title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 7. července 2005. # A. J. van Pommeren-Bourgondiën proti Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Rechtbank te Amsterdam - Nizozemsko. # Sociální zabezpečení - Nařízení (EHS) č. 1408/71 - Rozsah působnosti - Invalidní důchod - Zachování práva na dávky po přemístění bydliště do jiného členského státu. # Věc C-227/03.

text:
      Věc C-227/03
      A. J. van Pommeren-Bourgondiën
      v.
      Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Rechtbank te Amsterdam)
      „Sociální zabezpečení – Nařízení (EHS) č. 1408/71 – Rozsah působnosti – Invalidní důchod – Zachování práva na dávky po přemístění bydliště do jiného členského státu“
      Stanovisko generálního advokáta F. G. Jacobse přednesené dne 24. února 2005
      Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 7. července 2005
      Shrnutí rozsudku
      1.     Sociální zabezpečení migrujících pracovníků – Použitelné právní předpisy – Osoba, která přestala vykonávat veškerou výdělečnou
            činnost na území jednoho členského státu a přemístila své bydliště do jiného členského státu – Právní předpisy prvního členského
            státu umožňující dobrovolné pojištění v určitých odvětvích systému uvedeného státu – Porušení zásady jednotnosti – Neexistence
      (Nařízení Rady č. 1408/71, čl. 13)
      2.     Sociální zabezpečení migrujících pracovníků – Pravomoc členských států organizovat své systémy sociálního zabezpečení – Meze
            – Dodržování práva Společenství – Pravidla Smlouvy o volném pohybu pracovníků
      (Čl. 39 ES)
      3.     Sociální zabezpečení migrujících pracovníků – Pojištění v systému sociálního zabezpečení – Osoba, která přestala vykonávat
            veškerou výdělečnou činnost na území jednoho členského státu a přemístila své bydliště do jiného členského státu – Právní
            předpisy prvního členského státu podmiňující povinné pojištění v určitých odvětvích uvedeného systému trvalým bydlištěm –
            Podmínky dobrovolného pojištění, které jsou méně výhodné než podmínky povinného pojištění – Nepřípustnost
      (Čl. 39 ES)
      1.     Zásada jednotnosti systému sociálního zabezpečení stanovená čl. 13 odst. 1 nařízení č. 1408/71, ve znění nařízení č. 2195/91,
         není zpochybněna použitím právní úpravy členského státu, která dává nerezidentům možnost, aby poté, co ukončili veškerou pracovní
         činnost v tomto členském státě, zůstali dobrovolně pojištěni na základě právních předpisů uvedeného státu ve vztahu k odvětvím,
         ve kterých přestali být pojištěni povinně.

      Ustanovení hlavy II uvedeného nařízení, jejíž součástí je článek 13, totiž mají za cíl nejenom zabránění současnému použití
         více vnitrostátních právních řádů a komplikacím, ve které toto může vyústit, ale zároveň zabránění tomu, aby osoby, které
         spadají do působnosti nařízení, byly zbaveny ochrany v oblasti sociálního zabezpečení, protože zde nejsou právní předpisy,
         které by se na ně vztahovaly. Je věcí vnitrostátních právních předpisů každého členského státu určit podmínky pro existenci
         práva nebo povinnosti stát se osobou pojištěnou v systému sociálního zabezpečení nebo v té či oné části takového systému,
         včetně podmínek, které se týkají ukončení pojištění.

      (viz body 33–34, 37–38)
      2.     Avšak i když si členské státy ponechávají svou pravomoc organizovat své systémy sociálního zabezpečení, musí nicméně při výkonu
         této pravomoci dodržovat právo Společenství a obzvláště ustanovení Smlouvy o ES o volném pohybu pracovníků.

      (viz bod 39)
      3.     Článek 39 ES brání právním předpisům členského státu, na základě kterých osoba, která ukončila veškerou pracovní činnost na
         jeho území, zůstává povinně pojištěná pro určitá odvětví sociálního zabezpečení, pouze když si tam ponechala své bydliště,
         přestože tato osoba zůstává na základě právních předpisů tohoto členského státu povinně pojištěna pro jiná odvětví sociálního
         zabezpečení, i když se její bydliště nachází v jiném členském státě, pokud jsou podmínky dobrovolného pojištění pro odvětví,
         kde skončilo povinné pojištění, méně výhodné než podmínky povinného pojištění.

      Takové právní předpisy totiž staví nerezidenty do méně výhodné situace než rezidenty ve vztahu k jejich pokrytí sociálním
         zabezpečením a představuje na základě této skutečnosti zásah do svobody pohybu zaručené článkem 39 ES.

      (viz body 44–45 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      7. července 2005(*)

      „Sociální zabezpečení – Nařízení (EHS) č. 1408/71 – Rozsah působnosti – Invalidní důchod – Zachování práva na dávky po přemístění bydliště do jiného členského státu“
      Ve věci C‑227/03,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES podaná rozhodnutím Rechtbank te Amsterdam
         (Nizozemsko) ze dne 21. května 2003, došlým Soudnímu dvoru dne 26. května 2003, v řízení

      A. J. van Pommeren-Bourgondiën
      proti
      Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení A. Rosas, předseda senátu, J.‑P. Puissochet (zpravodaj), S. von Bahr, U. Lõhmus a A. Ó Caoimh, soudci,
      generální advokát: F. G. Jacobs,
      vedoucí soudní kanceláře: H. von Holstein, náměstek vedoucího soudní kanceláře,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 9. prosince 2004,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za A. J. van Pommeren-Bourgondiën P. de Casparisem, advocaat,
      –       za Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank G. Vonkem, jako zmocněncem,
      –       za nizozemskou vládu H. G. Sevenster a C. Wissels, jako zmocněnkyněmi,
      –       za belgickou vládu A. Snoecx a M. Wimmer, jako zmocněnkyněmi,
      –       za řeckou vládu M. Apessosem, D. Kalogirosem, jakož i I. Pouli, jako zmocněnci,
      –       za Komisi Evropských společenství D. Martinem, H. van Vlietem a R. Troostersem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 24. února 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 39 ES a článku 13 nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14.
         června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné
         příslušníky pohybující se v rámci Společenství ve znění nařízení Rady (EHS) č. 2195/91 ze dne 25. června 1991 (Úř. věst. L 206,
         s. 2; Zvl. vyd. 05/01, s. 35, dále jen „nařízení č. 1408/71“).

      2       Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi A. J. Van Pommeren-Bourgondiën na straně jedné a Raad van bestuur van de Sociale
         verzekeringsbank (Správní rada pojišťovny sociálního zabezpečení, dále jen „SVB“) na straně druhé, jehož předmětem je odmítnutí
         posledně jmenované zachovat povinné pojištění žalobkyně ve vztahu k určitým odvětvím sociálního zabezpečení z důvodu, že neměla
         bydliště v Nizozemsku.

       Právní rámec
       Právo Společenství
      3       V souladu se svým čl. 4 odst. 1 se nařízení č. 1408/71
      „[...] vztahuje na všechny právní předpisy týkající se těchto odvětví sociálního zabezpečení:
      a)      dávky v nemoci a mateřství;
      b)      dávky v invaliditě […];
      c)      dávky ve stáří;
      d)      dávky pozůstalým;
      […]
      g)      dávky v nezaměstnanosti;
      h)      rodinné dávky.“
      4       Hlava II (články 13 až 17a) tohoto nařízení, nazvaná „[U]rčení použitelných právních předpisů“, upravuje kolizní situace.
      5       Podle článku 13 nařízení č. 1408/71:
      „1. S výhradou článku 14c podléhají osoby, na které se vztahuje toto nařízení, pouze právním předpisům jediného členského
         státu. Tyto právní předpisy se určují v souladu s touto hlavou.

      2. S výhradou článků 14 až 17:
      a)      osoba zaměstnaná na území jednoho členského státu podléhá právním předpisům uvedeného státu, i když má bydliště na území jiného
         členského státu […].

      [...]
      f)      osoba, která již nadále nepodléhá právním předpisům členského státu, aniž by se na ni začaly vztahovat právní předpisy jiného
         členského státu […], podléhá právním předpisům členského státu, na jehož území má bydliště […]“

      6       Podle článku 10b nařízení Rady (EHS) č. 574/72 ze dne 21. března 1972, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení č. 1408/71
         (Úř. věst. L 74, s. 1; Zvl. vyd. 05/01, s. 83), ve znění změněném a aktualizovaném nařízením Rady (ES) č. 118/97 ze dne 2. prosince
         1996 (Úř. věst. 1997, L 28, s. 1; Zvl. vyd. 05/03, s. 3):

      „Den a podmínky, za kterých právní předpisy členského státu přestávají být použitelné na osobu uvedenou v čl. 13 odst. 2 písm. f)
         nařízení [č. 1408/71], se určují v souladu s uvedenými právními předpisy. […]“

      7       Podle článku 15 nařízení č. 1408/71:
      „1. Články 13 až 14d se nevztahují na dobrovolné ani na volitelné pokračující pojištění, ledaže pro některé z odvětví uvedených
         v článku 4 existuje v členském státě pouze dobrovolný systém pojištění.

      2. Pokud použití právních předpisů dvou nebo více členských států má za následek souběh pojištění
      –       systému povinného pojištění a jednoho nebo více systémů dobrovolného nebo volitelného pokračujícího pojištění, podléhá dotyčná
         osoba výlučně systému povinného pojištění;

      –       dvou nebo více systémů dobrovolného nebo volitelného pokračujícího pojištění, může se dotyčná osoba připojit pouze k tomu
         systému dobrovolného pojištění nebo volitelného pokračujícího pojištění, pro který se rozhodne.

      3. Avšak jde-li o invalidní, starobní nebo pozůstalostní důchody, může se dotyčná osoba připojit k systému dobrovolného nebo
         volitelného pokračujícího pojištění členského státu, i když povinně podléhá právním předpisům jiného členského státu, pokud
         dříve uvedený stát tento souběh výslovně nebo mlčky připouští.“

       Vnitrostátní právní předpisy
      8       Nizozemské království stanoví rozlišení mezi dvěma typy sociálních pojištění, a sice jednak „obecným systémem sociálních pojištění“
         a jednak „systémem sociálních pojištění zaměstnanců“.

      9       Obecný systém sociálních pojištění zahrnuje následující zákony:
      –       zákon o obecném systému rodinných přídavků (Algemene Kinderbijslagwet, dále jen „AKW“);
      –       zákon o obecném systému pozůstalostních důchodů (Algemene Nabestaandenwet, dále jen „ANW“);
      –       zákon o obecném systému starobních důchodů (Algemene Ouderdomswet, dále jen „AOW“);
      –       zákon o obecném systému hrazení zvláštní zdravotní péče (Algemene wet bijzondere ziektekosten, dále jen „AWBZ“).
      10     Systém sociálních pojištění zaměstnanců je předmětem následujících zákonů z oblasti sociální:
      –       zákon o systému nemocenské (Ziektewet, dále jen „ZW“);
      –       zákon o zdravotních pojišťovnách (Ziekenfondswet, dále jen „ZFW“);
      –       zákon o podpoře v nezaměstnanosti (Werkloosheidswet, dále jen „WW“);
      –       zákon o pojištění pro případ pracovní neschopnosti (Arbeidsongeschiktheidsverzekering , dále jen „WAO“).
      11     Co se týče obecného systému sociálních pojištění, nizozemské právní předpisy původně upravovaly systém, v jehož rámci osoby
         s bydlištěm mimo Nizozemsko a pobírající určité dlouhodobé nizozemské dávky byly za určitých podmínek povinně pojištěny.

