků působících na území Společenství. Podle jejich
         názoru je pro užitečný účinek směrnice nezbytné, aby ústřední vedení podniku nebo skupiny podniků bylo povinno informovat
         zástupce zaměstnanců tak, aby mohly zjistit, zda má být v podniku nebo skupině podniků zřízena evropská rada zaměstnanců,
         popřípadě, zda může být vytvořen zvláštní vyjednávací výbor.

         37

          Podle rady zaměstnanců se okolnost, že ústřední vedení musí sdělit uvedené informace na základě § 5 odst. 2 EBRG i tehdy,
         pokud se nenachází v oblasti územní působnosti EBRG, ale v jiném členském státě, vyplývá nejen ze směrnice, ale rovněž z cíle,
         jehož má být dosaženo vytvořením evropské rady zaměstnanců, totiž přeshraničního informování zaměstnanců a projednání s nimi.
         Pokud by mělo být použití § 5 odst. 2 EBRG omezeno na německé území, bylo by opatřování informací zástupci zaměstnanců za
         účelem zřízení evropských rad zaměstnanců natolik ztížené, že by cíle směrnice mohlo být dosaženo jen stěží a za cenu velkých
         časových a procedurálních ztrát a finančních nákladů.

         38

          Co se týče povinností uložených ústřednímu vedení na základě článku 4 směrnice, je Komise toho názoru, že není rozhodné, zda
         zaměstnanci skupiny, ať pocházejí z kteréhokoli členského státu, vykonávají své legitimní právo na poskytnutí informací přímo
         vůči tomuto ústřednímu vedení nebo prostřednictvím podniku patřícího do skupiny, jak je tomu v případě Německa.

         39

          ADS Anker tvrdí, že i když cílem směrnice je umožnit zřízení evropské rady zaměstnanců, nemůže tato vést k tomu, aby byl podnik
         nucen podat žalobu proti svému řídícímu podniku.

         40

          Pokud rada zaměstnanců řízeného podniku nemůže získat od této společnosti informace nezbytné k podání žádosti podle čl. 5
         odst. 1 směrnice, protože tam nejsou k dispozici, bude nutné uplatnit právo na informace vůči řídícímu podniku skupiny podle
         ustanovení k provedení směrnice ve vnitrostátním právu.

         41

          Zadruhé, pokud jde o povahu informací, které musí ústřední vedení nebo předpokládané ústřední vedení poskytnout na základě
         informační povinnosti stanovené ve směrnici, jak rada zaměstnanců, tak německá vláda se domnívají, že tato povinnost musí
         být pojata široce s ohledem na smysl a cíl směrnice.

         42

          Podle názoru rady zaměstnanců zahrnuje právo na informace takové informace, jež jsou nezbytné pro zjištění, zda v podniku
         nebo ve skupině podniků je namístě zřídit evropskou radu zaměstnanců. Zástupci zaměstnanců by rovněž měli mít možnost obdržet
         informace, jež jsou pro ně nezbytné, aby mohli podle článku 5 směrnice podat žádost na zřízení evropské rady zaměstnanců a
         vytvořit za tímto účelem nezbytný zvláštní vyjednávací výbor. Vzhledem k tomu, že žádost o zřízení evropské rady zaměstnanců
         musí být podána zaměstnanci nebo jejich zástupci alespoň ze dvou různých členských států, je pro vytvoření zvláštního vyjednávacího
         výboru nezbytná znalost ostatních orgánů zástupců zaměstnanců a jejich členů.

         43

          ADS Anker naproti tomu tvrdí, že označení orgánů zastupujících zaměstnance a jejich zástupců není pro zahájení vyjednávacího
         procesu o zřízení evropské rady zaměstnanců podle čl. 5 odst. 1 směrnice nezbytné.

         44

          Komise, opírající se o rozsudek ze dne 29. března 2001, Bofrost* (C-62/99, Recueil, s. I-2579), tvrdí, že pokud označení orgánů
         zástupců zaměstnanců a jejich zástupců, kteří se mají jménem zaměstnanců podniků nebo jménem zaměstnanců jim podřízených podniků
         podílet na zřízení evropské rady zaměstnanců, podle názoru soudu, který vede řízení ohledně žádosti o poskytnutí informace,
         patří mezi informace, jež jsou nezbytné k zahájení jednání o zřízení takové rady nebo vytvoření postupu nadnárodního informování
         zaměstnanců a projednání s nimi, musí podnik této skupiny poskytnout uvedené informace, které má k dispozici nebo je může
         opatřit, interním orgánům zastupujícím zaměstnance, které o ně žádají.

