Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 16. července 2014. # Franz Wilhelm Langguth Erben GmbH & Co. KG proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Věc T-66/13.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (sedmého senátu) ze dne 30. září 2009. # JOOP! GmbH proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Přihláška obrazové ochranné známky Společenství znázorňující vykřičník umístěný v obdélníku - Absolutní důvod pro zamítnutí - Nedostatek rozlišovací způsobilosti - Nedostatek rozlišovací způsobilosti získané užíváním - Článek 7 odst. 1 písm. b) a c), a odst. 3 nařízení (ES) č. 40/94 [nyní čl. 7 odst. 1 písm. b) a c), a odst. 3 nařízení (ES) č. 207/2009]. # Věc T-191/08.

text:
      Rozsudek Soudu (sedmého senátu) ze dne 30. září 2009 – JOOP! v. OHIM (Znázornění vykřičníku umístěného v obdélníku)
      (Věc T-191/08)
      „Ochranná známka Společenství – Přihláška obrazové ochranné známky Společenství znázorňující vykřičník umístěný v obdélníku – Absolutní důvod pro zamítnutí – Nedostatek rozlišovací způsobilosti – Nedostatek rozlišovací způsobilosti získané užíváním – Článek 7 odst. 1 písm. b) a c), a odst. 3 nařízení (ES) č. 40/94 [nyní čl. 7 odst. 1 písm. b) a c), a odst. 3 nařízení (ES)
         č. 207/2009]“

      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Absolutní důvody pro zamítnutí – Ochranné známky postrádající rozlišovací způsobilost – Výjimka – Získání rozlišovací způsobilosti užíváním [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 7 odst. 1 písm. b) a odst. 3]) (viz body 25–30, 42–47)
      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí prvního odvolacího senátu OHIM ze dne 6. března 2008 (věc R 1822/2007-1) týkajícímu se přihlášky
                  k zápisu obrazového označení jako ochranné známky Společenství

            Údaje týkající se věci

               Přihlašovatelka ochranné známky Společenství:

               JOOP! GmbH

               Dotčená ochranná známka Společenství:

               Obrazová ochranná známka, znázorňující vykřičník umístěný v obdélníku, pro výrobky zařazené do tříd 14, 18 a 25 - přihláška
                  č. 5332176

               Rozhodnutí průzkumového referenta:

               Zamítnutí přihlášky

               Rozhodnutí odvolacího senátu:

               Zamítnutí odvolání

         Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Společnosti JOOP! GmbH se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 20. února 1997. # Mainschiffahrts-Genossenschaft eG (MSG) proti Les Gravières Rhénanes SARL. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesgerichtshof - Německo. # Věc C-106/95.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 19. července 1955. # Antoine Kergall proti Společnému shromáždění Evropského společenství uhlí a oceli. # Věc 1/55.


title: Rozsudek Tribunálu (sedmého senátu) ze dne 10. října 2012.#Ningbo Yonghong Fasteners Co. Ltd v. Rada Evropské unie.#Dumping – Dovoz některých spojovacích prostředků ze železa nebo oceli pocházejících z Číny – Status podniku působícího v tržním hospodářství – Lhůta pro přijetí rozhodnutí ohledně tohoto statusu – Zjevně nesprávné posouzení – Důkazní břemeno – Úprava nákladů – Článek 2 odst. 5 a 7 písm. b) a c) nařízení (ES) č. 384/96 [nyní čl. 2 odst. 5 a 7 písm. b) a c) nařízení (ES) č. 1225/2009].#Věc T‑150/09.

text:
      Rozsudek Tribunálu (sedmého senátu) ze dne 10. října 2012 – Ningbo Yonghong Fasteners v. Rada
      (Věc T-150/09)
      „Dumping – Dovoz některých spojovacích prostředků ze železa nebo oceli pocházejících z Číny – Status podniku působícího v tržním hospodářství – Lhůta pro přijetí rozhodnutí ohledně tohoto statusu – Zjevně nesprávné posouzení – Důkazní břemeno – Úprava nákladů – Článek 2 odst. 5 a 7 písm. b) a c) nařízení (ES) č. 384/96 [nyní čl. 2 odst. 5 a 7 písm. b) a c) nařízení (ES) č. 1225/2009]“
      1.                     Žaloba na neplatnost – Fyzické a/nebo právnické osoby – Akty týkající se jich bezprostředně a osobně – Nařízení o uložení
            antidumpingového cla – Různá cla uložená řadě podniků – Přípustnost pro každý podnik, omezená na ustanovení nařízení, jež
            se ho týkají (Článek 230 čtvrtý pododstavec ES) (viz body 47, 48)
      2.                     Společná obchodní politika – Ochrana proti dumpingu – Dumpingové rozpětí – Určení běžné hodnoty – Dovozy pocházející ze zemí,
            které nemají tržní hospodářství, jež jsou uvedeny v čl. 2 odst. 7 písm. b) nařízení č. 384/96 – Postup hodnocení podmínek
            umožňujících výrobci přiznání statusu podniku působícího v tržním hospodářství – Překročení lhůty tří měsíců stanovené v čl. 2
            odst. 7 písm. c) druhém pododstavci uvedeného nařízení Komisí – Následky [Nařízení Rady č. 384/96, ve znění nařízení č. 1225/2009,
            čl. 2 odst. 7 písm. c)] (viz body 50, 53–55, 57, 59, 64, 65, 68)
      3.                     Společná obchodní politika – Ochrana proti dumpingu – Dumpingové rozpětí – Určení běžné hodnoty – Přiznání statusu podniku
            působícího v tržním hospodářství – Podmínky – Důkazní břemeno výrobců – Posouzení důkazů, jež přísluší orgánům – Soudní přezkum –
            Meze [Nařízení Rady č. 384/96, ve znění nařízení č. 1225/2009, čl. 2 odst. 7 písm. b) a písm. c)] (viz body 75–77, 99, 100)
      4.                     Právo Evropské unie – Výklad – Metody – Doslovný, systematický, historický a teleologický výklad – Zohlednění odůvodnění dotčeného
            aktu (viz body 114, 131–137)
      5.                     Společná obchodní politika – Ochrana proti dumpingu – Dumpingové rozpětí – Určení běžné hodnoty – Přiznání statusu podniku
            působícího v tržním hospodářství – Podmínky – Posuzovací pravomoc orgánů – Zohlednění makroekonomických úvah – Meze – Předchozí
            praxe orgánů – Neexistence vlivu – Posouzení podmínek získání uvedeného statusu v každém jednotlivém případě [Nařízení Rady
            č. 384/96, ve znění nařízení č. 1225/2009, čl. 2 odst. 7 písm. b) a písm. c)] (viz body 116–120)
      6.                     Společná obchodní politika – Ochrana proti dumpingu – Dumpingové rozpětí – Určení běžné hodnoty – Přiznání statusu podniku
            působícího v tržním hospodářství – Podmínky – Důkazní břemeno výrobců – Nepřiměřená povaha uvedeného důkazního břemene – Neexistence
            [Nařízení Rady č. 384/96, ve znění nařízení č. 1225/2009, čl. 2 odst. 7 písm. b) a c)] (viz body 124–126)
      7.                     Společná obchodní politika – Ochrana proti dumpingu – Dumpingové rozpětí – Určení běžné hodnoty – Článek 2 odst. 5 nařízení
            č. 384/96 – Ustanovení, které stanoví odlišnou fázi uvedeného určení ve vztahu k určení uvedenému v odst. 7 písm. c) téhož
            článku – Ustanovení, které neumožňuje přehlížet podmínku pro získání statusu podniku působícího v tržním hospodářství [Nařízení
            Rady č. 384/96, ve znění nařízení č. 1225/2009, čl. 2 odst. 5 a 7 písm. c)] (viz body 138, 139)
      Předmět

               Návrh na zrušení nařízení Rady (ES) č. 91/2009 ze dne 26. ledna 2009 o uložení konečného antidumpingového cla na dovoz některých
                  spojovacích prostředků ze železa nebo oceli pocházejících z Čínské lidové republiky (Úř. věst. L 29, s. 1)

            Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Společnost Ningbo Yonghong Fasteners Co. Ltd ponese vlastní náklady řízení a ukládá se jí náhrada nákladů řízení vynaložených
                     Radou Evropské unie a European Industrial Fasteners Institute AISBL.