      12     Článek 8 nizozemské vyhlášky o rozšíření a omezení kategorie osob pojištěných na základě sociálních pojištění (Besluit uitbreiding
         en beperking kring verzekerden volksverzekeringen) ze dne 3. května 1989 stanovil:

      „1. Sociální pojištění pokrývají osobu, která přemístila své bydliště mimo Nizozemsko a která v době svého odchodu měla právo
         na:

      a)      dávky na základě WAO […]
      […]
      2. Sociální pojištění pokrývají osobu, která nemá bydliště v Nizozemsku a která má právo na dávku […] uvedenou v odstavci
         1, jestliže toto právo vychází z povinného pojištění na základě sociálních pojištění nebo z dobrovolného pojištění na základě
         článku 45 AOW a článku 63 ANW a za předpokladu, že je dávka […] přinejmenším rovna 35 % minimální mzdy.“

      13     Vyhláška ze dne 24. prosince 1998, která nabyla účinnosti dne 1. ledna 1999, zrušila vyhlášku ze dne 3. května 1989. Ustanovení
         článku 8 posledně uvedené vyhlášky byla zachována v platnosti článkem 26 vyhlášky ze dne 24. prosince 1998 na přechodnou dobu
         až do 1. ledna 2000. K tomuto datu skončilo povinné pojištění pro určitá odvětví sociálního zabezpečení.

      14     Osoby, které ode dne 1. ledna 2000 nepodléhaly povinnému pojištění, se mohly nicméně pojistit dobrovolně na základě čl. 2
         odst. 1 vyhlášky ze dne 2. ledna 1990 (Besluit inzake vrijwillige verzekering). Podle tohoto článku je toto oprávnění dáno
         během roku po ukončení povinného pojištění a pro nové pojištění stačí prosté prohlášení u Sociale verzekeringsbank (pojišťovny
         sociálního zabezpečení).

      15     Podle článku 35 AOW:
      „1. Osoba dříve pojištěná, ve věku 15 nebo více let, se může pojistit dobrovolně za předpokladu, že ještě nedosáhla věku 65
         let, během maximálního období 10 let, které začíná běžet ode dne následujícího po dni, kdy skončilo povinné pojištění. […]

      3. Maximální období 10 let uvedené v odstavci 1 se nevztahuje na: […] osobu dříve pojištěnou, která dosáhla 50 let ke dni,
         kdy skončilo její povinné pojištění, a která nemá bydliště v Nizozemsku a má právo na platbu:

      1°      přídavku na základě zákona o pojištění pro případ pracovní neschopnosti (WAO) […]“
      16     Podle článku 63 ANW:
      „1. Osoby dříve pojištěné se mohou pojistit dobrovolně za podmínek, které budou určeny nařízením veřejného orgánu nebo ustanoveními
         přijatými k jeho provedení, během období po jejich 15. narozeninách, ale předcházejících jejich 65. narozeninám, ve vztahu
         ke kterým nejsou pojištěny.

      2. Podmínkami uvedenými v prvním odstavci se rozumí zejména souběžné využití oprávnění pojistit se dobrovolně, které je uvedeno
         v článku 45 obecného zákona o starobním pojištění.“

      17     Povinné pojištění je nicméně zachováno pro určitá odvětví sociálního zabezpečení. Článek 27 vyhlášky ze dne 24. prosince 1998
         zachovává povinnost být pojištěn na základě AKW, dokud nejmladší dítě nedosáhlo věku 18 let. Článek 7 této vyhlášky stanoví,
         že na základě AWBZ je pojištěn ten, kdo nemá bydliště v Nizozemsku, kdo je pojištěn na základě ZFW a kdo na základě nařízení
         Rady Evropské unie může v členském státě, ve kterém má bydliště, uplatňovat nárok na dávky, které jsou mu vypláceny na náklady
         pojistného rozpočtu zdravotních pojišťoven.

      18     V rámci tohoto systému sociálních pojištění zaměstnanců, obzvláště co se týče WAO, ZW a WW, se na povinnost uzavřít pojištění
         vztahují následující podmínky:

      –       Článek 20 ZW stanoví, že tento zákon pokrývá pracovníky v něm uvedené. Jeho článek 8a vymezuje „pracovníka“ pro účely ZW jako
         osobu, která pobírá dávky na základě povinného pojištění podle WAO.

      –       Článek 8 WW stanoví, že zaměstnané osoby, které byly postiženy pracovní neschopností, jež byla způsobena jejich zaměstnáním,
         si své postavení zaměstnané osoby zachovávají.

      –       Dávky vyplácené na základě WAO a dávky, na které by mohl mít právo zaměstnanec bydlící v zahraničí na základě ZW a WW, nemohou
         být poskytovány souběžně.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      19     A. J. van Pommeren-Bourgondiën, nizozemská státní příslušnice, má bydliště v Belgii, ale během celého svého pracovního života
         byla zaměstnána v Nizozemsku. Od roku 1997 pobírá dávky v pracovní neschopnosti na základě WAO, vypočítané z maximální sazby
         stanovené pro pracovní neschopnost.

      20     A. J. van Pommeren-Bourgondiën byla informována o tom, že ode dne 1. ledna 2000 již povinně nepodléhá určitým nizozemských
         sociálním pojištěním, a sice AOW, ANW a AKW z důvodu, že nemá bydliště v Nizozemsku. Bylo jí zároveň oznámeno, že z tohoto
         důvodu nebudou ode dne 1. ledna 2000 z jejích dávek na základě WAO sráženy žádné příspěvky na obecný systém sociálních pojištění,
         ale že má nicméně možnost uzavřít dobrovolné pojištění na základě AOW a ANW tak, že podá žádost k pojišťovně sociálního zabezpečení.

      21     A. J. van Pommeren-Bourgondiën zpochybnila ukončení svého povinného pojištění u této pojišťovny. Pojišťovna potvrdila svou
         pozici dopisem ze dne 28. srpna 2000.

      22     Žalobkyně tedy podala stížnost k uvedené pojišťovně. Když pojišťovna neodpověděla, podala žalobu k Rechtbank te Amsterdam.
      23     Pro tento soud se v rozporu s tím, co tvrdila nizozemská vláda, liší podmínky pojištění v AOW a ANW, zejména částka příspěvku,
         podle toho, zda je pojištění povinné nebo dobrovolné. V rámci povinného pojištění na základě AOW a ANW se příspěvek vypočítá
         ze zdanitelného příjmu získaného v Nizozemsku, zatímco v rámci dobrovolného pojištění se vypočítá z celosvětově zdanitelného
         příjmu.

      24     Kromě toho se soud domnívá, že současná existence povinných a dobrovolných systémů pojištění může pojištěné osobě znemožnit
         dodržet povinnost být pojištěna u jediného orgánu sociálního zabezpečení, uloženou nařízením č. 1408/71.

      25     Za těchto okolností se Rechtbank te Amsterdam rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
      „1. Brání čl. 13 odst. 2 písm. f) nařízení č. 1408/71 právním předpisům členského státu, podle kterých osoba, jež ukončila
         veškerou pracovní činnost na jeho území, zůstává pojištěna na základě těchto právních předpisů, jen když si tam ponechala
         své bydliště, přestože tato osoba zůstává povinně pojištěná na základě právních předpisů tohoto členského státu pro určitá
         jiná odvětví sociálního zabezpečení bez ohledu na své bydliště?

      2. Má pro odpověď na první otázku význam, že právní předpisy tohoto členského státu přiznávají této osobě oprávnění uzavřít
         dobrovolné pojištění ve vztahu k určitým odvětvím sociálního zabezpečení, aniž by toto dobrovolné pojištění vázaly na podmínku,
         že si tato osoba ponechá bydliště v tomto členském státě?

      Pokud bude na první otázku podána záporná odpověď, klade se podpůrně následující otázka:
      3. Je třeba v případě, jaký je popsán výše, vykládat článek 39 ES v tom smyslu, že nahrazení povinného pojištění dobrovolným
         pojištěním je neslučitelné s tímto ustanovením, když ukončení povinného pojištění je důsledkem zavedení podmínky bydliště?“

       K předběžným otázkám
      26     Podstatou otázek vnitrostátního soudu, které je třeba projednat společně, je, zda ustanovení článku 39 ES nebo čl. 13 odst. 2
         písm. f) nařízení č. 1408/71 brání členskému státu použít právní předpisy, na základě kterých osoba, jež ukončila veškerou
         pracovní činnost na jeho území, zůstává povinně pojištěna pro určitá odvětví sociálního zabezpečení, jen když si tam ponechá
         své bydliště, přestože tato osoba zůstává povinně pojištěna na základě právních předpisů tohoto členského státu pro jiná odvětví
         sociálního zabezpečení bez ohledu na své bydliště, při vědomí toho, že tato osoba má stále možnost uzavřít dobrovolné pojištění,
         když již není pojištěna povinně.

       Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      27     Komise Evropských společenství, jakož i belgická a řecká vláda se domnívají, že nizozemské právní předpisy jsou neslučitelné
         s čl. 13 odst. 1 nařízení č. 1408/71, který stanoví, že osoby, na které se vztahuje, podléhají pouze právním předpisům jediného
         členského státu.

      28     Mají za to, že pokud se nizozemské právní předpisy přestaly částečně vztahovat na A. J. van Pommeren‑Bourgondiën, měly by
         se na základě čl. 13 odst. 2 písm. f) nařízení č. 1408/71 na odvětví sociálního zabezpečení, která již nejsou předmětem povinného
         pojištění, vztahovat právní předpisy státu bydliště. Takto se A. J. van Pommeren‑Bourgondiën nachází v situaci, která ji činí
         závislou na právních předpisech sociálního zabezpečení dvou členských států, což porušuje ustanovení čl. 13 odst. 1 téhož
         nařízení.

      29     Komise kromě toho uvádí, že čl. 13 odst. 2 písm. f) nařízení č. 1408/71 nebrání tomu, aby právní předpisy jednoho členského
         státu vázaly právo osoby, která ukončila veškerou pracovní činnost na jeho území, podléhat nadále právním předpisům tohoto
         státu podmínce, že si tam ponechá své bydliště (rozsudek ze dne 11. června 1998, Kuusijärvi, C‑275/96, Recueil, s. I‑3419,
         bod 51). Nizozemské orgány mohly v důsledku toho zcela legálně přestat používat veškeré své právní předpisy na žalobkyni,
         ale nemohly zachovat její povinné pojištění ve vztahu k některým odvětvím nizozemského sociálního zabezpečení a ve vztahu
         k jiným odvětvím je zrušit.

      30     Nizozemská vláda a SVB se naopak domnívají, že čl. 13 odst. 2 písm. f) nařízení č. 1408/71 nebrání tomu, aby právní předpisy
         členského státu povinně pojišťovaly dotyčnou osobu pouze proti části rizik pokrytých jeho systémem sociálního zabezpečení,
         jestliže nevedou k diskriminaci mezi státními příslušníky tohoto státu a cizími státními příslušníky a pokud mají dotyčné
         osoby možnost uzavřít dobrovolné pojištění za účelem pokrytí jiných rizik v rámci téhož systému sociálního zabezpečení.

      31     Kromě toho předkládající soud, Komise a řecká vláda odkazují na méně výhodné pojistné podmínky dobrovolného pojištění ve srovnání
         s povinným pojištěním. Tato situace, kterou by mohly být významněji dotčeni státní příslušníci jiných členských států než
         nizozemští státní příslušníci, je diskriminační a v rozporu s články 12 ES a 39 ES.