         Odpověď Soudního dvora

         45

          Cílem směrnice je podle jejího jedenáctého bodu odůvodnění, jakož i čl. 1 odst. 2 zaručit řádné informování zaměstnanců a
         projednání se zaměstnanci podniků nebo skupin podniků působících na území Společenství, pokud jsou rozhodnutí, která se jich
         týkají, přijímána v jiném členském státu, než ve kterém pracují.

         46

          Jak vyplývá z obecné systematiky směrnice, má být nadnárodní informování zaměstnanců a projednání s nimi v podstatě zajištěno
         systémem vyjednávání mezi ústředním vedením a zástupci zaměstnanců (výše uvedený rozsudek Bofrost*, bod 29, a rozsudek ze
         dne 13. ledna 2004, Kühne & Nagel, C-440/00, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 40).

         47

          V tomto ohledu je v každém podniku a v každé skupině podniků, které působí na území Společenství, zřízena evropská rada zaměstnanců
         nebo vytvořen postup pro informování zaměstnanců a projednání s nimi, pokud byla podána žádost v souladu s postupem podle
         čl. 5 odst. 1 směrnice.

         48

          Podle posledně uvedeného ustanovení směrnice zahájí ústřední vedení v případě skupiny podniků působící na území Společenství
         jednání o zřízení takové evropské rady zaměstnanců z vlastního podnětu nebo na písemnou žádost alespoň sta zaměstnanců nebo
         jejich zástupců alespoň ze dvou podniků nebo závodů umístěných alespoň ve dvou členských státech.

         49

          Zvláštní vyjednávací výbor, který je orgánem zástupců zaměstnanců zřízeným podle čl. 5 odst. 2 směrnice, a ústřední vedení
         musejí podle čl. 6 odst. 1 téže směrnice jednat v duchu spolupráce, aby dosáhly dohody o podmínkách zřízení evropské rady
         zaměstnanců.

         50

          Soudní dvůr již rozhodl, že proto, aby směrnice mohla mít užitečný účinek, je nezbytné zaručit, aby dotyční zaměstnanci měli
         přístup k určitým informacím, které jim umožní určit, zda mají právo požadovat zahájení jednání mezi ústředním vedením a zástupci
         zaměstnanců, neboť takové právo na informace představuje nezbytný předpoklad pro určení existence podniku nebo skupiny podniků
         působící na území Společenství, které je samo předpokladem pro zřízení evropské rady zaměstnanců nebo vytvoření postupu nadnárodního
         informování zaměstnanců nebo projednání s nimi (výše uvedené rozsudky Bofrost, body 32 a 33, a Kühne & Nagel, bod 46).

         51

          Pokud jde o zřízení takové rady zaměstnanců, odpovídá ústřední vedení podle čl. 4 odst. 1 směrnice za vytvoření podmínek a
         prostředků nezbytných ke zřízení takové rady zaměstnanců. Tato odpovědnost zahrnuje povinnost poskytnout zástupcům zaměstnanců
         informace nezbytné pro zahájení jednání o zřízení evropské rady zaměstnanců (viz výše uvedený rozsudek Kühne & Nagel, body
         49 a 51).

         52

         Ústředním vedením je vedení řídícího podniku, tedy podniku, který může vykonávat dominantní vliv ve všech řízených podnicích
         skupiny ve smyslu čl. 3 odst. 1 a 2 směrnice. Tento podnik má na základě tohoto dominantního vlivu možnost požadovat informace
         nezbytné k zahájení uvedených jednání od jiných podniků členů skupiny a nařídit jim, aby tyto informace poskytly, aby je mohlo
         předat uvedeným zástupcům zaměstnanců (v tomto smyslu viz rovněž výše uvedený rozsudek Kühne & Nagel, body 52 a 54).

         53

          Krom toho, aby bylo dosaženo cíle směrnice, pokud jde o právo zaměstnanců na přístup k uvedeným informacím, tato směrnice
         dokonce stanoví, že pokud je ústřední vedení umístěno mimo území členských států, má se za to, že odpovědnost jemu uložená
         podle čl. 4 odst. 1 směrnice přechází na základě jejího čl. 4 odst. 2 prvního a druhého pododstavce buď na zástupce ústředního
         vedení v členském státě, nebo, není-li takového zástupce, na ústřední vedení závodu nebo podniku skupiny, který zaměstnává
         nejvyšší počet zaměstnanců v členském státě, tedy na předpokládané ústřední vedení.