                  3)

                  	Evropská komise ponese vlastní náklady řízení.


title: ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU (druhý senát) 30. září 2010.#Javier Torijano Montero v. Rada Evropské unie.#Veřejná služba – Úředníci – Jmenování – Uchazeči uvedení na seznamu vhodných kandidátů na základě výběrového řízení zveřejněného před vstupem nového služebního řádu v platnost – Zařazování do platových tříd podle nových, méně příznivých pravidel – Článek 5 služebního řádu – Článek 12 přílohy XIII ke služebnímu řádu – Zásada rovnosti – Zásada legitimního očekávání – Povinnost péče – Proporcionalita.#Věc F‑76/05.

text:
                                       Sbírka soudních rozhodnutí
                                 ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU
                                                      (druhý senát)
                                                      30. září 2010
                                                       Věc F-76/05
                                              Javier Torijano Montero
                                                            v.
                                                 Rada Evropské unie
     „Veřejná služba — Úředníci — Jmenování — Uchazeči uvedení na seznamu vhodných kandidátů na
         základě výběrového řízení zveřejněného před vstupem nového služebního řádu v platnost —
    Zařazování do platových tříd podle nových, méně příznivých pravidel — Článek 5 služebního řádu —
      Článek 12 přílohy XIII ke služebnímu řádu — Zásada rovnosti — Zásada legitimního očekávání —
                                         Povinnost péče — Proporcionalita“
   Předmět:     Žaloba podaná na základě článků 236 ES a 152 AE, kterou se J. Torijano Montero
                domáhá: primárně zrušení rozhodnutí zástupce generálního tajemníka Rady ze dne
                17. května 2005, kterým se zamítá jeho stížnost, a dále rozhodnutí ze dne 20. října 2004,
                které jej jmenuje úředníkem ve zkušební době, v rozsahu, v němž jej zařazuje do platové
                třídy A*6, platového stupně 2; podpůrně, uložení Radě náhrady škody.
   Rozhodnutí:Žaloba se zamítá. Každý z účastníků řízení ponese vlastní náklady řízení.
                                                         Shrnutí
   1. Úředníci — Přijímání — Jmenování do platové třídy — Zavedení nové struktury služebních postupů
   nařízením č. 723/2004 — Přechodná opatření týkající se zařazení do platové třídy
   (Služební řád, čl. 7 odst. 1, čl. 27 první pododstavec a čl. 29 odst. 1; příloha XIII, čl. 12 odst. 3; nařízení
   Rady č. 723/2004)
   2. Úředníci — Přijímání — Jmenování do platové třídy — Zavedení nové struktury služebních postupů
   nařízením č. 723/2004 — Přechodná opatření týkající se zařazení do platové třídy
   (Služební řád, příloha XIII, čl. 12 odst. 3; nařízení Rady č. 723/2004)
   3. Úředníci — Přidělení — Soulad mezi platovou třídou a pracovním místem — Určení úrovně
   obsazovaného pracovního místa
   (Služební řád, čl. 5 odst. 4, čl. 7 odst. 1 a čl. 62 první pododstavec; příloha I; nařízení Rady č. 723/2004)
   4. Úředníci — Zásady — Povinnost řádné péče náležející správě — Zásada řádné správy — Omezení
   (Služební řád, příloha XIII, čl. 12 odst. 3)
CS
         ECLI:EU:F:2010:117                                                                                1
 ---pagebreak---                                                       SHRNUTÍ – VĚC F-76/05
                                                  TORIJANO MONTERO v. RADA
1. Nemá-li dojít k vyloučení jakéhokoliv vývoje právní úpravy, nemůže zásada rovnosti bránit svobodě
zákonodárce kdykoliv provést změny ustanovení služebního řádu, o nichž má za to, že jsou v souladu
se zájmem služby, i když jsou tato ustanovení méně příznivá než dřívější ustanovení.
V důsledku toho mohl zákonodárce v rámci reformy služebního řádu na jedné straně stanovit, že
vhodní kandidáti výběrových řízení, u nichž se před 1. květnem 2004 předpokládalo zařazení do
platové třídy A 7, byli poté přijati do platové třídy A*6, a na druhé straně snížit při této příležitosti
odměny související s těmito platovými třídami.
Zákonodárce tím, že postupoval tímto způsobem, neporušil zásadu rovnosti a konkrétně zákaz
jakékoliv diskriminace z důvodu věku, jelikož srovnávací tabulka platových tříd obsažená v čl. 12
odst. 3 příloze XIII služebního řádu a tabulka základních měsíčních platů zjevně nijak, ať přímo či
nepřímo, nezohledňují věk dotčených osob.
Kromě toho v souladu s pravidlem, které vyplývá z čl. 7 odst. 1, z čl. 27 prvního pododstavce a z čl. 29
odst. 1 služebního řádu, na jehož základě se úroveň pracovních míst určuje v závislosti na jejich povaze,
na jejich významu a na jejich rozsahu, nezávisle na kvalifikaci dotčených osob, srovnávací tabulka
obsažená v čl. 12 odst. 3 přílohy XIII služebního řádu rozlišuje mezi základní platovou třídou A*5
a vyšší platovou třídou A*6 za účelem zohlednění zkušenosti požadované pro pracovní místa této
úrovně.
Nelze tedy tvrdit, že čl. 12 odst. 3 přílohy XIII služebního řádu brání zohlednění odborné zkušenosti;
naopak orgánu oprávněnému ke jmenování ukládá ji v zájmu služby zohlednit při objektivním určení
úrovně obsazovaných pracovních míst.
                                                                                (viz body 55 až 59)
          Odkazy:
          Soudní dvůr: 22. prosince 2008, Centeno Mediavilla a další v. Komise, C-443/07 P, Sb. rozh. s. I-10945, bod 83
          Tribunál: 30. září 1998, Ryan v. Účetní dvůr, T-121/97, Recueil, s. II-3885, body 98 a 104; 29. listopadu 2006,
          Campoli v. Komise, T-135/05, Sb. VS s. I-A-2-297 a II-A-2-1527, bod 105; 11. července 2007, Centeno Mediavilla
          a další v. Komise, T-58/05, Sb. rozh. s. II-2523, body 86, 89 a 113
          Soud pro veřejnou službu: 19. června 2007, Davis a další v. Rada, F-54/06, Sb. VS s. I-A-1-165 a II-A-1-911, bod 81
2. Právo zaměstnanců téhož zaměstnavatele, kteří vykonávají práci téže hodnoty, na stejnou odměnu,
představuje konkrétní vyjádření obecné zásady rovnosti, jejíž dodržování má Soud pro veřejnou službu
za úkol zajišťovat. Toto právo je ostatně uvedeno v článku 7 Mezinárodního paktu o hospodářských,
sociálních a kulturních právech a v Úmluvě č. 111 Mezinárodní organizace práce.
Zásada rovného zacházení však nezakazuje jinak zacházet s různými srovnatelnými situacemi, pokud je
odlišnost odůvodněna objektivními a relevantními skutečnostmi, což přezkoumá soud.
V rámci reformy služebního řádu tedy zákonodárce mohl změnit soulad mezi platovými třídami
a pracovními místy, zejména tím, že přijal čl. 12 odst. 3 přílohy XIII služebního řádu, neboť
přechodnému ustanovení je vlastní, že s sebou nese výjimku z určitých pravidel služebního řádu,
jejichž použití je nutně dotčeno změnou režimu.
Za těchto podmínek na úředníky, kteří byli do tohoto postavení jmenováni po vstupu reformy
služebního řádu v platnost, nemůže být nahlíženo tak, že se nacházejí ve stejné právní situaci jako ti,
kteří byli přijati před 1. květnem 2004 a jejichž jmenování se řídilo dřívějším služebním řádem.
2                                                                                ECLI:EU:F:2010:117
 ---pagebreak---                                                    SHRNUTÍ – VĚC F-76/05
                                               TORIJANO MONTERO v. RADA
S přihlédnutím k reformě struktury platových tříd zákonodárce neporušil ani zásadu rovné odměny za
práci téže hodnoty tím, že úředníkům přijatým po uvedené reformě přiznal odměnu odpovídající
platové třídě, do níž byli zařazeni podle čl. 12 odst. 3 přílohy XIII služebního řádu, která je méně
příznivá než odměna odpovídající platové třídě, do níž byli zařazeni úředníci přijatí před 1. květnem
2004.
                                                                                (viz body 67 až 71)
         Odkazy:
         Soudní dvůr: 26. června 2001, Brunnhofer, C-381/99, Recueil, s. I-4961, bod 28; výše uvedený rozsudek Centeno
         Mediavilla a další v. Komise, body 77 až 79 a 105
         Tribunál: výše uvedený rozsudek Centeno Mediavilla a další v. Komise, body 75 až 80, 114, 126 a 129
3. Z článku 7 odst. 1 ve spojení s čl. 62 prvním pododstavcem služebního řádu, na jehož základě má
úředník právo na odměnu odpovídající jeho platové třídě a jeho platovému stupni, vyplývá, že po
určení platové třídy a tedy platové úrovně úředníka mu nelze svěřit pracovní místo, které neodpovídá
této platové třídě. Jinými slovy platová třída a tedy plat, na který má úředník nárok, určuje úkoly,
které mu mohou být zadány. V důsledku toho zásada souladu mezi platovou třídou a pracovním
místem také opravňuje každého úředníka odmítnout přidělení pracovního místa, které neodpovídá
jeho platové třídě, a tedy v konečném výsledku odmítnout činnosti, které neodpovídají jeho odměně.
Předcházející tvrzení není vyvráceno okolností, že čl. 5 odst. 4 služebního řádu a příloha I tohoto
služebního řádu v jeho znění vyplývajícím z nařízení č. 723/2004, kterým se mění služební řád
úředníků a pracovní řád ostatních zaměstnanců, nezakotvují pevný soulad mezi určenou činností
a určenou platovou třídou. Tato ustanovení totiž nemění zásadu vyplývající z čl. 7 odst. 1 služebního
řádu, podle níž úroveň obsazovaného pracovního místa musí být posouzena s přihlédnutím
k významu úkolů přidělovaných v dotčené funkční skupině a pouze s ohledem na zájem služby. Pouze
z nich vyplývá, že orgán oprávněný ke jmenování není zavázán určit přesnou platovou třídu
obsazovaného pracovního místa v oznámení o volném pracovním místě. Uvedený orgán je nicméně
povinen při výkonu své široké posuzovací pravomoci dbát na jedné straně na to, aby výčet platových
tříd, na které odkazuje v oznámení o volném pracovním místě, dostatečně odpovídal významu
dotčených úkolů, a na druhé straně na to, aby si jmenování do jedné z těchto platových tříd zachovalo
objektivní charakter zejména s přihlédnutím k významu úkolů, které budou plněny.
                                                                                (viz body 72 a 73)
         Odkazy:
         Tribunál: 7. května 1991, Jongen v. Komise, T-18/90, Recueil, s. II-187, bod 27; 8. července 2008, Komise
         v. Economidis, T-56/07 P, Sb. VS s. I-B-1-31 a II-B-1-213, body 82 až 86; 18. června 2009, Komise v. Traore,
         T-572/08 P, Sb. VS s. I-B-1-39 a II-B-1-223, body 38, 40 a 41
4. Zásada řádné správy nemá vyšší závaznost než nařízení. Totéž platí pro povinnost péče
administrativy ve vztahu k jejím zaměstnancům, která odráží rovnováhu mezi vzájemnými právy
a povinnostmi, jež služební řád vytvořil ve vztazích mezi veřejným orgánem a zaměstnanci veřejné
správy, a která se proto musí vždy nacházet v mezích dodržování platných norem.
ECLI:EU:F:2010:117                                                                                3
 ---pagebreak---                                                    SHRNUTÍ – VĚC F-76/05
                                                TORIJANO MONTERO v. RADA
Z důvodu postavení, které náleží zásadě řádné správy a povinnosti péče v hierarchii norem, se tedy
úředník, který byl jmenován v průběhu období od 1. května 2004 do 30. dubna 2006, nemůže na jejich
základě domáhat jiného výsledku, než jaký vyplývá z čl. 12 odst. 3 přílohy XIII služebního řádu, jímž je
vázána pravomoc orgánu.
                                                                                (viz body 94 a 95)
         Odkazy:
         Tribunál: 27. března 1990, Chomel v. Komise, T-123/89, Recueil, s. II-131, bod 32; 17. června 1993, Arauxo-Dumay
         v. Komise, T-65/92, Recueil, s. II-597, bod 37; 22. června 1994, Rijnoudt a Hocken v. Komise, T-97/92 a T-111/92,
         Recueil FP, s. I-A-159 a II-511, bod 104; 29. listopadu 2006, Campoli v. Komise, T-135/05, Sb. VS s. I-A-2-297
         a II-A-2-1527, bod 149
         Soud pro veřejnou službu: 25. ledna 2007, Chassagne v. Komise, F-43/05, Sb. VS s. I-A-1-27 a II-A-1-139, bod 111
4                                                                                ECLI:EU:F:2010:117


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 21. září 1983. # Deutsche Milchkontor GmbH a další proti Spolkové republice Německo. # Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Německo. # Spojené věci 205 až 215/82.


Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 26. října 1994. # Antonio Marcato proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci - Žaloba na neplatnost - Přípustnost - Povýšení - Žaloba na uplatnění odpovědnosti. # Věc T-18/93.


title: Rozsudek Soudního dvora (sedmého senátu) ze dne 13. března 2014.#Marc Brogsitter v. Fabrication de Montres Normandes EURL a Karsten Fräßdorf.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Landgericht Krefeld.#Prostor svobody, bezpečnosti a práva – Soudní příslušnost v občanských a obchodních věcech – Nařízení (ES) č. 44/2001 – Zvláštní příslušnost – Článek 5, body 1 a 3 – Žaloba na určení občanskoprávní odpovědnosti – Smluvní nebo deliktní povaha.#Věc C‑548/12.

text:
               Účastníci řízení
               Odůvodnění rozsudku
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci C‑548/12,
            jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Landgericht Krefeld (Německo) ze dne 27. září 2012, došlým Soudnímu dvoru dne 30. listopadu 2012, v řízení
            Marc Brogsitter
            proti
            Fabrication de Montres Normandes EURL,
            Karsten Fräßdorf,
            SOUDNÍ DVŮR (sedmý senát),
            ve složení J. L. da Cruz Vilaça, předseda senátu, J.‑C. Bonichot (zpravodaj), a A. Arabadžev, soudci,
            generální advokát: N. Jääskinen,
            vedoucí soudní kanceláře: A. Impellizzeri, rada,
            s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 28. listopadu 2013,
            s ohledem na vyjádření předložená:
            – za M. Brogsittera, Rechtsanwalt, jenž se zastupuje sám,
            – za Fabrication de Montres Normandes EURL a K. Fräβdorfa A. Mansourim, Rechtsanwalt,
            – za portugalskou vládu L. Inez Fernandesem a S. Nunes de Almeida, jako zmocněnci,
            – za Evropskou komisi W. Bogensbergerem a A.-M. Rouchaud-Joët, jako zmocněnci,
            s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
            vydává tento
            Rozsudek