      32     Nizozemská vláda se naopak domnívá, že podmínky pojištění jsou identické, ne‑li výhodnější pro dobrovolné pojištění než pro
         povinné pojištění.

       Odpověď Soudního dvora
      33     Jediným cílem ustanovení čl. 13 odst. 2 nařízení č. 1408/71 je určit vnitrostátní právní předpisy použitelné na osoby, které
         se nacházejí v jedné ze situací uvedených v jeho bodech a) až f). Předmětem těchto ustanovení není určit podmínky pro existenci
         práva nebo povinnosti stát se osobou pojištěnou v systému sociálního zabezpečení nebo v té či oné části takového systému.
         Je věcí vnitrostátních právních předpisů každého členského státu určit tyto podmínky, včetně podmínek, které se týkají ukončení
         pojištění (rozsudek ze dne 3. května 1990, Kits van Heijningen, C‑2/89, Recueil, s. I‑1755, bod 19, a výše uvedený rozsudek
         Kuusijärvi, bod 29).

      34     Kromě toho ustanovení hlavy II nařízení č. 1408/71, jejíž součástí je článek 13, mají za cíl nejenom zabránění současnému
         použití více vnitrostátních právních řádů a komplikacím, v něž toto může vyústit, ale zároveň zabránění tomu, aby osoby, které
         spadají do působnosti nařízení, byly zbaveny ochrany v oblasti sociálního zabezpečení, protože zde nejsou právní předpisy,
         které by se na ně vztahovaly (výše uvedené rozsudky Kits van Heijningen, bod 12, a Kuusijärvi, bod 28).

      35     Nicméně z čl. 13 odst. 2 písm. f) nařízení č. 1408/71 vyplývá, že právní předpisy členského státu bydliště se použijí pouze
         tehdy, když nejsou použitelné žádné jiné právní předpisy, obzvláště když se právní předpisy, jimž dříve dotyčná osoba podléhala,
         na ni přestanou vztahovat (rozsudek ze dne 3. května 2001, Komise v. Belgie, C‑347/98, Recueil, s. I‑3327, body 28 a 29).
         Je-li tak ukončeno povinné pojištění na sociální zabezpečení v jednom členském státě, výše uvedené ustanovení ukládá pojištění
         v členském státě bydliště.

      36     Tato ustanovení nepředstavují ve věci v původním řízení překážku pro to, aby se nizozemské právní předpisy nadále vztahovaly
         na A. J. van Pommeren‑Bourgondiën. Pojištění, jež se na ni dříve vztahovala, mohou totiž s ohledem na pozici přijatou Soudním
         dvorem ve výše uvedeném rozsudku Komise v. Belgie nadále podléhat nizozemskému systému sociálního zabezpečení. Okolnost, že
         část těchto pojištění se stala dobrovolnou, nemůže vést k zákazu takového pokračujícího pojištění v systému pokrývajícím povinné
         pojištění.

      37     To je důvod, proč nizozemské právní předpisy dávají navíc nerezidentům možnost, aby poté, co ukončili veškerou pracovní činnost
         v Nizozemsku, zůstali dobrovolně pojištěni na základě právních předpisů tohoto členského státu ve vztahu k odvětvím, ve kterých
         přestali být pojištěni povinně.

      38     Zásada jednotnosti systému sociálního zabezpečení stanovená čl. 13 odst. 1 nařízení č. 1408/71 není tedy zpochybněna použitím
         kritizovaných nizozemských právních předpisů ve věci v původním řízení.

      39     Avšak i když si členské státy ponechávají svou pravomoc organizovat své systémy sociálního zabezpečení, musí nicméně při výkonu
         této pravomoci dodržovat právo Společenství a obzvláště ustanovení Smlouvy o ES o volném pohybu pracovníků (rozsudek ze dne
         23. listopadu 2000, Elsen, C‑135/99, Recueil, s. I‑10409, bod 33). Systém dobrovolného pojištění nerezidentů tedy musí být
         slučitelný s ustanoveními článku 39 ES.

      40     Podmínka bydliště stanovená nizozemským zákonodárcem pro to, aby osoba nadále spadala do povinného pojištění ve vztahu k určitým
         odvětvím sociálního zabezpečení, bude tedy slučitelná s článkem 39 ES jen tehdy, když podmínky dobrovolného pojištění nejsou
         méně výhodné než podmínky povinného pojištění pro stejná odvětví sociálního zabezpečení, jež se vztahují na rezidenty.

      41     Avšak z předkládajícího usnesení vyplývá, že nerezidenti na základě nových právních předpisů již nedisponují právem být pojištěni,
         dokonce ani dobrovolně, v systému rodinných přídavků, leda částečně a na přechodnou dobu. Jedinými nerezidenty, kteří si ponechávají
         právo na rodinné přídavky, jsou ti, kteří jej nabyli v předchozím systému povinného pojištění. Ztrácejí definitivně možnost
         být pojištěni, když jejich nejmladší dítě dosáhne věku 18 let. Nerezidenti jsou tak, co se týče těchto přídavků, podrobeni
         méně výhodnému zacházení, než je zacházení, které se vztahuje na rezidenty.

      42     Kromě toho předkládající soud tvrdí, jak je uvedeno v bodě 23 tohoto rozsudku, že výše příspěvků není stejná pro povinné pojištění
         rezidentů a dobrovolné pojištění nerezidentů.

      43     Konečně nízké procento dobrovolných pojištění nerezidentů, jejichž povinné pojištění bylo přerušeno, se zdá nasvědčovat tomu,
         že dobrovolná pojištění nejsou atraktivní a že nerezidenti se musí setkávat s těžkostmi při jejich uzavření.

      44     Z výše uvedených bodů vyplývá, že nizozemské právní předpisy dotčené ve věci v původním řízení staví nerezidenty do méně výhodné
         situace než rezidenty ve vztahu k jejich pokrytí sociálním zabezpečením v Nizozemsku a představují na základě této skutečnosti
         zásah do svobody pohybu zaručené článkem 39 ES.

      45     V důsledku toho je třeba odpovědět předkládajícímu soudu, že článek 39 ES brání právním předpisům členského státu, na základě
         kterých osoba, která ukončila veškerou pracovní činnost na jeho území, zůstává povinně pojištěná ve vztahu k určitým odvětvím
         sociálního zabezpečení, pouze když si tam ponechala své bydliště, přestože tato osoba zůstává na základě právních předpisů
         tohoto členského státu povinně pojištěna pro jiná odvětví sociálního zabezpečení, i když se její bydliště nachází v jiném
         členském státu, pokud jsou podmínky dobrovolného pojištění pro odvětví, kde skončilo povinné pojištění, méně výhodné než podmínky
         povinného pojištění.

       K nákladům řízení
      46     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      Článek 39 ES brání právním předpisům členského státu, na základě kterých osoba, která ukončila veškerou pracovní činnost na
            jeho území, zůstává povinně pojištěná pro určitá odvětví sociálního zabezpečení, pouze když si tam ponechala své bydliště,
            přestože tato osoba zůstává na základě právních předpisů tohoto členského státu povinně pojištěna pro jiná odvětví sociálního
            zabezpečení, i když se její bydliště nachází v jiném členském státu, pokud jsou podmínky dobrovolného pojištění pro odvětví,
            kde skončilo povinné pojištění, méně výhodné než podmínky povinného pojištění.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: nizozemština.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (prvního senátu) ze dne 6. listopadu 2007. # RheinfelsQuellen H. Hövelmann GmbH & Co. KG proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Přihláška slovní ochranné známky Společenství VOM URSPRUNG HER VOLLKOMMEN - Absolutní důvody pro zamítnutí - Popisná povaha - Článek 7 odst. 1 písm. b) a c) nařízení (ES) č. 40/94. # Věc T-28/06.

text:
      Věc T-28/06
      RheinfelsQuellen H. Hövelmann GmbH & Co. KG
      v.
      Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu
      (ochranné známky a vzory) (OHIM)
      „Ochranná známka Společenství – Přihláška slovní ochranné známky Společenství VOM URSPRUNG HER VOLLKOMMEN – Absolutní důvody pro zamítnutí – Popisná povaha – Článek 7 odst. 1 písm. b) a c) nařízení (ES) č. 40/94“
      Shrnutí rozsudku
      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Absolutní důvody pro zamítnutí – Ochranné
            známky tvořené výlučně označeními nebo údaji, které mohou sloužit k označení vlastností výrobku
      [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 7 odst. 1 písm. c)]
      Z hlediska průměrného německy hovořícího spotřebitele slovní označení VOM URSPRUNG HER VOLLKOMMEN, jehož zápis je požadován
         pro „pivo; minerální vody, sodovky a ostatní nealkoholické nápoje; ovocné nápoje a ovocné šťávy; sirupy a ostatní přípravky
         na výrobu nápojů; směsi těchto nápojů“, spadající do třídy 32 ve smyslu Niceské dohody, a „alkoholické nápoje, s výjimkou
         piv“, spadající do třídy 33 ve smyslu Niceské dohody, popisuje výrobky, kterých se týká přihláška ochranné známky Společenství,
         ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství.

      Slogan se totiž jasně týká čistoty a dokonalosti základních substancí nápojů, a zejména čistoty a dokonalosti používané vody.
         Čistota a dokonalost základních substancí přitom mají pro výrobky spadající do třídy 32 a 33 zvláštní význam. Pokud jde o
         minerální vody, primární dokonalost používané pramenité vody je rozhodujícím faktorem pro stanovení jakosti nápoje jak z hlediska
         chuti, tak z hlediska zdraví. Pokud jde o ovocné šťávy, pivo a ostatní alkoholické nápoje, původ jejich základních substancí
         je rovněž velmi významným faktorem pro stanovení jakosti těchto výrobků.

      Slova sama o sobě či ve spojení tak odkazují přímo a jasně na vlastnosti dotčených výrobků. Lze rozumně připustit, že primární
         čistota a dokonalost základních substancí nápojů jsou vlastnostmi, které jsou zohledňovány při výběru dotyčného spotřebitele.
         Z hlediska dotčené veřejnosti tudíž existuje dostatečně přímý a konkrétní vztah mezi dotčenou slovní složeninou a výrobky
         spadajícími do tříd 32 a 33.

      (viz body 37–40)
ROZSUDEK SOUDU (prvního senátu)
      6. listopadu 2007(*)

      „Ochranná známka Společenství – Přihláška slovní ochranné známky Společenství VOM URSPRUNG HER VOLLKOMMEN – Absolutní důvody pro zamítnutí – Popisná povaha – Článek 7 odst. 1 písm. b) a c) nařízení (ES) č. 40/94“
      Ve věci T‑28/06,
      RheinfelsQuellen H. Hövelmann GmbH & Co. KG, se sídlem v Duisburgu (Německo), zastoupená W. Kellenterem a A. Lambrechtem, advokáty,

      žalobkyně,
      proti
      Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM), zastoupenému G. Schneiderem, jako zmocněncem,

      žalovanému,
      jejímž předmětem je žaloba podaná proti rozhodnutí druhého odvolacího senátu OHIM ze dne 17. listopadu 2005 (věc R 1179/2004-2),
         týkajícímu se přihlášky slovní ochranné známky VOM URSPRUNG HER VOLLKOMMEN k zápisu jako ochranné známky Společenství,

      SOUD PRVNÍHO STUPNĚ EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (první senát),
      ve složení J. D. Cooke, předseda, I. Labucka a M. Prek, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Andová, rada,
      s přihlédnutím k žalobě došlé kanceláři Soudu dne 24. ledna 2006,
      s přihlédnutím k vyjádření k žalobě došlému kanceláři Soudu dne 13. dubna 2006,
      po jednání konaném dne 15. května 2007,
      vydává tento
      Rozsudek
       Skutečnosti předcházející sporu
      1        Dne 8. srpna 2002 žalobkyně podala u Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) přihlášku ochranné
         známky Společenství na základě nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství (Úř. věst.
         1994, L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146), ve znění pozdějších předpisů.