         54

          Aby byl zaručen užitečný účinek směrnice, mají ostatní podniky, členové skupiny umístěné v členských státech, povinnost pomoci
         předpokládanému ústřednímu vedení ke splnění hlavní povinnosti uvedené v čl. 4 odst. 1 směrnice. Logickým důsledkem práva
         uvedeného předpokládaného ústředního vedení na získání nezbytných informací je existence povinnosti vedení ostatních podniků
         členů skupiny poskytnout mu uvedené informace, které mají k dispozici nebo které mohou opatřit (výše uvedený rozsudek Kühne
         & Nagel, bod 59).

         55

          V projednávaném případě vyvstává zásadní otázka, zda ústřední vedení nebo předpokládané ústřední vedení je na základě směrnice
         rovněž povinno poskytnout informace nezbytné k zahájení jednání o zřízení evropské rady zaměstnanců řízenému podniku skupiny,
         když žádost o poskytnutí dotčených informací podali zástupci zaměstnanců u tohoto řízeného podniku, a zda takový podnik má
         právo žádat, aby mu tyto informace byly podle směrnice předány.

         56

          Z účelu a systematiky směrnice vyplývá, že povinnosti uložené ústřednímu vedení nebo předpokládanému ústřednímu vedení na
         základě čl. 4 odst. 1 směrnice musejí být vykládány v tom smyslu, že zahrnují jak povinnost poskytnout informace nezbytné
         k zahájení jednání o zřízení evropské rady zaměstnanců přímo zástupcům zaměstnanců, tak povinnost poskytnout tyto informace
         zástupcům zaměstnanců prostřednictvím jejich podniku člena skupiny, od něhož uvedení zástupci tyto informace požadovali v první
         řadě.

         57

          Jakýkoli jiný výklad povinností uložených ústřednímu vedení nebo předpokládanému ústřednímu vedení na základě čl. 4 odst.
         1 směrnice by oslabil užitečný účinek směrnice, jak jej Soudní dvůr připomíná ve výše uvedených rozsudcích Bofrost* a Kühne
         & Nagel.

         58

          Směrnice totiž směřuje k uložení povinností všem podnikům členům skupiny, které usnadní zřízení evropské rady zaměstnanců
         (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Bofrost*, body 31 a 35). Jak již Soudní dvůr konstatoval, cíl směrnice vyžaduje,
         aby povinnosti, které stanoví, byly splněny způsobem umožňujícím dotyčným zaměstnancům nebo jejich zástupcům přístup k informacím
         nezbytným pro to, aby mohli posoudit, zda mají, či nemají právo požadovat zahájení jednání (výše uvedený rozsudek Bofrost*,
         bod 38).

         59

          Užší výklad povinnosti stanovené v čl. 4 odst. 1 směrnice v tom smyslu, že by se toto ustanovení použilo výhradně na situace,
         kdy zástupci zaměstnanců předloží žádosti na poskytnutí informací přímo ústřednímu vedení nebo předpokládanému ústřednímu
         vedení, by bezdůvodně omezilo použití a dosah uvedeného ustanovení, ba i směrnice, a mohl by mít dokonce za následek, že by
         odradil zaměstnance od výkonu práv, která jim směrnice přiznává.

         60

         Článek 4 odst. 1 směrnice tedy obsahuje jak povinnost poskytnout určité informace nezbytné ke zřízení evropské rady zaměstnanců
         přímo zástupcům zaměstnanců, tak povinnost poskytnout jim uvedené informace prostřednictvím podniku člena skupiny, který od
         zástupců jeho zaměstnanců obdržel žádost v tomto smyslu.

         61

         Členské státy musejí mimoto na základě čl. 14 odst. 1 směrnice přijmout všechny nezbytné předpisy, aby mohly kdykoli zajistit
         výsledky uložené touto směrnicí. Podle čl. 11 odst. 3 směrnice přijmou vhodná opatření pro případ nedodržování směrnice, zejména
         dbají, aby byla k dispozici správní nebo soudní řízení, která umožní domoci se splnění povinností z ní vyplývajících. Z cíle
         směrnice vyplývá, že členské státy jsou povinny přijmout veškerá opatření nezbytná pro plné zajištění provedení povinností
         vyplývajících z čl. 4 odst. 1 a čl. 11 uvedené směrnice (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Kühne & Nagel, bod 61).

         62

          Pokud jde o povahu informací, které musí ústřední vedení nebo předpokládané ústřední vedení poskytnout na základě této informační
         povinnosti, je třeba nejprve připomenout, že čl. 11 odst. 2 směrnice výslovně zmiňuje povinnost členských států zajistit,
         aby podniky na žádost stran dotčených použitím směrnice poskytovaly údaje o počtu zaměstnanců uvedené v čl. 2 odst. 1 písm.
         a) a c) směrnice.