            Odůvodnění rozsudku
            1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 5 bodu 1 nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2001, L 12, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 42).
            2. Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi M. Brogsitterem, s bydlištěm v Kempen (Německo), a Fabrication de Montres Normandes EURL (dále jen „Fabrication de Montres Normandes“), společností se sídlem v Brionne (Francie), a K. Fräβdorfem, s bydlištěm v Neuchâtel (Švýcarsko), jehož předmětem jsou žaloby podané M. Brogsitterem za různými účely z důvodu škod, které údajně utrpěl v důsledku nedovoleného jednání považovaného za nekalosoutěžní jednání.
            Právní rámec
            Unijní právo
            3. Článek 1 odst. 1 nařízení č. 44/2001 stanoví:
            „Toto nařízení se vztahuje na občanské a obchodní věci bez ohledu na povahu soudu. Nevztahuje se zejména na věci daňové, celní a správní.“
            4. Článek 2 odst. 1 nařízení č. 44/2001 stanoví:
            „Nestanoví-li toto nařízení jinak, mohou být osoby, které mají bydliště na území některého členského státu, bez ohledu na svou státní příslušnost žalovány u soudů tohoto členského státu.“
            5. Článek 5 nařízení č. 44/2001 stanoví:
            „Osoba, která má bydliště na území některého členského státu, může být v jiném členském státě žalována,
            1. a)	pokud předmět sporu tvoří smlouva nebo nároky ze smlouvy, u soudu místa, kde závazek, o nějž se jedná, byl nebo měl být splněn;
            b) pro účely tohoto ustanovení a pokud nebylo dohodnuto jinak, je místem plnění zmíněného závazku:
            – v případě prodeje zboží místo na území členského státu, kam podle smlouvy zboží bylo nebo mělo být dodáno,
            – v případě poskytování služeb místo na území členského státu, kde služby podle smlouvy byly nebo měly být poskytnuty,
            c) nepoužije-li se písmeno b), použije se písmeno a);
            […]
            3. ve věcech týkajících se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti u soudu místa, kde došlo nebo může dojít ke škodné události;
            […]“
            Spor v původním řízení a předběžná otázka
            6. Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že M. Brogsitter obchoduje s luxusními hodinkami. V roce 2005 podepsal smlouvu s výrobcem hodinek K. Fräβdorfem, v té době s bydlištěm ve Francii, na základě které se uvedený výrobce zavázal vyvinout hodinové strojky pro luxusní hodinky, které měly být sériově uvedeny na trh, na účet M. Brogsittera. Karsten Fräβdorf vykonával činnost v rámci společnosti Fabrication de Montres Normandes, ve které byl jediným akcionářem a zároveň ředitelem. Od roku 2010 má K. Fräβdorf bydliště ve Švýcarsku.
            7. Marc Brogsitter měl nést veškeré finanční náklady na vývoj dvou hodinových strojků, jež byly předmětem této smlouvy.
            8. Kromě práce na těchto dvou hodinových strojcích vytvářeli K. Fräβdorf a společnost Fabrication de Montres Normandes ve stejné době jiné hodinové strojky, jakož i pouzdra a číselníky, které měly být předvedeny na jejich účet na světovém veletrhu hodinek v Basileji (Švýcarsko) v měsících dubnu a květnu 2009. Hodlali je uvádět na trh pod svým jménem a na svůj účet prostřednictvím reklamy těchto výrobků na internetových stránkách v němčině a francouzštině.
            9. Marc Brogsitter tvrdí, že těmito posledně uvedenými činnostmi porušili žalovaní své smluvní povinnosti. Podle jeho názoru se K. Fräβdorf a společnost Fabrication de Montres Normandes zavázali pracovat výhradně pro něho, a nemohli tedy vyvíjet pod svým jménem a na svůj účet hodinové strojky, ani na nich pracovat, a to bez ohledu na to, zda byly tyto strojky totožné se strojky, jež byly předmětem smlouvy, či nikoli.
            10. Marc Brogsitter se domáhá ukončení sporných činností, jakož i poskytnutí náhrady škody z titulu deliktní odpovědnosti svých smluvních partnerů na základě, v rámci německé právní úpravy, zákona proti nekalé hospodářské soutěži (Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb) a § 823 odst. 2 občanského zákoníku (Bürgerliches Gesetzbuch), když tvrdí, že žalovaní svým nedovoleným jednáním porušili obchodní tajemství, rozvrátili jeho podnik a dopustili se podvodu a zpronevěry.
            11. Žalovaní se domáhali zamítnutí žaloby. Podali rovněž vzájemnou žalobu, v rámci které argumentovali tím, že sporné hodinové strojky mají v každém případě konstrukci odlišnou od té, která byla předmětem smlouvy, a nevztahuje se na ně výhradní právo. Žalovaní také vznesli námitku nepříslušnosti vycházející z toho, že podle čl. 5 bodu 1 nařízení č. 44/2001 jsou pro projednání všech návrhů M. Brogsittera místně příslušné pouze francouzské soudy, jelikož jak místo poskytnutí služby, jež byla předmětem sporné smlouvy, tak místo, kde došlo ke vzniku údajné škody, se nachází ve Francii.
            12. Společnost Fabrication de Montres Normandes vstoupila v průběhu řízení do likvidace. Likvidátor, jenž byl jmenován ve Francii, povolil právním zástupcům žalovaných, aby pokračovali v řízení.
            13. Z předkládacího rozhodnutí rovněž vyplývá, že Oberlandesgericht Düsseldorf (vrchní zemský soud v Düsseldorfu) v rozsudku ze dne 5. října 2011 již rozhodl o odvolání proti prvnímu rozsudku Landgericht Krefeld, který se prohlásil za místně nepříslušného. Oberlandesgericht Düsseldorf měl za to, že soud prvního stupně je na základě čl. 5 bodu 3 nařízení č. 44/2001 mezinárodně příslušný ve sporu, který mu byl předložen, pouze pro projednání návrhů z občanskoprávní odpovědnosti deliktní povahy podaných M. Brogsitterem. Další návrhy naopak podle jeho názoru patří mezi případy, kdy „předmět sporu tvoří smlouva nebo nároky ze smlouvy“ ve smyslu čl. 5 bodu 1 tohoto nařízení, a měly by být projednány francouzským soudem.
            14. Landgericht Krefeld si nicméně klade otázku, zda s ohledem na okolnosti projednávaného případu, a zejména existenci smlouvy mezi stranami sporu, by žaloby na určení odpovědnosti, které mu byly předloženy, neměly být rovněž považovány za žaloby patřící mezi případy, kdy „předmět sporu tvoří smlouva nebo nároky ze smlouvy“ ve smyslu čl. 5 bodu 1 nařízení č. 44/2001, a být projednány spíše francouzským soudem.
            15. Za těchto okolností se Landgericht Krefeld rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