      2        Ochrannou známkou, jejíž zápis byl požadován, je slovní označení VOM URSPRUNG HER VOLLKOMMEN.

      3        Dotčené výrobky, pro které je zápis požadován, spadají do tříd 32 a 33 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků
         a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků, a odpovídají pro každou z těchto tříd následujícímu
         popisu:

      –        „pivo; minerální vody, sodovky a ostatní nealkoholické nápoje; ovocné nápoje a ovocné šťávy; sirupy a ostatní přípravky na
         výrobu nápojů; směsi těchto nápojů“ spadající do třídy 32;

      –        „alkoholické nápoje, s výjimkou piv“ spadající do třídy 33.
      4        Rozhodnutím ze dne 20. října 2004 průzkumový referent přihlášku k zápisu na základě článku 38 nařízení č. 40/94 zamítl z důvodu,
         že slovní označení postrádá jakoukoli rozlišovací způsobilost.

      5        Dne 20. prosince 2004 podala žalobkyně k OHIM proti rozhodnutí průzkumového referenta odvolání na základě článků 57 až 62
         nařízení č. 40/94.

      6        Rozhodnutím ze dne 17. listopadu 2005 (dále jen „napadené rozhodnutí“) druhý odvolací senát odvolání zamítl z důvodu, že dotčené
         označení je popisné, a vztahuje se tak na něj čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94.

       Návrhová žádání účastníků řízení
      7        Žalobkyně navrhuje, aby Soud:

      –        zrušil napadené rozhodnutí;
      –        uložil OHIM náhradu nákladů řízení.
      8        OHIM navrhuje, aby Soud:

      –        zamítl žalobu;
      –        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
       Právní otázky
      9        Žalobkyně vznáší dva žalobní důvody směřující ke zrušení napadeného rozhodnutí, vycházející z porušení čl. 7 odst. 1 písm. c)
         a čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94.

       Argumenty účastníků řízení
      10      Pokud jde o žalobní důvod vycházející z porušení čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94, žalobkyně tvrdí, že přihlášená
         ochranná známka není tvořena výlučně údaji popisujícími základní vlastnosti výrobků, pro které je zápis požadován.

      11      V tomto ohledu nejprve tvrdí, že sporné slovní označení je výsledkem neobvyklé a osobité tvorby a v německém jazyce nepředstavuje
         běžnou slovní složeninu.

      12      Dále uplatňuje, že neexistuje současný ani budoucí požadavek na disponibilitu tohoto sloganu, pokud jde o dotčené výrobky.
         Jak slovní složenina jako celek, tak její jednotlivé prvky totiž pro označování nápojů, a zvláště minerálních vod nejsou běžně
         užívány.

      13      Konečně žalobkyně uplatňuje nejednoznačnou povahu sporného sloganu v německém jazyce. Tato nejednoznačnost vyplývá z abstraktní
         povahy slova „ursprung“ a jeho různých možných výkladů v kontextu dotčených výrobků, jakož i z nejednoznačné povahy a neexistence
         jasného významu výrazu „vollkommen“ v kontextu nápojů. Z toho vyplývá, že slovní složenina „vom ursprung her vollkommen“ rovněž
         postrádá jasný a přímo popisný význam. Navíc nejvýznamnější slova sloganu nepopisují určité základní vlastnosti dotyčných
         výrobků přímo a jasně, ať už samy o sobě, či ve spojení.

      14      OHIM nejprve tvrdí, že pro účely posouzení popisné povahy označení stačí, že toto označení může být na trhu nebo v běžném
         jazyce užíváno, a nikoli, že tomu tak skutečně je.

      15      OHIM dále zdůrazňuje, že zápis označení musí být zamítnut, jestliže alespoň jeden z jeho významů označuje vlastnost dotyčných
         výrobků nebo služeb. Nejvýznamnější slova dotčeného označení přitom mají v kontextu sloganu jasný význam, a sice, že výrobky,
         které označuje, jsou od počátku dokonalé.

      16      Konečně z pojmového hlediska se OHIM domnívá, že otázka, zda jsou z hospodářského hlediska vlastnosti výrobků, které mohou
         být popsány, základní, či vedlejší, nehraje žádnou roli. Jakost základních substancí je v projednávaném případě popsána jako
         dokonalá. Není tedy namístě určovat, zda tato jakost slouží spotřebiteli jako základní kritérium pro výběr výrobků, či zda
         odkaz na jakost nepopisuje určité základní vlastnosti výrobků. Pro použití ustanovení čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94
         stačí, že slogan jako celek je na první pohled obecně přístupný dotyčnému spotřebiteli, který jej chápe jako údaj o jakosti,
         a to údaj o dokonalé jakosti od samého počátku.

       Závěry Soudu
      17      Podle čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94 se do rejstříku nezapíšou „ochranné známky, které jsou tvořeny výlučně označeními
         nebo údaji, které mohou sloužit v oblasti obchodu k označení druhu, jakosti, množství, účelu, hodnoty, zeměpisného původu
         nebo doby výroby výrobků nebo poskytnutí služby nebo jiných jejich vlastností“.

      18      Tím, že tento článek zakazuje zápis takových označení, sleduje cíl obecného zájmu, který vyžaduje, aby označení nebo údaje
         popisující vlastnosti výrobků nebo služeb, pro které se požaduje zápis, mohli volně používat všichni. Brání tudíž tomu, aby
         takováto označení nebo údaje byly vyhrazeny jedinému podniku z důvodu jejich zápisu jakožto ochranné známky (rozsudek Soudního
         dvora ze dne 23. října 2003, OHIM v. Wrigley, C‑191/01 P, Recueil, s. I‑12447, bod 31).

      19      Krom toho označení, kterých se týká čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94, jsou označeními, o nichž se má za to, že nejsou
         způsobilá vykonávat základní funkci ochranné známky, a sice funkci označení obchodního původu výrobku nebo služby tak, aby
         spotřebitel, který získá výrobek nebo službu označené ochrannou známkou, mohl při dalším nabytí učinit stejnou volbu, pokud
         byla jeho zkušenost pozitivní, nebo jinou volbu, pokud byla tato zkušenost negativní [rozsudky Soudu ze dne 27. února 2002,
         Ellos v. OHIM (ELLOS), T‑219/00, Recueil, s. II‑753, bod 28, a ze dne 27. listopadu 2003, Quick v. OHIM (Quick), T‑348/02,
         Recueil, s. II‑5071, bod 28].

      20      Označeními nebo údaji, na které se vztahuje čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94, jsou tedy pouze označení nebo údaje,
         které mohou při běžném užívání z pohledu spotřebitele sloužit ať přímo, nebo uvedením jedné z jejich základních vlastností
         k označení takového výrobku nebo služby, pro které je zápis požadován (rozsudek Soudního dvora ze dne 20. září 2001, Procter
         & Gamble v. OHIM, C‑383/99 P, Recueil, s. I‑6251, bod 39). Posouzení popisné povahy označení tedy může být provedeno pouze
         jednak ve vztahu k dotčeným výrobkům nebo službám, a jednak ve vztahu k vnímání relevantní veřejností [rozsudek Soudu ze dne
         16. března 2006, Telefon & Buch v. OHIM – Herold Business Data (WEISSE SEITEN), T‑322/03, Sb. rozh. s. II‑835, bod 90].

      21      Je třeba konečně připomenout, že kritéria stanovená judikaturou za účelem určení, zda slovní ochranná známka složená z několika
         slovních prvků je popisná, či nikoli, jsou totožná s kritérii použitými v případě slovního označení, které obsahuje pouze
         jediný slovní prvek.

      22      V projednávaném případě jsou výrobky, kterých se týká přihláška ochranné známky, alkoholické a nealkoholické nápoje spadající
         do tříd 32 a 33. Jde o zboží běžné spotřeby, které je určeno široké veřejnosti a které je distribuováno nejen prostřednictvím
         maloobchodu (supermarkety, obchodní centra nebo obchodní domy) nebo specializovaného obchodu a specializovaného zásilkového
         obchodu, ale také v restauracích a kavárnách. Odvolací senát tedy správně rozhodl, že je třeba zohlednit hledisko průměrného
         spotřebitele, běžně informovaného a přiměřeně pozorného a obezřetného [viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 22. června 1999,
         Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, Recueil, s. I‑3819, bod 26, a rozsudek Soudu ze dne 7. června 2001, DKV v. OHIM (EuroHealth),
         T‑359/99, Recueil, s. II‑1645, bod 27].

      23      Krom toho vzhledem k tomu, že se dotčené slovní označení skládá ze slov německého jazyka, je relevantní cílovou veřejností
         německy hovořící veřejnost. Podle čl. 7 odst. 2 nařízení č. 40/94 je tak relevantní veřejností, ve vztahu k níž je třeba posuzovat
         absolutní důvod pro zamítnutí zápisu, průměrný německy hovořící spotřebitel [viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Soudu
         ELLOS, bod 31, a rozsudek ze dne 12. ledna 2005, Deutsche Post EURO EXPRESS v. OHIM (EUROPREMIUM), T‑334/03, Sb. rozh. s. II‑65,
         bod 28].

      24      Pokud jde o význam výrazu „vom ursprung her vollkommen“, z bodů 34 až 40 napadeného rozhodnutí, jakož i z vysvětlení poskytnutých
         OHIM v jeho vyjádření k žalobě a na jednání vyplývá, že toto označení vyjadřuje přímo vnímatelným způsobem, že výrobky, které
         označuje, jsou dokonalé od samého počátku, tedy od základů, a že se jim tedy není možno vyrovnat, že jsou bezvadné a nevyžadují
         žádnou úpravu ani žádné vylepšení. Slogan tak jasně uvádí, že vysoká jakost výrobku se zakládá na jakosti původního produktu.
         OHIM má totiž za to, že v tomto sloganu podstatné jméno „ursprung“ odkazuje na zdroj, na původ, zatímco přídavné jméno „vollkommen“
         evokuje dokonalost, tedy maximální jakost.

      25      Pokud jde o povahu vztahu existujícího mezi sloganem a dotčenými výrobky, má odvolací senát za to, že vlastnostmi alkoholických
         a nealkoholických nápojů, které označuje, jakož i základních substancí a přípravků sloužících k jejich přípravě, je jejich
         dokonalost od samého počátku, tedy počínaje zdrojem nebo místem původu.

      26      Zohlední-li se samotné označení, výrobky, pro které je zápis požadován, a pochopení tohoto označení relevantní veřejností,
         je posouzení popisné povahy přihlášené ochranné známky odvolacím senátem správné.

      27      Pokud jde zaprvé o tvrzení žalobkyně založené na neobvyklé povaze sporné slovní složeniny, prokázané zejména tím, že internetový
         vyhledávač nenalezne žádný případ výskytu výrazu „vom ursprung her vollkommen“, výše uvedené tvrzení nemůže ovlivnit toto
         posouzení.