         63

          Dále existuje povinnost vedení jiných podniků členů skupiny umístěných v členském státě poskytnout předpokládanému ústřednímu
         vedení informace nezbytné k zahájení jednání o zřízení evropské rady zaměstnanců, které mají k dispozici nebo které mohou
         opatřit (výše uvedený rozsudek Kühne & Nagel, body 64 a 69).

         64

          Jak konečně vyplývá z bodu 58 tohoto rozsudku, cíl směrnice vyžaduje, aby povinnosti stanovené ve směrnici byly splněny způsobem
         umožňujícím dotyčným zaměstnancům nebo jejich zástupcům přístup k informacím nezbytným pro to, aby mohli posoudit, zda mají,
         či nemají právo požadovat zahájení jednání, a případně mohli za tímto účelem správně formulovat žádost (výše uvedený rozsudek
         Bofrost*, bod 38).

         65

          Z toho plyne, že informace týkající se společností a závodů skupiny, jejich právní formy a jejich struktury zastupování, průměrného
         celkového počtu zaměstnanců, jakož i jejich rozložení mezi různými členskými státy mohou být požadovány, pokud jsou tyto informace
         nezbytné k zahájení jednání o zřízení evropské rady zaměstnanců uvedených v čl. 5 odst. 1 směrnice (v tomto smyslu viz výše
         uvedený rozsudek Kühne & Nagel, bod 70). To samé platí, pokud jde o informace týkající se označení orgánů zástupců zaměstnanců
         a jejich zástupců, jež se mají jménem zaměstnanců podniků nebo jménem zaměstnanců jim podřízených podniků podílet na zřízení
         evropské rady zaměstnanců.

         66

          Vnitrostátním soudům přísluší, aby na základě veškerých údajů, které mají k dispozici, ověřily, zda požadované informace jsou
         nezbytné k zahájení jednání uvedených v čl. 5 odst. 1 směrnice.

         67

          S ohledem na výše uvedené je třeba na předběžné otázky odpovědět tak, že článek 4 odst. 1 a článek 11 směrnice musejí být
         vykládány v tom smyslu, že členské státy jsou zavázány k uložení povinnosti podniku usazenému na svém území, který je ústředním
         vedením skupiny podniků působící na území Společenství ve smyslu čl. 2 odst. 1 písm. e) a čl. 3 odst. 1 směrnice nebo předpokládaným
         ústředním vedením ve smyslu jejího čl. 4 odst. 2 druhého pododstavce, poskytovat jinému podniku stejné skupiny usazenému v jiném
         členském státě informace požadované na tomto jiném podniku zástupci jeho zaměstnanců, pokud tyto informace tento jiný podnik
         nevlastní a pokud jsou nezbytné k zahájení jednání o zřízení evropské rady zaměstnanců.

         K nákladům řízení
         68

          Výdaje vzniklé německé vládě a Komisi, které předložily Soudnímu dvoru vyjádření, se nenahrazují. Vzhledem k tomu, že řízení
         má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před postupujícím soudem,
         je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud.

         Z těchto důvodů

            SOUDNÍ DVŮR (šestý senát)

          o otázkách, které mu byly předloženy Arbeitsgericht Bielefeld usnesením ze dne 24. července 2001, rozhodl takto:

               Článek 4 odst. 1 a článek 11 směrnice Rady 94/45/ES ze dne 22. září 1994 o zřízení evropské rady zaměstnanců nebo vytvoření
                     postupu pro informování zaměstnanců a projednání se zaměstnanci v podnicích působících na území Společenství a skupinách podniků
                     působících na území Společenství musejí být vykládány v tom smyslu, že členské státy jsou zavázány k uložení povinnosti podniku
                     usazenému na jejich území, který je ústředním vedením skupiny podniků působící na území Společenství ve smyslu čl. 2 odst.
                     1 písm. e) a čl. 3 odst. 1 směrnice nebo předpokládaným ústředním vedením ve smyslu jejího čl. 4 odst. 2 druhého pododstavce,
                     poskytovat jinému podniku stejné skupiny usazenému v jiném členském státě informace požadované na tomto jiném podniku zástupci
                     jeho zaměstnanců, pokud tyto informace tento jiný podnik nevlastní a pokud jsou nezbytné k zahájení jednání o zřízení evropské
                     rady zaměstnanců.

                  Skouris

                  Gulmann

                  Puissochet

                  Macken

                  Colneric

          Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 15. července 2004.