            „Má být čl. 5 bod 1 nařízení [č. 44/2001] vykládán v tom smyslu, že žalobce, který tvrdí, že byl poškozen [nekalosoutěžním] jednáním svého smluvního partnera usazeného v jiném členském státě, které je nutno podle německého práva považovat za deliktní, uplatňuje proti tomuto partnerovi rovněž nároky ze smlouvy, a to i tehdy, když se ve své žalobě opírá o právní základ vycházející z deliktní občanskoprávní odpovědnosti?“
            K předběžné otázce
            16. Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda žaloby na určení občanskoprávní odpovědnosti, jako jsou žaloby, o něž se jedná ve věci v původním řízení, kterou je nutno podle vnitrostátního práva považovat za deliktní, musí být s ohledem na smlouvu mezi účastníky původního řízení nicméně považovány za žaloby patřící mezi případy, kdy „předmět sporu tvoří smlouva nebo nároky ze smlouvy“ ve smyslu čl. 5 bodu 1 písm. a) nařízení č. 44/2001.
            17. Úvodem je třeba zamítnout jako neopodstatněnou námitku nepřípustnosti vznesenou M. Brogsitterem, podle které je tato otázka irelevantní, jelikož předkládající soud by měl být v každém případě považován za místně příslušný podle čl. 5 bodu 1 písm. b) nařízení č. 44/2001, který se vztahuje na smlouvy o prodeji zboží, nebo podle čl. 5 bodu 3 tohoto nařízení. Taková argumentace se totiž omezuje na výklad, který má být dán ustanovením unijního práva dotčeným ve věci v původním řízení, a tudíž není důvodem pro nepřípustnost otázky položené v rámci řízení o předběžné otázce.
            18. Je třeba rovněž připomenout, že z ustálené judikatury vyplývá, že pojem „předmět sporu tvoří smlouva nebo nároky ze smlouvy“ ve smyslu čl. 5 bodu 1 písm. a) nařízení č. 44/2001 a pojem „ve věcech týkajících se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti“ ve smyslu čl. 5 bodu 3 tohoto nařízení musí být vykládány autonomně, a to především s přihlédnutím k systematice a cílům tohoto nařízení, aby bylo zajištěno jeho jednotné uplatňování ve všech členských státech (zejména viz rozsudek ze dne 18. července 2013, ÖFAB, C‑147/12, bod 27). Nemohou být proto chápány jako odkaz na kvalifikaci právního vztahu projednávaného před vnitrostátním soudem v příslušném vnitrostátním právu.
            19. Dále, jelikož nařízení č. 44/2001 ve vztazích mezi členskými státy nahradilo Úmluvu ze dne 27. září 1968 o soudní příslušnosti a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 1972, L 299, s. 32), ve znění následujících úmluv o přistoupení nových členských států k této úmluvě (dále jen „Bruselská úmluva“), platí výklad ustanovení Bruselské úmluvy podaný Soudním dvorem rovněž pro ustanovení tohoto nařízení, pokud lze ustanovení těchto nástrojů kvalifikovat jako rovnocenná (výše uvedený rozsudek ÖFAB, bod 28). Tak je tomu u čl. 5 bodu 1 písm. a) nařízení č. 44/2001 ve vztahu k čl. 5 bodu 1 Bruselské úmluvy a u čl. 5 bodu 3 tohoto nařízení ve vztahu k čl. 5 bodu 3 této úmluvy (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek, ÖFAB, bod 29).
            20. V tomto ohledu z ustálené judikatury vyplývá, že „[věci týkající] se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti“ ve smyslu čl. 5 bodu 3 nařízení č. 44/2001 zahrnují všechny návrhy, které usilují o určení odpovědnosti žalovaného a které nesouvisí se „[smlouvou nebo nároky ze smlouvy]“ ve smyslu čl. 5 bodu 1 písm. a) tohoto nařízení (v tomto smyslu zejména viz rozsudek ze dne 27. září 1988, Kalfelis, 189/87, Recueil, s. 5565 bod 17).
            21. Za účelem určení povahy návrhů na určení občanskoprávní odpovědnosti podaných k předkládajícímu soudu je proto důležité nejprve ověřit, zda bez ohledu na svou kvalifikaci ve vnitrostátním právu mají smluvní povahu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 1. října 2002, Henkel, C‑167/00, Recueil, s. I‑8111, bod 37).
            22. Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že účastníci původního řízení jsou vázáni smlouvou.
            23. Avšak pouhá skutečnost, že jedna ze smluvních stran podá žalobu na určení občanskoprávní odpovědnosti proti druhé smluvní straně, nestačí k závěru, že tato žaloba patří mezi případy, kdy „předmět sporu tvoří smlouva nebo nároky ze smlouvy“ ve smyslu čl. 5 bodu 1 písm. a) nařízení č. 44/2001.
            24. Je tomu tak pouze, pokud lze vytýkané jednání považovat za porušení smluvních povinností, jež mohou být určeny s přihlédnutím k předmětu smlouvy.
            25. Tak tomu bude a priori  v případě, kdy se smlouva mezi žalovaným a žalobcem jeví jako nezbytná k prokázání dovolené či naopak nedovolené povahy jednání vytýkaného první osobě osobou druhou.
            26. Předkládajícímu soudu tedy přísluší ověřit, zda je předmětem žalob podaných žalobcem v původním řízení návrh na náhradu škody, za jejíž příčinu lze rozumně považovat porušení práv a povinností ze smlouvy mezi účastníky původního řízení, kteroužto by bylo nutné vzít v úvahu při rozhodování o žalobě.
            27. Je-li tomu tak, souvisí tyto žaloby se „[smlouvou nebo nároky ze smlouvy]“ ve smyslu čl. 5 bodu 1 písm. a) nařízení č. 44/2001. V opačném případě musí být považovány za žaloby spadající do oblasti „[deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti]“ ve smyslu čl. 5 bodu 3 nařízení č. 44/2001.
            28. Je třeba rovněž uvést, že v prvním případě se místní příslušnost v oblasti smluv nebo nároků ze smluv určí v souladu s hraničními určovateli vymezenými v čl. 5 b odu 1 písm. b) nařízení č. 44/2001, je-li smlouva dotčená ve věci v původním řízení smlouvou o prodeji zboží nebo poskytnutí služeb ve smyslu tohoto ustanovení. Jak stanoví čl. 5 bod 1 písm. c) nařízení č. 44/2001, pouze když smlouva nespadá ani do jedné z těchto dvou kategorií, je třeba určit soudní příslušnost v souladu s hraničními určovateli stanoveným v čl. 5 bodu 1 písm. a) nařízení č. 44/2001 (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 23. dubna 2009, Falco Privatstiftung a Rabitsch, C‑533/07, Sb. rozh. s. I‑3327, bod 40, jakož i ze dne 19. prosince 2013, Corman-Collins SA, C‑9/12, bod 42).
            29. Na položenou otázku je tedy třeba odpovědět tak, že žaloby na určení občanskoprávní odpovědnosti, jako jsou žaloby, o něž se jedná ve věci v původním řízení, kterou je nutno podle vnitrostátního práva považovat za deliktní, musí být nicméně považovány za žaloby patřící mezi případy, kdy „předmět sporu tvoří smlouva nebo nároky ze smlouvy“ ve smyslu čl. 5 bodu 1 písm. a) nařízení č. 44/2001, pokud lze vytýkané jednání považovat za porušení smluvních povinností, jež mohou být určeny podle předmětu smlouvy.
            K nákladům řízení
            30. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