      28      Tento slogan je totiž jednak gramaticky správný a v německém jazyce nepředstavuje neobvyklé spojení či spojení upoutávající
         pozornost. Kromě toho z judikatury vyplývá, že k tomu, aby byl zamítnut zápis na základě čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94,
         není nezbytné, aby označení a údaje tvořící ochrannou známku, na kterou se vztahuje tento článek, byly v okamžiku podání přihlášky
         skutečně užívány pro účely popisu výrobků nebo služeb, pro které je přihláška podána, nebo vlastností těchto výrobků nebo
         služeb. Jak uvádí samotné znění tohoto ustanovení, stačí, když tato označení a údaje mohou být pro takové účely používány
         (rozsudek Soudního dvora ze dne 12. února 2004, Koninklijke KPN Nederland, C‑363/99, Recueil, s. I‑1619, bod 97, a výše uvedený
         rozsudek OHIM v. Wrigley, bod 32, a usnesení Soudního dvora ze dne 5. února 2004, Telefon & Buch v. OHIM, C‑326/01 P, Recueil,
         s. I‑1371, bod 28).

      29      Zadruhé žalobkyně nesprávně tvrdí, že požadavek na disponibilitu, pokud jde o výraz „vom ursprung her vollkommen“, neexistuje
         z důvodu, že tato slovní složenina není pro označování nápojů obvyklá.

      30      Je však třeba zdůraznit, že významná slova tvořící přihlášenou ochrannou známku již byla ve sloganech týkajících se nápojů
         použita. OHIM v tomto ohledu uvádí následující příklady: „vollkommener genuß“ společnosti Efes Pilsener, „gerolsteiner. einfach
         vollkommen“ společnosti Gerolsteiner, „in jeder weise vollkommen“ společnosti Jacobs Kaffee, „ursprung des biers“ společnosti
         Weihenstephan, nebo také „so gesund wie sein ursprung“ společnosti Volvic. Skutečnost, že nemohl být uveden žádný příklad
         sloganu obsahujícího obě významná slova tvořící sporné označení, nemá na závěr OHIM o existenci požadavku na disponibilitu
         vliv. Z judikatury citované v bodě 28 výše vyplývá, že stačí, když tato označení a údaje mohou být používány pro účely popisu
         výrobků nebo služeb.

      31      Je třeba navíc připomenout, že Soudní dvůr měl za to, že použití čl. 3 odst. 1 písm. c) první směrnice Rady 89/104/EHS ze
         dne 21. prosince 1988, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách (Úř. věst. 1989, L 40, s. 1;
         Zvl. vyd. 17/01, s. 92), jehož znění je totožné se zněním čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94, nezávisí na tom, zda existuje
         konkrétní, současný a vážný požadavek na disponibilitu [rozsudek Soudního dvora ze dne 4. května 1999, Windsurfing Chiemsee,
         C‑108/97 a C‑109/97, Recueil, s. I‑2779, bod 35; rozsudek Soudu ze dne 20. března 2002, DaimlerChrysler v. OHIM (CARCARD),
         T‑356/00, Recueil, s. II‑1963, bod 27]. Pro účely použití uvedeného čl. 7 odst. 1 písm. c) je třeba pouze přezkoumat na základě
         relevantního významu dotčeného slovního označení, zda z hlediska dotčené veřejnosti existuje dostatečně přímý a konkrétní
         vztah mezi označením a výrobky nebo službami, pro které je zápis požadován [viz rozsudek Soudu ze dne 20. července 2004, Lissotschenko
         a Hentze v. OHIM (LIMO), T‑311/02, Sb. rozh. s. II‑2957, bod 30 a citovaná judikatura].

      32      Zatřetí postrádá relevanci tvrzení žalobkyně, že jak výraz jako celek, tak prvky, které jej tvoří, jsou nejednoznačné, je
         možno je vykládat různě, mohou být chápány několika způsoby, a nemají tak jasný a stanovený význam. Zohlední-li se totiž výrobky
         a služby, pro které je zápis požadován, ukáže se, že význam přiznaný odvolacím senátem je správný. Je přitom namístě jednak
         připomenout, že pro uplatnění čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94 stačí, aby slovní označení alespoň v jednom ze svých
         potenciálních významů označovalo vlastnost dotčených výrobků nebo služeb (viz v tomto smyslu obdobně výše uvedený rozsudek
         Koninklijke KPN Nederland, bod 32). Kromě toho je třeba v případě slovní ochranné známky složené z více prvků zohlednit relevantní
         význam této ochranné známky, stanovený na základě všech prvků, ze kterých se tato ochranná známka skládá, a nikoli na základě
         pouze jednoho z těchto prvků.

      33      V tomto ohledu, ačkoli slovo „ursprung“ může mít několik významů, má v kontextu sloganu jasný význam, a sice význam „zdroje“
         nebo „původu“. Stejně tak, ačkoli výraz „vollkommen“ může být vykládán jako přídavné jméno nebo příslovce, nezdá se, že by
         mohl být v rámci sloganu vnímán jinak než jako přídavné jméno. Argument žalobkyně, že výraz jako celek je nejednoznačný, se
         tak zakládá pouze na popisu možných významů různých prvků, které jej tvoří.

      34      V tomto ohledu je sémantický výklad přihlášené ochranné známky provedený OHIM potvrzen výsledkem internetové rešerše provedené
         žalobkyní, který žalobkyně uplatnila v rámci svého druhého žalobního důvodu. Jde o větu „wasser muss vom ursprung her vollkommen
         sein“ (voda musí být dokonalá od samého počátku), která pochází z internetové stránky týkající se výrobků uváděných na trh
         samotnou žalobkyní. Nezdá se tedy, že by výraz byl nejednoznačný.

      35      Krom toho žalobkyně nesprávně tvrdí, že slogan nemůže mít pro dotčeného spotřebitele smysl, poněvadž neexistuje dokonalá voda,
         pivo, limonáda nebo také ovocná šťáva od jejich samotného počátku, neboť tyto jednotlivé výrobky musejí být nezbytně předmětem
         různých procesů filtrace, čištění, mikrobiologické úpravy a nasycení oxidem uhličitým, nebo také fermentace předtím, než jsou
         plněny do láhví. V rámci posuzování absolutního důvodu pro zamítnutí zápisu uvedeného v čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94
         je totiž otázka, zda přihlášená ochranná známka má technický smysl, irelevantní.

      36      Konečně má Soud za to, že odkaz, jejž pojmový obsah přihlášené ochranné známky činí na vlastnosti výrobků, na něž se vztahuje
         přihláška k zápisu, a sice alkoholických a nealkoholických nápojů spadajících do tříd 32 a 33, je dostatečně přímý a konkrétní.

      37      Slogan se totiž jasně týká čistoty a dokonalosti základních substancí nápojů, a zejména čistoty a dokonalosti používané vody.
         Čistota a dokonalost základních substancí přitom mají pro výrobky spadající do třídy 32 a 33 zvláštní význam. Pokud jde o minerální
         vody, primární dokonalost používané pramenité vody je rozhodujícím faktorem pro stanovení jakosti nápoje jak z hlediska chuti,
         tak z hlediska zdraví. Pokud jde o ovocné šťávy, pivo a ostatní alkoholické nápoje, původ jejich základních substancí je rovněž
         velmi významným faktorem pro stanovení jakosti těchto výrobků.

      38      Soud tak má za to, že slova sama o sobě či ve spojení odkazují přímo a jasně na vlastnosti dotčených výrobků, a že tudíž žalobkyně
         nesprávně tvrdí, že označení odkazuje nanejvýš na vnímání nebo na velmi obecný pozitivní pocit.

      39      Je třeba dodat, že lze rozumně připustit, že primární čistota a dokonalost základních substancí nápojů jsou vlastnostmi, které
         jsou zohledňovány při výběru dotyčného spotřebitele.

      40      Z hlediska dotčené veřejnosti tudíž existuje dostatečně přímý a konkrétní vztah mezi dotčenou slovní složeninou a výrobky
         spadajícími do tříd 32 a 33.

      41      Za těchto podmínek se zdá, že žalobkyně nepředložila žádný argument, který by mohl odůvodnit zrušení napadeného rozhodnutí,
         ve kterém odvolací senát zápis přihlášené ochranné známky zamítl z důvodu její popisné povahy.

      42      Z toho vyplývá, že první žalobní důvod vycházející z porušení čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94 musí být zamítnut.

      43      Za těchto podmínek není namístě přezkoumávat žalobní důvod vycházející z porušení čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94.
         Podle ustálené judikatury totiž k tomu, aby označení nemohlo být zapsáno jako ochranná známka Společenství, postačuje uplatnění
         jednoho z absolutních důvodů pro zamítnutí zápisu vyjmenovaných v čl. 7 odst. 1 nařízení č. 40/94 [rozsudek Soudního dvora
         za dne 19. září 2002, DKV v. OHIM, C‑104/00 P, Recueil, s. I‑7561, bod 29; rozsudky Soudu ze dne 26. října 2000, Community
         Concepts v. OHIM (Investorworld), T‑360/99, Recueil, s. II‑3545, bod 26; ze dne 31. ledna 2001, Mitsubishi HiTec Paper Bielefeld
         v. OHIM (Giroform), T‑331/99, Recueil, s. II‑433, bod 30; ze dne 20. listopadu 2002, Bosch v. OHIM (Kit Pro a Kit Super Pro),
         T‑79/01 a T‑86/01, Recueil, s. II‑4881, bod 36, a výše uvedený rozsudek LIMO, bod 49].

      44      Navíc podle judikatury platí, že slovní ochranná známka, která popisuje vlastnosti výrobků nebo služeb ve smyslu čl. 7 odst. 1
         písm. c) nařízení č. 40/94, na základě této skutečnosti nezbytně postrádá rozlišovací způsobilost ve vztahu ke stejným výrobkům
         nebo službám ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) téhož nařízení [rozsudky Soudu ze dne 12. ledna 2005, Wieland‑Werke v. OHIM
         (SnTEM, SnPUR, SnMIX), T‑367/02 až T‑369/02, Sb. rozh. s. II‑47, bod 46, a ze dne 10. října 2006, PTV v. OHIM (map&guide),
         T‑302/03, Sb. rozh. s. II‑4039, body 33 a 34; viz obdobně rozsudek Soudního dvora ze dne 12. února 2004, Campina Melkunie,
         C‑265/00, Recueil, s. I‑1699, bod 19].

      45      V důsledku toho je třeba žalobu zamítnout.

       K nákladům řízení
      46      Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu Soudu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud
         to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že OHIM požadoval náhradu nákladů řízení a žalobkyně
         neměla ve věci úspěch, je namístě posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů
      SOUD (první senát)
      rozhodl takto:
      1)      Žaloba se zamítá.
      2)      RheinfelsQuellen H. Hövelmann GmbH & Co. KG se ukládá náhrada nákladů řízení.

               Cooke

                Labucka

                Prek

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 6. listopadu 2007.