                  Vedoucí soudní kanceláře

                  Předseda šestého senátu

                  R. Grass

                  V. Skouris

          1 –

            Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Tribunálu (třetího senátu) ze dne 16. prosince 2015.#Švédské království v. Evropská komise.#Nařízení (EU) č. 528/2012 – Biocidní přípravky – Žaloba pro nečinnost – Stanovení vědeckých kritérií pro určení vlastností vyvolávajících narušení endokrinní činnosti – Nepřijetí aktů v přenesené pravomoci Komisí – Povinnost konat.#Věc T-521/14.


title: Věc T-606/21: Žaloba podaná dne 20. září 2021 – TestBioTech v. Komise

text:
               22.11.2021

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 471/53

      Žaloba podaná dne 20. září 2021 – TestBioTech v. Komise
      (Věc T-606/21)
      (2021/C 471/75)
      Jednací jazyk: angličtina

         Účastnice řízení

         Žalobkyně: TestBioTech eV (Mnichov, Německo) (zástupkyně: K. Smith, advokátka)

         Žalovaná: Evropská komise

         Návrhová žádání

      Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:

                  —

                  zrušil rozhodnutí žalované ze dne 8. července 2021, jímž se odmítá zrušení nebo změna prováděcího rozhodnutí žalované (EU) 2021/66 (1), jímž bylo společnosti Monsanto Europe SA podle nařízení o GM (2) umožněno uvádět na trh EU geneticky modifikovanou sóju MON 87751 x MON 87701 x MON 87708 x MON 89788 a její dílčí kombinace;

                  —

                  uložil jakékoli další opatření, které bude považovat za nezbytné;

                  —

                  uložil žalované náhradu nákladů řízení.

         Žalobní důvody a hlavní argumenty

      Na podporu žaloby předkládá žalobkyně dva žalobní důvody.

                  1.

                  První žalobní důvod vycházející z toho, že se žalovaná dopustila zjevně nesprávného posouzení tím, že nevzala vůbec či přiměřeně v úvahu možný dopad kumulace genů na genovou expresi ve spojení s užíváním herbicidů a/nebo nepožadovala odpovídající posouzení opakovaného a/nebo vysokého užívání dvou herbicidů, ke kterým modifikovaná sója projevuje toleranci, za reálných podmínek.

                  2.

                  Druhý žalobní důvod vycházející z toho, že se žalovaná dopustila zjevně nesprávného posouzení tím, že nevzala vůbec či přiměřeně v úvahu možnou toxicitu, imunogenitu a/nebo alergenicitu v modifikované sóji v důsledku synergických účinků mezi bílkovinami, které je geneticky modifikována vyjádřit, přirozeně se vyskytující inhibitory proteáz v sóji, expozici herbicidu a/nebo zbytky herbicidu při sklizni a/nebo nevyžadovala provedení krmných pokusů, které měly být provedeny.

         (1)  Úř. věst. 2021 L 26, s. 44.

         (2)  Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1829/2003 ze dne 22. září 2003 o geneticky modifikovaných potravinách a krmivech (Úř. věst. L 268, 18.10.2003, s. 1). Zvláštní vydání v českém jazyce: kapitola 13, svazek 032, s. 432.


title: Věc T-608/21: Žaloba podaná dne 27. září 2021 – Automobiles Citroën v. EUIPO – Polestar (Zobrazení dvou proti sobě natočených hrotů šípu)

text:
               22.11.2021

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 471/53

      Žaloba podaná dne 27. září 2021 – Automobiles Citroën v. EUIPO – Polestar (Zobrazení dvou proti sobě natočených hrotů šípu)
      (Věc T-608/21)
      (2021/C 471/76)
      Jazyk, ve kterém byla podána žaloba: angličtina

         Účastníci řízení

         Žalobkyně: Automobiles Citroën (Poissy, Francie) (zástupkyně: C. Weyl, advokátka)

         Žalovaný: Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO)

         Další účastnice řízení před odvolacím senátem: Polestar Holding AB (Göteborg, Švédsko)

         Údaje týkající se řízení před EUIPO

         Majitelka sporné ochranné známky: Další účastnice v řízení před odvolacím senátem

         Sporná ochranná známka: Obrazová ochranná známka Evropské unie (Zobrazení dvou proti sobě natočených hrotů šípu) – Ochranná známka Evropské unie č. 16 898 173

         Řízení před EUIPO: Řízení o zrušení

         Napadené rozhodnutí: Rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu EUIPO ze dne 9. července 2021, ve věci R 502/2020-4

         Návrhová žádání

      Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:

                  —

                  napadené rozhodnutí zrušil;

                  —

                  uložil EUIPO náhradu nákladů řízení.