            Výrok
            Z těchto důvodů Soudní dvůr (sedmý senát) rozhodl takto:
            Žaloby na určení občanskoprávní odpovědnosti, jako jsou žaloby, o něž se jedná ve věci v původním řízení, kterou je nutno podle vnitrostátního práva považovat za deliktní, musí být nicméně považovány za žaloby patřící mezi případy, kdy „předmět sporu tvoří smlouva nebo nároky ze smlouvy“ ve smyslu čl. 5 bodu 1 písm. a) nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech, pokud lze vytýkané jednání považovat za porušení smluvních povinností, jež mohou být určeny s přihlédnutím k předmětu smlouvy.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 18. prosince 2014.#Somalische Vereniging Amsterdam en Omgeving (Somvao) v. Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Raad van State (Nizozemsko).#Řízení o předběžné otázce – Ochrana finančních zájmů Evropské unie – Nařízení (ES, Euratom) č. 2988/95 – Článek 4 – Souhrnný rozpočet Unie – Nařízení (ES, Euratom) č. 1605/2002 – Článek 53b odst. 2 – Rozhodnutí 2004/904/ES – Evropský fond pro uprchlíky na období 2005 až 2010 – Článek 25 odst. 2 – Právní základ povinnosti vymáhat nazpět dotaci v případě nesrovnalostí“.#Věc C‑599/13.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      18. prosince 2014 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Ochrana finančních zájmů Evropské unie — Nařízení (ES, Euratom) č. 2988/95 — Článek 4 — Souhrnný rozpočet Unie — Nařízení (ES, Euratom) č. 1605/2002 — Článek 53b odst. 2 — Rozhodnutí 2004/904/ES — Evropský fond pro uprchlíky na období 2005 až 2010 — Článek 25 odst. 2 — Právní základ povinnosti vymáhat nazpět dotaci v případě nesrovnalostí“
      Ve věci C‑599/13,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Raad van State (Nizozemsko) ze dne 20. listopadu 2013, došlým Soudnímu dvoru dne 22. listopadu 2013, v řízení

         Somalische Vereniging Amsterdam en Omgeving (Somvao)

      proti

         Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie,

      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení M. Ilešič, předseda senátu, A. Ó Caoimh, C. Toader (zpravodajka), E. Jarašiūnas a C. G. Fernlund, soudci,
      generální advokátka: J. Kokott,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za nizozemskou vládu M. Bulterman a M. Noort, jakož i J. Langerem, jako zmocněnci,

               —

               za estonskou vládu N. Grünberg, jako zmocněnkyní,

               —

               za Evropskou komisi D. Maidani, jakož i B.‑R. Killmannem a G. Wilsem, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 4 nařízení Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 ze dne 18. prosince 1995 o ochraně finančních zájmů Evropských společenství (Úř. věst. L 312, s. 1; Zvl. vyd. 01/01, s. 340), čl. 53 odst. 2 první věta a písm. c) nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002 ze dne 25. června 2002, kterým se stanoví finanční nařízení o souhrnném rozpočtu Evropských společenství (Úř. věst. L 248, s. 1; Zvl. vyd. 01/04, s. 74) ve znění nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1995/2006 ze dne 13. prosince 2006 (Úř. věst. L 390, s. 1, dále jen „nařízení č. 1605/2002“), jakož i čl. 25 odst. 2 rozhodnutí Rady 2004/904/ES ze dne 2. prosince 2004 o zřízení Evropského fondu pro uprchlíky na období 2005 až 2010 (Úř. věst. L 381, s. 52).

               2

               Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi spolkem Somalische Vereniging Amsterdam en Omgeving (Somálský spolek Amsterdamu a jeho okolí, dále jen „Somvao“), který má sídlo v Amsterdamu (Nizozemsko) a Staatsecretaris van Veiligheid en Justitie (Státní tajemník pro bezpečnost a spravedlnost, dále jen „Staatssecretaris“) ve věci rozhodnutí tohoto orgánu snížit a vymáhat nazpět část dotace poskytnuté tomuto spolku z uvedeného Evropskému fondu pro uprchlíky.

         Právní rámec

         Unijní právo

      Nařízení (EHS) č. 4253/88

               3

               Článek 23 odst. 1 nařízení Rady (EHS) č. 4253/88 ze dne 19. prosince 1988, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení (EHS) č. 2052/88, pokud jde o koordinaci mezi činnostmi jednotlivých strukturálních fondů navzájem a mezi těmito činnostmi a operacemi Evropské investiční banky a jinými stávajícími finančními nástroji (Úř. věst. L 374, s. 1) ve znění nařízení Rady (EHS) č. 2082/93 ze dne 20. července 1993 (Úř. věst. L 193, s. 20, dále jen „nařízení č. 4253/88“) zní takto:
               „1.   Aby bylo zaručeno úspěšné dokončení akcí prováděných veřejnými nebo soukromými investory, členské státy při provádění akcí přijmou nezbytná opatření k:

                        —

                        pravidelnému ověřování, že činnosti financované Společenstvím byly řádně provedeny,

                        —

                        předcházení nesrovnalostem a jejich postihování,

                        —

                        zpětnému vymáhání prostředků ztracených v důsledku zneužití nebo nedbalosti. Pokud členský stát nebo prováděcí orgán neprokáží, že za nesrovnalost či nedbalost nenesou odpovědnost, ručí členský stát za zpětné získání všech neoprávněně vyplacených částek. U globálních grantů může zprostředkovatel se souhlasem členského státu a Komise využít bankovní záruky či jakéhokoli jiného zajištění tohoto rizika.

                  […]“ (neoficiální překlad)

         Nařízení č. 2988/95

               4

               Třetí až pátý bod odůvodnění nařízení č. 2988/95 uvádí:
               „vzhledem k tomu, že pravidla pro [finanční] decentralizovanou správu a kontrolní systémy jsou předmětem různých podrobných předpisů pro dané politiky Společenství; že je však důležité bojovat ve všech oblastech proti jednáním, která poškozují finanční zájmy Společenství;
               vzhledem k tomu, že má-li být boj proti podvodům poškozujícím finanční zájmy Společenství účinný, musí být stanoven společný právní rámec pro všechny oblasti politik Společenství;
               vzhledem k tomu, že jednání představující nesrovnalosti a s nimi související správní opatření a sankce jsou stanoveny v souladu s tímto nařízením v odvětvových předpisech“.