               Vedoucí soudní kanceláře

                      Předseda

               E. Coulon

                      J. D. Cooke

         * Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 6. dubna 1995. # Radio Telefis Eireann (RTE) a Independent Television Publications Ltd (ITP) proti Komisi Evropských společenství. # Hospodářská soutěž - Zneužití dominantního postavení. # Spojené věci C-241/91 P a C-242/91 P.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 24. března 1993. # Comité international de la rayonne et des fibres synthétiques a další proti Komisi Evropských společenství. # Věc C-313/90.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 4. února 1987. # Horst Pressler-Hoeft proti Účetnímu dvoru Evropských společenství. # Věc 302/85.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 11. září 2007. # Maria-Luise Lindorfer proti Radě Evropské unie. # Kasační opravný prostředek - Úředníci - Převod nároků na starobní důchod - Výdělečná činnost vykonávaná před nástupem do služby Společenství - Výpočet let služby započitatelných pro důchod - Článek 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu - Obecná prováděcí ustanovení - Zásada zákazu diskriminace - Zásada rovného zacházení. # Věc C-227/04 P.

text:
      ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      11. září 2007
      Věc C-227/04 P
      Marie-Luise Lindorfer
      v.
      Rada Evropské unie
      „Kasační opravný prostředek – Úředníci – Převod nároků na starobní důchod – Výdělečná činnost vykonávaná před nástupem do služby Společenství – Výpočet let služby započitatelných pro důchod – Článek 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu – Obecná prováděcí ustanovení – Zásada zákazu diskriminace – Zásada rovného zacházení“
      Předmět: Kasační opravný prostředek podaný proti rozsudku Soudu prvního stupně Evropských společenství ze dne 18. března 2004, Lindorfer
         v. Rada (T‑204/01, Recueil FP, s. I‑A‑83 a II‑361), a směřující ke zrušení tohoto rozsudku

      Rozhodnutí: Částečné zrušení rozsudku a zamítnutí kasačního opravného prostředku ve zbývající části

      Shrnutí
      1.        Úředníci – Důchody – Nárok na důchod nabytý před vstupem do služby u Společenství – Převod do systému Společenství
      (Služební řád, čl. 1a odst. 1; příloha VIII, čl. 11, odst. 2)
      2.        Úředníci – Důchody – Nárok na důchod nabytý před vstupem do služby u Společenství – Převod do systému Společenství
      (Služební řád, článek 77; příloha VIII, čl. 2, 5 a 11 odst. 2)
      3.        Úředníci – Důchody – Nárok na důchod nabytý před vstupem do služby u Společenství – Převod do systému Společenství
      (Služební řád, příloha VIII, čl. 11 odst. 2)
      1.        Použití rozdílných faktorů podle pohlaví za účelem výpočtu dodatečných let služby započitatelných pro důchod v případě, kdy
         jsou převáděny do systému Společenství nároky na důchod nabyté úředníkem na základě jeho výdělečné činnosti předcházející
         vstupu do služby Společenství, představuje diskriminaci na základě pohlaví, která není odůvodněna nezbytností zajistit řádnou
         správu důchodového systému Společenství. Jednak totiž článek 1a odst. 1 služebního řádu stanoví, že úředníci mají při uplatňování
         služebního řádu nárok na rovné zacházení bez diskriminace na základě pohlaví, a jednak stejná výše příspěvků sražených z platů
         úředníků mužského a ženského pohlaví nenarušuje řádnou správu důchodového systému, přičemž skutečnost, že stejné vyváženosti
         může být dosaženo použitím pojistně matematických hodnot, které jsou pro obě pohlaví jednotné, k výpočtu dodatečných let služby
         započitatelných pro důchod, je rovněž prokázána tím, že orgány následně rozhodly o používání takových hodnot.

      2.        Úředník, který nastoupil do služby orgánu Společenství poté, co po určitou dobu odváděl příspěvky do vnitrostátního důchodového
         systému, není v situaci srovnatelné se situací úředníka, který nastoupil do služby Společenství na počátku své profesní kariéry,
         a který od svého vstupu do služby přispíval do důchodového systému Společenství srážkami ze svého platu, a nemůže tedy tvrdit,
         že byl ve srovnání s posledně uvedeným úředníkem předmětem nerovného zacházení. I když totiž výše důchodu úředníka přijatého
         na počátku jeho profesní kariéry není určena celkovou částkou srážek z platu uskutečněných během let služby vzhledem k tomu,
         že závisí jednak na úředníkových výkonech v průběhu jeho služby ve Společenstvích, vyjádřených posledním platem, a jednak
         na délce jeho zaměstnání ve Společenstvích, je naopak výše důchodu úředníka, který přispíval před svým vstupem do služby Společenství
         do vnitrostátního důchodového systému určena jeho posledním platem a délkou trvání jeho působení ve službě Společenství, k
         níž se připočtou léta služby započitatelná pro důchod stanovená podle vloženého kapitálu při převodu nároků na důchod, které
         byly nabyty dříve. Přitom peněžní částka, kterou tento úředník přispívá do rozpočtu Společenství, a období, které strávil
         ve službě u orgánů Společenství, nepředstavují srovnatelné hodnoty.

      3.        Společenství disponují rozsáhlou posuzovací pravomocí při stanovení podrobností systému přepočtu částek, převedených v různých
         měnách vnitrostátními penzijními fondy na základě nároků na starobní důchod nabytých úředníky před jejich vstupem do služby
         Společenství, na jednotnou měnu.


title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 13. března 2008.#Securenta Göttinger Immobilienanlagen und Vermögensmanagement AG proti Finanzamt Göttingen.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Niedersächsisches Finanzgericht - Německo.#Šestá směrnice o DPH - Osoba povinná k dani, která provádí současně hospodářské činnosti, podléhající dani nebo od daně osvobozené, a nehospodářské činnosti - Nárok na odpočet DPH odvedené na vstupu - Výdaje spojené s vydáváním akcií a atypických podílů - Rozdělení DPH odvedené na vstupu podle hospodářského charakteru činnosti - Výpočet odpočitatelného podílu.#Věc C-437/06.

text:
      Věc C-437/06
      Securenta Göttinger Immobilienanlagen und Vermögensmanagement AG
      v.
      Finanzamt Göttingen
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Niedersächsisches Finanzgericht)
      „Šestá směrnice o DPH – Osoba povinná k dani, která provádí současně hospodářské činnosti, podléhající dani nebo od daně osvobozené, a nehospodářské
         činnosti – Nárok na odpočet DPH odvedené na vstupu – Výdaje spojené s vydáváním akcií a atypických podílů – Rozdělení DPH odvedené na vstupu podle hospodářského charakteru činnosti – Výpočet odpočitatelného podílu“

      Shrnutí rozsudku
      1.        Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Odpočet daně
            odvedené na vstupu – Osoba povinná k dani provádějící současně hospodářské činnosti a nehospodářské činnosti
      (Směrnice Rady 77/388, čl. 2 odst. 1)
      2.        Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Odpočet daně
            odvedené na vstupu – Osoba povinná k dani provádějící současně hospodářské činnosti a nehospodářské činnosti
      (Směrnice Rady 77/388)
      1.        V případě, že osoba povinná k dani provádí současně hospodářské činnosti, podléhající dani nebo od daně osvobozené, a nehospodářské
         činnosti, které nespadají do rozsahu působnosti šesté směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících
         se daní z obratu, je odpočet daně z přidané hodnoty, kterou jsou zatíženy výdaje spojené s vydáváním akcií a zřizováním atypických
         tichých společenství, možný pouze v rozsahu, ve kterém lze tyto výdaje přičíst hospodářské činnosti osoby povinné k dani ve
         smyslu čl. 2 odst. 1 této směrnice.

      (viz bod 31, výrok 1)
      2.        Stanovení metod a kritérií rozdělení částek daně z přidané hodnoty odvedené na vstupu mezi hospodářské a nehospodářské činnosti
         ve smyslu šesté směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu spadá do posuzovací
         pravomoci členských států, které při výkonu této pravomoci musí zohlednit účel a systematiku této směrnice a stanovit v tomto
         ohledu způsob výpočtu, který objektivně odráží podíl vstupních výdajů, který skutečně připadá na každou z těchto dvou činností.

      Členské státy mohou případně uplatnit klíč rozdělení podle povahy investic nebo klíč rozdělení podle povahy plnění nebo i
         jakýkoliv jiný vhodný klíč, aniž by se musely omezovat na jednu z těchto metod.

      (viz body 38–39, výrok 2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      13. března 2008 (*)

      „Šestá směrnice o DPH – Osoba povinná k dani, která provádí současně hospodářské činnosti, podléhající dani nebo od daně osvobozené, a nehospodářské
         činnosti – Nárok na odpočet DPH odvedené na vstupu – Výdaje spojené s vydáváním akcií a atypických podílů – Rozdělení DPH odvedené na vstupu podle hospodářského charakteru činnosti – Výpočet odpočitatelného podílu“

      Ve věci C‑437/06,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Niedersächsisches
         Finanzgericht (Německo) ze dne 5. října 2006, došlým Soudnímu dvoru dne 24. října 2006, v řízení

      Securenta Göttinger Immobilienanlagen und Vermögensmanagement AG
      proti
      Finanzamt Göttingen,
      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení K. Lenaerts, předseda senátu, R. Silva de Lapuerta (zpravodajka), E. Juhász, J. Malenovský a T. von Danwitz, soudci,

      generální advokát: J. Mazák,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Securenta Göttinger Immobilienanlagen und Vermögensmanagement AG R. Jouvenalem, Rechtsanwalt,
      –        za německou vládu M. Lummou a C. Blaschkem, jako zmocněnci,
      –        za portugalskou vládu L. Fernandesem a R. Lairesem, jako zmocněnci,
      –        za vládu Spojeného království Z. Bryanston-Cross, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s P. Harrisem, barrister,
      –        za Komisi Evropských společenství D. Triantafyllouem, jako zmocněncem,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 11. prosince 2007,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 2 odst. 1 a čl. 17 odst. 5 šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne
         17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané
         hodnoty: jednotný základ daně (Úř. věst. L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23, dále jen „šestá směrnice“).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Securenta Göttinger Immobilienanlagen und Vermögensmanagement AG (dále jen
         „Securenta“) a Finanzamt Göttingen (dále jen „Finanzamt“), jehož předmětem je rozsah nároku na odpočet částek daně z přidané
         hodnoty (dále jen „DPH“).

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Článek 2 šesté směrnice stanoví:

      „Předmětem daně z přidané hodnoty je:
      1.      dodání zboží nebo poskytování služeb za protiplnění uskutečněné v tuzemsku osobou povinnou k dani, která jedná jako taková;

      […]“
      4        Článek 4 šesté směrnice stanoví následující definice:

      „1.      ,Osobou povinnou k dani‘ se rozumí jakákoliv osoba, která na nějakém místě provádí samostatně některou z hospodářských činností
         vymezených v odstavci 2, a to bez ohledu na účel nebo výsledky této činnosti.

      2.      Mezi hospodářské činnosti uvedené v odstavci 1 náleží veškerá činnost producentů, obchodníků a poskytovatelů služeb včetně
         těžební a zemědělské činnosti a činnosti při výkonu svobodných a jiných obdobných povolání. Za hospodářskou činnost se rovněž
         považuje využívání hmotného nebo nehmotného majetku za účelem získávání pravidelného příjmu z něj.