         Dovolávané žalobní důvody

                  —

                  Porušení čl. 8 odst. 5 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2017/1001;

                  —

                  Porušení čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2017/1001.


title: Věc T-609/21: Žaloba podaná dne 22. září 2021 – Privatbrauerei Eichbaum v. EUIPO – Anchor Brewing Company (STEAM)

text:
               22.11.2021

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 471/54

      Žaloba podaná dne 22. září 2021 – Privatbrauerei Eichbaum v. EUIPO – Anchor Brewing Company (STEAM)
      (Věc T-609/21)
      (2021/C 471/77)
      Jazyk, ve kterém byla podána žaloba: angličtina

         Účastníci řízení

         Žalobkyně: Privatbrauerei Eichbaum GmbH & Co. KG (Mannheim, Německo) (zástupci: M. Schmidhuber a E. Levenson, advokáti)

         Žalovaný: Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO)

         Další účastnice řízení před odvolacím senátem: Anchor Brewing Company LLC (San Francisco, Kalifornie, Spojené státy)

         Údaje týkající se řízení před EUIPO

         Majitelka sporné ochranné známky: Další účastnice řízení před odvolacím senátem

         Sporná ochranná známka: Slovní ochranná známka Evropské unie STEAM – Ochranná známka Evropské unie č. 5 435 375

         Řízení před EUIPO: Řízení o zrušení

         Napadené rozhodnutí: Rozhodnutí druhého odvolacího senátu EUIPO ze dne 14. července 2021, ve věci R 780/2020-2

         Návrhová žádání

      Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:

                  —

                  zrušil napadené rozhodnutí v rozsahu, v němž jím bylo zamítnuto odvolání proti rozhodnutí zrušovacího oddělení týkajícímu se zboží „pivo, alkoholické pivo“ v třídě 32;

                  —

                  pozměnil napadené rozhodnutí tak, že prohlásí, že se zápis evropské ochranné známky STEAM č. 5 435 375 v plném rozsahu zrušuje a

                  —

                  uložil EUIPO náhradu nákladů řízení.

         Dovolávané žalobní důvody

                  —

                  Porušení čl. 58 odst. 1 písm. a) ve spojení s článkem 18 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2017/1001;

                  —

                  Porušení čl. 94 odst. 1 první věty nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2017/1001;

                  —

                  Porušení čl. 94 odst. 1 druhé věty nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2017/1001.


title: Věc T-617/21: Žaloba podaná dne 24. září 2021 – B&Bartoni v. EUIPO Hypertherm (Svařovací hořáky (součást -))

text:
               22.11.2021

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 471/55

      Žaloba podaná dne 24. září 2021 – B&Bartoni v. EUIPO Hypertherm (Svařovací hořáky (součást -))
      (Věc T-617/21)
      (2021/C 471/78)
      Jazyk, ve kterém byla podána žaloba: angličtina

         Účastníci řízení

         Žalobkyně: B&Bartoni spol. s r.o. (Dolní Cetno, Česká republika) (zástupkyně: E. Lachmannová, advokátka)

         Žalovaný: Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO)

         Další účastnice v řízení před odvolacím senátem: Hypertherm, Inc. (Hanover, New Hampshire, Spojené státy)

         Údaje týkající se řízení před EUIPO

         Majitelka sporného (průmyslového) vzoru: Další účastnice v řízení před odvolacím senátem

         Sporný (průmyslový) vzor: (Průmyslový) vzor Evropské unie č. 1 292 122-0001

         Napadené rozhodnutí: Rozhodnutí třetího odvolacího senátu EUIPO ze dne 16. července 2021, ve věci R 2843/2019-3

         Návrhová žádání

      Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:

                  —

                  napadené rozhodnutí zrušil;

                  —

                  uložil EUIPO náhradu nákladů řízení.

         Dovolávaný žalobní důvod

                  —

                  Porušení čl. 4 odst. 2 nařízení Rady (ES) č. 6/2002.


title: Věc T-619/21: Žaloba podaná dne 27. září 2021 – PricewaterhouseCoopers Belastingadviseurs v. EUIPO – Haufe-Lexware (TAXMARC)

text:
               22.11.2021

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 471/55

      Žaloba podaná dne 27. září 2021 – PricewaterhouseCoopers Belastingadviseurs v. EUIPO – Haufe-Lexware (TAXMARC)
      (Věc T-619/21)
      (2021/C 471/79)
      Jazyk, ve kterém byla podána žaloba: angličtina