               5

               Článek 1 tohoto nařízení stanoví:
               „1.   Pro účely ochrany finančních zájmů Evropských společenství se přijímají obecná pravidla týkající se stejnorodých kontrol a správních opatření a sankcí postihujících nesrovnalosti s ohledem na právo Společenství.
               2.   Nesrovnalostí se rozumí jakékoli porušení právního předpisu Společenství vyplývající z jednání nebo opomenutí hospodářského subjektu, v důsledku kterého je nebo by mohl být poškozen souhrnný rozpočet Společenství nebo rozpočty Společenstvím spravované, a to buď snížením nebo ztrátou příjmů z vlastních zdrojů vybíraných přímo ve prospěch Společenství, nebo formou neoprávněného výdaje.“

               6

               Článek 4 nařízení č. 2988/95, který se nachází v hlavě II, nadepsané „Správní opatření a sankce“, stanoví:
               „1.   Každá nesrovnalost vede zpravidla k odnětí neoprávněně získané výhody

                        —

                        formou povinnosti zaplatit nebo nahradit dlužné nebo neoprávněně získané částky,

                  […]
               2.   Použití opatření uvedených v odstavci 1 se omezuje na odnětí získané výhody s připočtením je-li to stanoveno úroků, které mohou být určeny paušálně.
               […]
               4.   Opatření uvedená v tomto článku nejsou považována za sankce.“

         Nařízení č. 1605/2002

               7

               Hlava IV nařízení č. 1605/2002, která se nachází v první části tohoto nařízení, je nadepsána „Plnění rozpočtu“. Kapitola 2 této hlavy IV se týká způsobů plnění rozpočtu. Obsahuje články 53 až 57 tohoto nařízení. Článek 53 uvedeného nařízení stanoví:
               „Komise plní rozpočet v souladu s články 53a až 53d některým z těchto způsobů:

                        a)

                        centralizovaným řízením;

                        b)

                        sdíleným nebo decentralizovaným řízením;

                        c)

                        společným řízením s mezinárodními organizacemi.“

               8

               Článek 53 uvedeného nařízení stanoví:
               „1.   Plní-li Komise rozpočet sdíleným řízením, jsou úkoly plnění rozpočtu pověřeny členské státy. Tato metoda se uplatňuje zejména u činností uvedených v hlavách I a II části druhé.
               2.   Aniž jsou dotčena doplňková ustanovení příslušných odvětvových předpisů a aby bylo ve sdíleném řízení zajištěno, že finanční prostředky jsou používány v souladu s platnými předpisy a zásadami, přijmou členské státy veškerá potřebná právní a správní nebo jiná opatření nezbytná pro ochranu finančních zájmů Společenství. K tomuto účelu členské státy zejména:
               […]

                        c)

                        zpětně získávají neoprávněně vyplacené nebo nesprávně použité finanční prostředky nebo finanční prostředky ztracené v důsledku nesrovnalosti nebo omylů;

                  […]
               K tomuto účelu členské státy provádějí kontroly a zavedou v souladu s článkem 28a účinný a účelný systém vnitřní kontroly […]. Zahajují veškerá nutná a vhodná správní a soudní řízení.
               […]“

               9

               Článek 212 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU, Euratom) č. 966/2012 ze dne 25. října 2012, kterým se stanoví finanční pravidla o souhrnném rozpočtu Unie a o zrušení nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002 (Úř. věst. L 298, s. 1), zrušil s účinkem od 31. prosince 2013 článek 53b nařízení č. 1605/2002.

         Rozhodnutí 2004/904

               10

               Článek 25 rozhodnutí 2004/904, který je nadepsán „Účetní kontrola a finanční opravy prováděné členskými státy“, stanoví:
               „1.   Aniž je dotčena odpovědnost Komise za plnění souhrnného rozpočtu Evropské unie, přebírají členské státy v prvním stupni odpovědnost za finanční kontrolu akcí. K tomuto účelu přijmou opatření, která zahrnují:
               […]

                        b)

                        předcházení, zjišťování a opravy nesrovnalostí, přičemž o tom uvědomí Komisi v souladu s pravidly a průběžně informují Komisi o vývoji správních a soudních řízení;

                  […]
               2.   Při potvrzení nesrovnalosti provedou členské státy požadované finanční opravy, přičemž přihlédnou k tomu, zda se jedná o ojedinělý nebo opakující se případ. Opravy prováděné členským státem spočívají ve zrušení celého příspěvku Společenství nebo jeho části, a není-li částka vrácena ve lhůtě povolené příslušným členským státem, přičítá se úrok z prodlení ve výši stanovené v čl. 26 odst. 4.
               […]“

               11

               Článek 32 tohoto rozhodnutí, nadepsaný „Určení“, stanoví:
               „Toto rozhodnutí je určeno členským státům v souladu se Smlouvou o založení Evropského společenství.“

         Rozhodnutí 2006/399/ES

               12

               Rozhodnutím 2006/399/ES ze dne 20. ledna 2006, kterým se stanoví podrobná pravidla pro provádění rozhodnutí Rady 2004/904/ES týkající se uznatelnosti výdajů v rámci akcí prováděných v členských státech a spolufinancovaných Evropským fondem pro uprchlíky (Úř. věst. L 162, s. 1) stanovila Komise podmínky uznatelnosti uvedených výdajů.

               13

               Konkrétně podle pravidla č. 6 přílohy rozhodnutí 2006/399 musí náklady skutečně vzniknout, musí odpovídat platbám příjemce, musí být evidovány v účetnictví nebo v daňových dokladech příjemce a musí být zjistitelné a ověřitelné. Platby prováděné příjemci jsou zpravidla doloženy potvrzenými fakturami. Nelze-li tyto faktury přiložit, jsou platby doloženy účetními doklady nebo podklady s rovnocennou průkazní hodnotou.

         Nizozemské právo

               14

               Článek 4:49 odst. 1 obecného zákona o správním právu (Algemene Wet Bestuursrecht, dále jen „Awb“) v odstavci 1 stanoví:
               „Správní orgán může rozhodnutí o poskytnutí dotace zrušit nebo změnit v neprospěch příjemce:

                        a)

                        z důvodu skutečností nebo okolností, o nichž nemohl v době poskytnutí dotace z rozumných důvodů vědět a na jejichž základě by dotace byla poskytnuta ve výši nižší, než byla výše stanovená v rozhodnutí o jejím poskytnutí;

                        b)

                        pokud rozhodnutí o poskytnutí dotace bylo nesprávné a příjemce o tom věděl nebo vědět měl;

                        c)

                        pokud po rozhodnutí o poskytnutí dotace příjemce nesplní povinnosti vázané na poskytnutí dotace.“

               15

               Článek 4:57 odst. 1 Awb zní takto:
               „Dotace a zálohy, které byly vyplaceny neoprávněně, mohou být správním orgánem vymáhány nazpět“.

               16

               Prováděcí rámec Evropského fondu pro uprchlíky v Nizozemsku, víceletý program 2005–2007 (Uitvoeringskader Europees Vluchtelingenfonds Nederland, Meerjarenprogramma 2005–2007, dále jen „vnitrostátní prováděcí rámec“), který byl přijat na základě rozhodnutí 2006/399, v odstavci 2.1 stanoví, že příjemce nese odpovědnost za poskytnutí údajů a předložení srozumitelné a ověřitelné dokumentace projektu.

               17

               Odstavec 2.2 tohoto vnitrostátního prováděcího rámce, nadepsaný „Finanční správa“, odkazuje na rozhodnutí 2006/399, pokud jde o podrobná pravidla týkající se uznatelných nákladů.

         Skutkové okolnosti sporu v původním řízení a předběžné otázky

               18

               Somvao je spolkem, který vyvíjí činnost ve prospěch somálské komunity v Amsterdamu a okolí tohoto města. Dne 18. srpna 2005 podal žádost o dotaci na projekt pomoci uprchlíkům nazvaný „Tesfa Himilo II“ (dále jen „projekt“), který se měl uskutečnit v období od 1. května 2005 do 30. května 2008. Za účelem uskutečnění tohoto projektu Somvao spolupracoval se Stichting Dir, etiopskou organizací, která má své sídlo také v Amsterdamu. Projekt se týkal podpory začleňování Etiopanů a Somálců do nizozemské společnosti a jejich účasti na jejím životě, zejména vypracováváním a nabízením zvláštních programů sociálního a profesního začleňování určených mladým lidem, ženám a starším lidem.