      […]“
      5        Článek 13 část B šesté směrnice stanoví:

      „Aniž jsou dotčeny jiné předpisy Společenství, osvobodí členské země od daně následující plnění, a to za podmínek, které samy
         stanoví k zajištění správného a jednoznačného uplatňování těchto osvobození a k zamezení jakýchkoli daňových úniků, vyhýbání
         se daňovým povinnostem či zneužití daňového režimu:

      […]
      d)      tyto operace:
      […]
      5.      činnosti včetně sjednávání, avšak vyjma řízení a [správy], týkající se akcií, podílů na společnostech nebo sdruženích, dluhopisů
         a jiných cenných papírů, […];

      […]“
      6        Článek 17 šesté směrnice zní následovně:

      „[…]
      2.      Jsou-li zboží a služby použity pro účely jejích zdanitelných plnění, je osoba povinná k dani oprávněna odpočíst od daně, kterou
         je povinna odvést:

      a)      daň z přidané hodnoty, která je splatná nebo byla odvedena za zboží nebo služby, jež jí byly nebo mají být dodány jinou osobou
         povinnou k dani;

      b)      daň z přidané hodnoty, která je splatná nebo byla odvedena s ohledem na dovezené zboží;
      c)      daň z přidané hodnoty splatnou podle čl. 5 odst. 7 písm. a) a čl. 6 odst. 3.
      3.      Členské státy mohou přiznat každé osobě povinné k dani nárok na odpočet nebo vrácení daně z přidané hodnoty uvedený v odstavci
         2, jsou-li zboží a služby použity za účelem:

      a)      plnění souvisejících s hospodářskými činnostmi uvedenými v čl. 4 odst. 2, která byla uskutečněna v jiné zemi a na která by
         se vztahoval nárok na odpočet daně, kdyby byla uskutečněna v tuzemsku;

      […]
      5.      V případě zboží a služeb, které osoba povinná k dani hodlá použít jak pro plnění, […] u nichž je daň z přidané hodnoty odpočitatelná,
         tak i pro plnění, u nichž daň z přidané hodnoty odpočitatelná není, je odpočitatelný jen podíl daně z přidané hodnoty připadající
         na hodnotu prvního druhu plnění.

      Tento podíl se stanoví v souladu s článkem 19 pro všechna plnění uskutečňovaná osobou povinnou k dani.
      Členské státy nicméně mohou:
      a)      oprávnit osobu povinnou k dani k tomu, aby si tento podíl stanovila pro každou oblast své činnosti, s podmínkou, že pro každou
         oblast vede oddělené účetnictví;

      b)      zavázat osobu povinnou k dani, aby si tento podíl stanovila pro každou oblast své činnosti a vedla pak pro každou oblast oddělené
         účetnictví;

      c)      oprávnit nebo zavázat osobu povinnou k dani, aby provedla odpočet daně buď pro veškeré zboží a služby, nebo pro některou část;

      d)      oprávnit nebo zavázat osobu povinnou k dani, aby provedla odpočet daně podle pravidla stanoveného v prvním pododstavci, tj.
         z veškerého zboží a služeb použitých při všech plněních tam uvedených;

      e)      stanovit, že pokud je daň z přidané hodnoty, jež není osobou povinnou k dani odpočitatelná, zanedbatelná, nepřihlédne se k ní.

      […]“
      7        V souladu s článkem 19 šesté směrnice:

      „1.      Podíl odpočitatelný podle čl. 17 odst. 5 prvního pododstavce je dán zlomkem, který má:
      –        v čitateli celkovou výši ročního obratu vztahujícího se k plněním, u nichž je daň z přidané hodnoty odpočitatelná podle čl. 17
         odst. 2 a 3, bez daně z přidané hodnoty,

      –        ve jmenovateli celkovou výši ročního obratu vztahujícího se k plněním zahrnutým do čitatele a plněním, u nichž není daň z přidané
         hodnoty odpočitatelná, bez daně z přidané hodnoty. […]

      Podíl se stanoví ročně a definuje se jako procentní podíl zaokrouhlený na celé procento.
      2.      Odchylně od odstavce 1 se z výpočtu odpočitatelného podílu vylučuje výše obratu vztahující se k dodáním investičního majetku,
         který osoba povinná k dani využila pro potřeby svého podniku. Rovněž se vylučuje výše obratu […] vztahující se k příležitostným
         operacím s nemovitostmi a příležitostným finančním operacím […].

      3.      Prozatímním ročním podílem je podíl vypočtený na základě plnění v předchozím roce. Neexistují‑li plnění, z nichž by bylo možné
         vycházet, nebo jsou‑li tato plnění svou výší zanedbatelná, odhadne odpočitatelný podíl prozatímně osoba povinná k dani pod
         dohledem finančních orgánů na základě vlastního výhledu. Členské státy mohou nicméně zachovat stávající předpisy.

      Odpočty daně provedené na základě prozatímního ročního podílu se opraví, jakmile se v průběhu následujícího roku stanoví konečný
         podíl.“

       Vnitrostátní právní úprava
      8        Podle § 1 odst. 1 zákona o dani z obratu z roku 1993 (Umsatzsteuergesetz 1993, BGBl. 1993 I, s. 565, dále jen „UStG“) jsou
         předmětem DPH plnění uskutečněná v tuzemsku za protiplnění hospodářským subjektem v rámci jeho činnosti.

      9        Podle § 4 odst. 8 písm. e) a f) UStG jsou od daně osvobozena plnění včetně sjednávání, avšak vyjma řízení a správy, týkající
         se cenných papírů, jakož i plnění a sjednávání týkající se podílů na společnostech a jiných seskupeních osob.

      10      Ustanovení § 15 UStG stanoví:

      „1.      Osoba povinná k dani může odpočíst následující částky daně odvedené na vstupu:
      1)      daň odděleně uvedenou na fakturách […] za dodání zboží nebo poskytování služeb uskutečněných jinými osobami povinnými k dani
         ve prospěch jejího podniku […]

      2)      odvedenou dovozní daň z obratu za zboží, které bylo do tuzemska dovezeno pro její podnik […]
      3)      daň za pořízení zboží uvnitř Společenství pro její podnik.
      […]
      2.      Z odpočtu daně je vyloučena daň za dodání zboží, dovoz zboží a pořízení zboží uvnitř Společenství nebo za jiné služby, které
         osoba povinná k dani používá k uskutečňování následujících plnění:

      1)      plnění osvobozená od daně
      […]
      4.      Používá-li osoba povinná k dani pro svůj podnik zboží dodané, dovezené nebo pořízené uvnitř Společenství nebo jí poskytnutou
         službu jen z části k uskutečňování plnění, u kterých je vyloučen odpočet daně odvedené na vstupu, není odpočitatelná ta část
         daně na vstupu, která hospodářsky připadá na uvedená plnění. Osoba povinná k dani může neodpočitatelné části stanovit na základě
         objektivního odhadu.

      […]“
       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      11      V roce 1994, o který se jedná ve sporu v původním řízení, Securenta podnikala v oblasti nabývání, správy a prodeje nemovitostí,
         cenných papírů, jakož i finančních podílů a investic všeho druhu. Na základě veřejné výzvy k upisování získávala tato společnost
         kapitál potřebný k tomuto podnikání vydáváním akcií a zřizováním atypických tichých společenství. V rámci této činnosti získala
         mnoho tichých společníků, když jednala jako společnost provádějící veřejnou výzvu k upisování. Osoby, které byly tichými společníky,
         poskytovaly společnosti Securenta kapitál, který tato následně investovala.

      12      V roce 1994 uskutečnila Securenta zdanitelná plnění ve výši 2 959 800 DEM. Její celkový obrat byl ve výši 6 480 006 DEM. Tato
         částka zahrnovala dividendy ve výši 226 642 DEM a příjmy z prodeje cenných papírů ve výši 1 389 930 DEM, tedy celkem 1 616 572
         DEM. Z částek odpovídajících DPH odvedené na vstupu, tedy v celkové výši 6 838 535 DEM, jejich větší část, tedy částka ve
         výši 6 161 679 DEM, nepřipadala na žádná určitá výstupní plnění.

      13      Během správního řízení týkajícího se vymezení daňových povinností Securenta tato společnost tvrdila, že veškeré částky DPH
         odvedené na vstupu, kterými byly zatíženy výdaje spojené s nabytím nového kapitálu, byly odpočitatelné z toho důvodu, že vydání
         akcií bylo spojeno s posílením jejího kapitálu a že tato operace byla ve prospěch její celkové hospodářské činnosti.

      14      Finanzamt nepřiznal nárok na odpočet jednak částek DPH odvedených na vstupu, kterými byly zatíženy výdaje týkající se zřizování
         atypických tichých společenství, tedy 4 171 424 DEM, a jednak částek DPH odvedených na vstupu, kterými byla zatížena plnění
         týkající se leasingu uskutečněná společností Securenta, tedy 676 856 DEM. Finanzamt tedy vyčíslil částku DPH odvedenou na
         vstupu, která bezprostředně nepřipadala na žádná specifická výstupní plnění, na 1 990 254 DEM. Z tohoto základu stanovil Finanzamt
         za použití klíče rozdělení, který vyplýval z uplatnění kritéria spojeného s rozsahem uskutečněných investic, podíl zhruba
         ve výši 45 %, takže odpočitatelné částky DPH odvedené na vstupu se rovnaly 1 567 616 DEM a částky daně, které měly být za
         rok 1994 vráceny, se rovnaly 1 123 647 DEM.

      15      Securenta nato podala proti tomuto rozhodnutí žalobu. Rozsudkem ze dne 18. října 2001 Niedersächsisches Finanzgericht tuto
         žalobu zamítl.

      16      Securenta podala proti tomuto rozhodnutí opravný prostředek k Bundesfinanzhof, který rozsudkem vydaným dne 18. listopadu 2004
         zrušil rozsudek Niedersächsisches Finanzgericht.

      17      Niedersächsisches Finanzgericht, kterému byl spor znovu předložen, se poté rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru
         následující předběžné otázky:

      „1)      Řídí se nárok na odpočet [DPH] odvedené na vstupu v případě, že osoba povinná k dani současně provádí podnikatelskou a nepodnikatelskou
         činnost, podle podílu zdanitelných a dani podléhajících plnění na straně jedné a zdanitelných a od daně osvobozených plnění
         na straně druhé nebo je odpočet této daně možný pouze v rozsahu, ve kterém výdaje spojené s vydáváním akcií a zřizováním tichých
         společenství připadají na hospodářskou činnost ve smyslu čl. 2 odst. 1 [šesté] směrnice […]?

      2)      Pro případ, že odpočet [DPH odvedené] na vstupu je možný pouze v rozsahu, ve kterém výdaje spojené s vydáváním akcií a zřizováním
         tichých společenství připadají na hospodářskou činnost, je třeba rozdělení částek [DPH] odvedené na vstupu mezi podnikatelskou
         a nepodnikatelskou činnost provést podle ,klíče rozdělení podle povahy investic‘, nebo je při mutatis mutandis použití čl. 17 odst. 5 [šesté] směrnice správný také ,klíč rozdělení podle povahy plnění‘[…]?“

       K předběžným otázkám
       Vyjádření předložená před Soudním dvorem
      18      Securenta tvrdí, že veškeré částky DPH odvedené na vstupu, kterými byly zatíženy výdaje spojené s nabýváním kapitálu, jsou
         odpočitatelné, jelikož vydávání akcií slouží ke zvyšování finančních zdrojů společnosti ve prospěch její celkové hospodářské
         činnosti. Pro účely určení rozsahu nároku na odpočet je třeba definovat podíl zdanitelných a dani podléhajících plnění na
         straně jedné a zdanitelných a od daně osvobozených plnění na straně druhé.

      19      Německá vláda má za to, že odpočet DPH odvedené na vstupu je možný pouze v rozsahu, ve kterém výdaje spojené s vydáváním akcií
         a zřizováním tichých společenství připadají na podnikatelskou činnost. Uvedená vláda vysvětluje, že ve věci v původním řízení
         část takto nabytého kapitálu připadala na oblasti, ve kterých nebyla vykonávána žádná podnikatelská činnost, tedy na získávání
         finančních podílů. Je tedy třeba provést rozdělení DPH odvedené na vstupu mezi podnikatelskou a nepodnikatelskou činnost podle
         klíče rozdělení podle povahy investic.