         Účastníci řízení

         Žalobkyně: PricewaterhouseCoopers Belastingadviseurs NV (Amsterdam, Nizozemsko) (zástupce: R. Stoop, advokát)

         Žalovaný: Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO)

         Další účastnice řízení před odvolacím senátem: Haufe-Lexware GmbH & Co. KG (Freiburg, Německo)

         Údaje týkající se řízení před EUIPO

         Přihlašovatelka sporné ochranné známky: Žalobkyně

         Sporná ochranná známka: Slovní ochranná známka Evropské unie TAXMARC – Přihláška č. 18 047 421

         Řízení před EUIPO: Námitkové řízení

         Napadené rozhodnutí: Rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu EUIPO ze dne 21. července 2021, ve věci R 131/2021-4

         Návrhová žádání

      Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:

                  —

                  napadené rozhodnutí zrušil;

                  —

                  uložil EUIPO náhradu nákladů řízení v souvislosti s touto žalobou a společnosti Haufe-Lexware náhradu nákladů řízení před námitkovým oddělením a odvolacím senátem.

         Dovolávané žalobní důvody

                  —

                  Porušení čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2017/1001;

                  —

                  Porušení čl. 71 odst. 1 písm. b) prováděcího nařízení Komise (EU) 2018/625.


title: Věc T-622/21: Žaloba podaná dne 29. září 2021 – Puma v. EUIPO – SMB Swisspour (PUMA)

text:
               22.11.2021

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 471/56

      Žaloba podaná dne 29. září 2021 – Puma v. EUIPO – SMB Swisspour (PUMA)
      (Věc T-622/21)
      (2021/C 471/80)
      Jazyk, ve kterém byla podána žaloba: němčina

         Účastníci řízení

         Žalobkyně: Puma SE (Herzogenaurach, Německo) (zástupci: M. Schunke a P. Trieb, advokáti)

         Žalovaný: Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO)

         Další účastnice řízení před odvolacím senátem: SMB Swisspour GmbH (Wildau, Německo)

         Údaje týkající se řízení před EUIPO

         Přihlašovatelka sporné ochranné známky: Další účastnice v řízení před odvolacím senátem

         Sporná ochranná známka: Slovní ochranná známka Evropské unie PUMA – Přihláška č. 15 740 079

         Řízení před EUIPO: Námitkové řízení

         Napadené rozhodnutí: Rozhodnutí prvního odvolacího senátu EUIPO ze dne 8. července 2021 ve věci R 2493/2019-1

         Návrhová žádání

      Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:

                  —

                  zrušil napadené rozhodnutí a zamítl přihlášku napadené ochranné známky;

                  —

                  uložil EUIPO náhradu nákladů řízení, včetně nákladů řízení vzniklých v odvolacím řízení.

         Dovolávaný žalobní důvod

                  —

                  Porušení čl. 8 odst. 5 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2017/10.


title: Věc T-623/21: Žaloba podaná dne 29. září 2021 – Puma v. EUIPO – Vaillant (Puma)

text:
               22.11.2021

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 471/57

      Žaloba podaná dne 29. září 2021 – Puma v. EUIPO – Vaillant (Puma)
      (Věc T-623/21)
      (2021/C 471/81)
      Jazyk, ve kterém byla podána žaloba: němčina

         Účastníci řízení

         Žalobkyně: Puma SE (Herzogenaurach, Německo) (zástupci: M. Schunke a P. Trieb, advokáti)

         Žalovaný: Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO)

         Další účastnice řízení před odvolacím senátem: Vaillant GmbH (Remscheid, Německo)

         Údaje týkající se řízení před EUIPO

         Přihlašovatelka sporné ochranné známky: Další účastnice v řízení před odvolacím senátem

         Sporná ochranná známka: Slovní ochranná známka Evropské unie Puma – Přihláška č. 17 867 529

         Řízení před EUIPO: Námitkové řízení

         Napadené rozhodnutí: Rozhodnutí prvního odvolacího senátu EUIPO ze dne 8. července 2021 ve věci R 1875/2019-1

         Návrhová žádání

      Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:

                  —

                  zrušil napadené rozhodnutí a zamítl přihlášku napadené ochranné známky;

                  —

                  uložil EUIPO náhradu nákladů řízení, včetně nákladů řízení vzniklých v odvolacím řízení.