      20      Portugalská vláda tvrdí, že DPH odvedená na vstupu je odpočitatelná pouze pokud jde o plnění uskutečněná v rámci podnikatelské
         činnosti a že klíč rozdělení podle povahy investic představuje nejvhodnější metodu rozdělení.

      21      Vláda Spojeného království zdůrazňuje, že podíl provozních nákladů vynaložených na vstupu, které jsou spojeny s nehospodářskou
         činností, se při stanovení výše odpočitatelné DPH odvedené na vstupu nezohlední. Pokud jde o metodu rozdělení, uvedená vláda
         má za to, že není upravena ustanoveními šesté směrnice, takže patří do diskreční pravomoci členských států.

      22      Komise Evropských společenství uvádí, že daňový režim, který se použije na podnikatelskou činnost, závisí na tom, zda se uplatní
         jeden z faktorů, který způsobuje vznik nároku na osvobození od daně. Zatímco plnění týkající se cenných papírů jsou od DPH
         osvobozena, dodání nemovitých věcí by mohlo být případně zdaněno. Za těchto podmínek je na předkládajícím soudu, aby provedl
         přezkum povahy jednotlivých činností prováděných Securenta. V tomto ohledu Komise doporučuje klíč rozdělení podle charakteristik
         investice, který by měl v dostatečné míře odrážet hospodářskou realitu.

       Odpověď Soudního dvora
      K první otázce
      23      Svou první otázkou se předkládající soud táže, jak se má určit nárok na odpočet DPH odvedené na vstupu v případě, že osoba
         povinná k dani současně vykonává hospodářské a nehospodářské činnosti.

      24      Pro účely odpovědi na položenou otázku je třeba úvodem připomenout, že nárok na odpočet je nedílnou součástí mechanismu DPH,
         že nemůže být v zásadě omezen a uplatní se ve vztahu ke všem daním, kterými byla zatížena zdanitelná plnění uskutečněná na
         vstupu (viz rozsudky ze dne 6. července 1995, BP Soupergaz, C‑62/93, Recueil, s. I‑1883, bod 18, a ze dne 21. března 2000,
         Gabalfrisa a další, C‑110/98 až C‑147/98, Recueil, s. I‑1577, bod 43).

      25      Cílem systému odpočtu zavedeného šestou směrnicí je totiž zcela zbavit podnikatele zatížení DPH, která je splatná nebo byla
         odvedena v rámci jeho hospodářských činností. Společný systém DPH tak zaručuje neutralitu daňové zátěže bez ohledu na účel
         nebo výsledky takových činností (viz rozsudky ze dne 14. února 1985, Rompelman, 268/83, Recueil, s. 655, bod 19; ze dne 15. ledna
         1998, Ghent Coal Terminal, C‑37/95, Recueil, s. I‑1, bod 15, a ze dne 21. února 2006, University of Huddersfield, C‑223/03,
         Sb. rozh. s. I‑1751, bod 47).

      26      Z informací předložených předkládajícím soudem vyplývá, že Securenta vykonává tři druhy činností, a sice zaprvé nehospodářské
         činnosti, které nespadají do rozsahu působnosti šesté směrnice, zadruhé hospodářské činnosti, které tudíž spadají do rozsahu
         působnosti této směrnice, ale které jsou od DPH osvobozeny, a zatřetí zdaněné hospodářské činnosti. Otázka, která tedy v tomto
         kontextu vyvstává, je zda a případně v jakém rozsahu má taková osoba povinná k dani nárok na odpočet DPH odvedené na vstupu,
         kterou byly zatíženy výdaje, které nelze přiřadit k určitým výstupním činnostem.

      27      Pokud jde o výdaje spojené s vydáváním akcií a zřizováním atypických tichých společenství, je důležité uvést, že aby u DPH
         odvedené na vstupu, která se týká takové operace, vznikl nárok na odpočet, musí být výdaje vynaložené v tomto ohledu součástí
         prvků spoluurčujících cenu plnění zdanitelných na výstupu, která zakládají nárok na odpočet (viz rozsudky ze dne 22. února
         2001, Abbey National, C‑408/98, Recueil, s. I‑1361, bod 28; ze dne 27. září 2001, Cibo Participations, C‑16/00, Recueil, s. I‑6663,
         bod 31, a ze dne 8. února 2007, Investrand, C‑435/05, Sb. rozh. s. I‑1315, bod 23).

      28      Za těchto podmínek DPH odvedená na vstupu, kterou jsou zatíženy výdaje spojené s vydáváním akcií a zřizováním atypických tichých
         společenství, zakládá nárok na odpočet pouze tehdy, pokud takto nabytý kapitál připadá na hospodářské činnosti dotyčné osoby.
         Soudní dvůr totiž rozhodl, že systém odpočtů zavedený šestou směrnicí se týká všech hospodářských činností osoby povinné k dani,
         bez ohledu na účel nebo výsledky těchto činností za podmínky, že tyto činnosti v zásadě samy podléhají DPH (viz výše uvedený
         rozsudek Gabalfrisa a další, bod 44; rozsudek ze dne 8. června 2000, Midland Bank, C‑98/98, Recueil, s. I‑4177, bod 19, a výše
         uvedený rozsudek Abbey National, bod 24).

      29      Ve věci v původním řízení, jak poznamenal předkládající soud, výdaje spojené s plněními uskutečněnými v rámci vydávání akcií
         a zřizování finančních podílů nebyly výlučně přičitatelné hospodářským činnostem uskutečněným společností Securenta na výstupu
         a netvořily tak součást pouze prvků spoluurčujících cenu plnění vztahujících se k uvedeným činnostem. Pokud by tomu tak naopak
         bylo, dotyčná plnění by musela mít přímou a bezprostřední spojitost s hospodářskými činnostmi osoby povinné k dani (viz výše
         uvedené rozsudky Abbey National, body 35 a 36, jakož i Cibo Participations, bod 33). Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru
         nicméně vyplývá, že náklady vynaložené společností Securenta na finanční operace, o které se jedná ve sporu v původním řízení,
         byly přinejmenším částečně určeny k uskutečnění nehospodářských činností.

      30      DPH, kterou byly zatíženy na vstupu výdaje vynaložené osobou povinnou k dani přitom nemůže zakládat nárok na odpočet, pokud
         připadá na činnosti, které vzhledem ke své nehospodářské povaze nespadají do rozsahu působnosti šesté směrnice.

      31      Na první otázku je tedy třeba odpovědět tak, že v případě, že osoba povinná k dani provádí současně hospodářské činnosti,
         podléhající dani nebo od daně osvobozené, a nehospodářské činnosti, které nespadají do rozsahu působnosti šesté směrnice,
         je odpočet DPH, kterou jsou zatíženy výdaje spojené s vydáváním akcií a zřizováním atypických tichých společenství, možný
         pouze v rozsahu, ve kterém lze tyto výdaje přičíst hospodářské činnosti osoby povinné k dani ve smyslu čl. 2 odst. 1 této
         směrnice.

      K druhé otázce
      32      Svou druhou otázkou se předkládající soud táže, zda pro případ, že odpočet DPH odvedené na vstupu je možný pouze v rozsahu,
         ve kterém lze výdaje vynaložené osobou povinnou k dani přičíst hospodářským činnostem, je třeba pro účely rozdělení částek
         DPH, kterou jsou zatíženy tyto výdaje, použít klíč rozdělení podle povahy investic nebo při mutatis mutandis použití čl. 17 odst. 5 šesté směrnice klíč rozdělení podle povahy plnění.

      33      Pro účely odpovědi na tuto otázku je třeba uvést, že ustanovení šesté směrnice neobsahují pravidla, jejichž předmětem jsou
         metody nebo kritéria, které členské státy musí uplatnit pokud přijímají ustanovení umožňující rozdělení částek DPH odvedených
         na vstupu podle toho, zda připadají na hospodářské nebo nehospodářské činnosti. Jak totiž uvedla Komise, pravidla obsažená
         v čl. 17 odst. 5 a v článku 19 šesté směrnice se týkají DPH odvedené na vstupu, kterou jsou zatíženy výdaje výlučně spojené
         s hospodářskými činnostmi, přičemž rozdělují uvedené činnosti na činnosti podléhající dani, které zakládají nárok na odpočet
         daně, a od daně osvobozené, které takový nárok nezakládají.

      34      Za těchto podmínek, a aby mohly osoby povinné k dani provést nezbytné výpočty, je na členských státech, aby stanovily metody
         a kritéria, které jsou vhodné k tomuto účelu, při dodržení zásad, na kterých je založen společný systém DPH.

      35      V tomto ohledu Soudní dvůr rozhodl, že pokud šestá směrnice neobsahuje vodítka nezbytná pro takové výpočty, členské státy
         mají povinnost vykonat uvedenou pravomoc za předpokladu, že zohlední účel a strukturu šesté směrnice (viz v tomto smyslu rozsudek
         ze dne 14. září 2006, Wollny, C‑72/05, Sb. rozh. s. I‑8297, bod 28).

      36      Konkrétně, a jak uvedl generální advokát v bodě 47 svého stanoviska, musí opatření, která členské státy mají v tomto ohledu
         přijmout, dodržovat zásadu daňové neutrality, na které je založen společný systém DPH.

      37      Členské státy musí tudíž vykonávat svoji posuzovací pravomoc způsobem, který zaručí, že se odpočet uskuteční pouze u části
         DPH, která je poměrná k částce připadající na plnění, která zakládají nárok na odpočet. Musí tudíž dbát na to, aby výpočet
         podílu hospodářských činností k nehospodářským činnostem objektivně odrážel podíl vstupních výdajů, který skutečně připadá
         na každou z těchto dvou činností.

      38      Je třeba dodat, že v rámci výkonu uvedené pravomoci mohou členské státy případně uplatnit klíč rozdělení podle povahy investic
         nebo klíč rozdělení podle povahy plnění nebo i jakýkoliv jiný vhodný klíč, aniž by se musely omezovat na jednu z těchto metod.

      39      Na druhou otázku je tedy třeba odpovědět tak, že stanovení metod a kritérií rozdělení částek DPH odvedené na vstupu mezi hospodářské
         a nehospodářské činnosti ve smyslu šesté směrnice spadá do posuzovací pravomoci členských států, které při výkonu této pravomoci
         musí zohlednit účel a systematiku této směrnice a stanovit v tomto ohledu způsob výpočtu, který objektivně odráží podíl vstupních
         výdajů, který skutečně připadá na každou z těchto dvou činností.

       K nákladům řízení
      40      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
      1)      V případě, že osoba povinná k dani provádí současně hospodářské činnosti, podléhající dani nebo od daně osvobozené, a nehospodářské
            činnosti, které nespadají do rozsahu působnosti šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních
            předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně, je odpočet
            daně z přidané hodnoty, kterou jsou zatíženy výdaje spojené s vydáváním akcií a zřizováním atypických tichých společenství,
            možný pouze v rozsahu, ve kterém lze tyto výdaje přičíst hospodářské činnosti osoby povinné k dani ve smyslu čl. 2 odst. 1
            této směrnice.
      2)      Stanovení metod a kritérií rozdělení částek daně z přidané hodnoty odvedené na vstupu mezi hospodářské a nehospodářské činnosti
            ve smyslu šesté směrnice 77/388 spadá do posuzovací pravomoci členských států, které při výkonu této pravomoci musí zohlednit
            účel a systematiku této směrnice a stanovit v tomto ohledu způsob výpočtu, který objektivně odráží podíl vstupních výdajů,
            který skutečně připadá na každou z těchto dvou činností.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 17. listopadu 1992. # Komise Evropských společenství proti Spojenému království. # Rybolov. # Věc C-279/89.