         Dovolávaný žalobní důvod

                  —

                  Porušení čl. 8 odst. 5 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2017/10.


title: Věc T-625/21: Žaloba podaná dne 28. září 2021 – Automobiles Citroën v. EUIPO – Polestar (Zobrazení dvou proti sobě natočených hrotů šípu)

text:
               22.11.2021

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 471/58

      Žaloba podaná dne 28. září 2021 – Automobiles Citroën v. EUIPO – Polestar (Zobrazení dvou proti sobě natočených hrotů šípu)
      (Věc T-625/21)
      (2021/C 471/82)
      Jazyk, ve kterém byla podána žaloba: angličtina

         Účastníci řízení

         Žalobkyně: Automobiles Citroën (Poissy, Francie) (zástupkyně: C. Weyl, advokátka)

         Žalovaný: Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO)

         Další účastnice řízení před odvolacím senátem: Polestar Holding AB (Göteborg, Švédsko)

         Údaje týkající se řízení před EUIPO

         Majitelka sporné ochranné známky: Další účastnice v řízení před odvolacím senátem

         Sporná ochranná známka: Obrazová ochranná známka Evropské unie (Zobrazení dvou proti sobě natočených hrotů šípu) – Ochranná známka Evropské unie č. 16 896 532

         Řízení před EUIPO: Řízení o zrušení

         Napadené rozhodnutí: Rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu EUIPO ze dne 9. července 2021, ve věci R 504/2020-4

         Návrhová žádání

      Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:

                  —

                  napadené rozhodnutí zrušil;

                  —

                  uložil EUIPO náhradu nákladů řízení.

         Dovolávané žalobní důvody

                  —

                  Porušení čl. 8 odst. 5 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2017/1001;

                  —

                  Porušení čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2017/1001.


title: Věc T-629/21: Žaloba podaná dne 29. září 2021 – Ereğli Demir ve Çelik Fabrikaları a další v. Komise

text:
               22.11.2021

               CS

               Úřední věstník Evropské unie

               C 471/59

      Žaloba podaná dne 29. září 2021 – Ereğli Demir ve Çelik Fabrikaları a další v. Komise
      (Věc T-629/21)
      (2021/C 471/84)
      Jednací jazyk: angličtina

         Účastnice řízení

         Žalobkyně: Ereğli Demir ve Çelik Fabrikaları TAŞ (Istanbul, Turecko), İskenderun Demir ve Çelik AŞ (Payas, Turecko), Erdemir Çelik Servis Merkezi Sanayi ve Ticaret AŞ (Gebze, Turecko) (zástupci: J. Cornelis a F. Graafsma, advokáti)

         Žalovaná: Evropská komise

         Návrhová žádání

      Žalobkyně navrhují, aby Tribunál:

                  —

                  zrušil prováděcí nařízení Komise (EU) 2021/1100 ze dne 5. července 2021, kterým se ukládá konečné antidumpingové clo a s konečnou platností vybírá prozatímní clo uložené na dovoz určitých plochých za tepla válcovaných výrobků ze železa, nelegované nebo ostatní legované oceli pocházejících z Turecka (Úř. věst. 2021, L 238, s. 32), a

                  —

                  uložil Evropské komisi náhradu nákladů řízení vynaložených žalobkyněmi.

         Žalobní důvody a hlavní argumenty

      Na podporu žaloby předkládají žalobkyně čtyři žalobní důvody.

                  1.

                  První žalobní důvod vychází z porušení čl. 2 odst. 10 písm. j) nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/1036 (1) provedením měnového přepočtu, který není vyžadován. Žalobkyně dále tvrdí, že návětí čl. 2 odst. 10 a návětí čl. 2 odst. 5 nařízení (EU) 2016/1036 byla také porušena, protože náklady nebyly stanoveny na základě záznamů vedených žalobkyněmi.

                  2.

                  Druhý žalobní důvod vychází z porušení čl. 2 odst. 10 písm. j nařízení (EU) 2016/1036, článku 2.4 antidumpingové dohody WTO a zásady řádné správy tím, že byla zamítnuta úprava zisků a ztrát ze zajištění.

                  3.

                  Třetí žalobní důvod vychází z porušení čl. 2 odst. 5, čl. 2 odst. 6 a návětí čl. 2 odst. 10 nařízení (EU) 2016/1036 dvojím započtením některých prodejních, správních a režijních nákladů na domácí prodeje společnosti Isdemir uskutečněné společností Erdemir.

                  4.

                  Čtvrtý žalobní důvod vychází z porušení čl. 2 odst. 6 nařízení (EU) 2016/1036 a článku 2.2.2 antidumpingové dohody WTO vyloučením kurzových zisků a ztrát z prodejních, správních a režijních nákladů.

         (1)  Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/1036 ze dne 8. června 2016 o ochraně před dumpingovým dovozem ze zemí, které nejsou členy Evropské unie (Úř. věst. 2016, L 176, s. 21).