               19

               Rozhodnutím ze dne 27. dubna 2006 Staatssecretaris přiznal Somvao dotaci na první fázi projektu ve výši 199761 eur, což představovalo 45 % uznatelných nákladů, které měly být poskytnuty z Evropského fondu pro uprchlíky.

               20

               Pokud jde o podmínky poskytnutí dotace, rozhodnutí Staatssecretaris ze dne 27. dubna 2006 odkazovalo na vnitrostátní rámec provádění Evropského fondu pro uprchlíky v Nizozemsku.

               21

               Po předložení závěrečného vyúčtování byla rozhodnutím ze dne 27. července 2007 dotace stanovena v uvedené výši. Předkládající soud uvádí, že pro stanovení této výše vzal Staatssecretaris v úvahu jen údaje, které byly poskytnuty v žádosti o dotaci na první fázi projektu, a neověřil všechny dokumenty projektu.

               22

               V únoru 2009 z podnětu Komise provedla auditorská společnost kontrolu řádného čerpání dotace, v jejímž průběhu byla zkoumána vyúčtování nákladů na projekt předložená Somvao. Poté, co tato společnost zohlednila připomínky Somvao, dospěla dne 6. října 2009 k závěru, že velká část nákladových položek a vyúčtování uvedených Somvao, zejména pokud šlo o náklady na zaměstnance, nebyla jasně a přijatelně odůvodněna, takže dotace ve výši 188675,87 eur byla vyplacena neoprávněně.

               23

               Rozhodnutím ze dne 12. listopadu 2009 Staatssecretaris na základě závěrečné kontrolní zprávy změnil rozhodnutí ze dne 27. července 2007 o stanovení výše dotace tak, že snížil dotaci na částku 11085,13 eur a nařídil vrácení rozdílu, a sice 188675,87 eur.

               24

               Vzhledem k tomu, že Staatssecretaris dne 31. května 2010 v návaznosti na odvolání podané Somvao potvrdil rozhodnutí ze dne 12. listopadu 2009, podal uvedený spolek žalobu proti rozhodnutí Staatssecretaris ze dne 12. listopadu 2009 k Rechtbank Amsterdam. Rozsudkem ze dne 22. září 2011 prohlásil tento soud žalobu za neopodstatněnou. Konkrétně rozhodl, že Staatssecretaris sice nemohl vyvodit z vnitrostátního práva pravomoc změnit v neprospěch Somvao výši dotace, která mu byla přiznána, byl však povinen změnit tuto výši na základě čl. 25 odst. 2 rozhodnutí 2004/904.

               25

               Somvao podal proti tomuto rozsudku odvolání k Afdeling Bestuursrechtspraak (oddělení sporné správní agendy) Raad van State.

               26

               Raad van State má za to, že nesplnění povinnosti vést řádné účetnictví projektu, které konstatoval Staatssecretaris, představuje nesrovnalost definovanou v čl. 1 odst. 2 nařízení č. 2988/95. Předkládající soud má podobně jako Rechtbank Amsterdam za to, že na skutečnost, že Somvao nevedl jasné účetnictví, nelze nahlížet jako na jeden z případů uvedených v čl. 4:49 odst. 1 písm. a) až c) Awb, který umožňuje správnímu orgánu zrušit nebo změnit rozhodnutí o stanovení výše dotace v neprospěch příjemce, jelikož neexistence řádného účetnictví projektu je okolností, která již měla být Staatssecretaris známa, pokud dotčená dotace byla poskytnuta. Raad van State dospěl k závěru, že rozhodnutí o změně dotace a o nařízení jejího vymáhání, nemá právní základ ve vnitrostátním právu.

               27

               Tento soud si proto klade otázku, zda rozhodnutí o snížení již poskytnuté dotace a o nařízení zpětného vymáhání neoprávněně vyplacených částek, může mít právní základ v unijním právu v případě, že jsou zjištěny takové nesrovnalosti, jako jsou ty, o něž se jedná v případě, jenž mu byl předložen. Konkrétně si klade otázku, zda článek 4 nařízení č. 2988/95, čl. 53b odst. 2 první věta a písm. c) nařízení č. 1605/2002 či čl. 25 odst. 2 rozhodnutí 2004/904 mohou být právním základem rozhodnutí snížit dotaci poskytnutou z Evropského fondu pro uprchlíky a vymoci velkou část této dotace zpět.

               28

               S odkazem na rozsudky Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening a další (C‑383/06 až C‑385/06, EU:C:2008:165), jakož i Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre (C‑465/10, EU:C:2011:867), týkající se nařízení č. 4253/88, předkládající soud tvrdí, že z těchto rozsudku lze podle všeho vyvodit, že obecné pravidlo, jehož cílem je ochrana finančních zájmů Unie, nemůže představovat právní základ rozhodnutí o snížení dotace a o jejím vymáhání. Právním základem takového rozhodnutí by mohlo být jen specifické pravidlo. Podle předkládajícího soudu by to znamenalo, že nařízení č. 2988/95 a č. 1605/2002 nemohou být právním základem rozhodnutí nařizujícího snížení dotace a její zpětné vymáhání.

               29

               Předkládající soud má kromě toho pochybnosti o tom, že čl. 25 odst. 2 rozhodnutí 2004/904 může být právním základem rozhodnutí o snížení poskytnuté dotace, vzhledem k tomu, že toto rozhodnutí, které je určeno výlučně členským státům, nemůže samo o sobě založit povinnosti jednotlivce.

               30

               Za těchto okolností se Raad van State rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Jsou článek 4 nařízení č. 2988/95 nebo čl. 53b odst. 2 první věta a písm. c) nařízení č. 1605/2002 právním základem rozhodnutí o změně dotace z Evropského fondu pro uprchlíky v neprospěch příjemce a o jejím zpětném vymáhání vnitrostátními orgány?

                        2)

                        Může být čl. 25 odst. 2 rozhodnutí 2004/904 právním základem rozhodnutí o změně dotace z Evropského fondu pro uprchlíky, jejíž výše již byla stanovena, v neprospěch příjemce a o jejím vymáhání vnitrostátními orgány, aniž by k tomu bylo nezbytné zmocnění podle vnitrostátního práva?“

         K předběžným otázkám

         K první otázce

               31

               Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda článek 4 nařízení č. 2988/95 nebo čl. 53b odst. 2 první věta a písm. c) nařízení č. 1605/2002 musí být vykládány v tom smyslu, že pokud neexistuje právní základ ve vnitrostátním právu, je jedno z těchto ustanovení právním základem rozhodnutí vnitrostátních orgánů o změně v neprospěch příjemce částky dotace poskytnuté z Evropského fondu pro uprchlíky v rámci sdílené správy mezi Komisí a členskými státy a o nařízení vymáhání podstatné části této částky od příjemce.

               32

               Pokud jde o nařízení č. 2988/95, je třeba připomenout, že podle jeho čl. 1 odst. 1 zavádí toto nařízení obecná pravidla týkající se stejnorodých kontrol a správních opatření a sankcí postihujících nesrovnalosti s ohledem na unijní právo, a to – jak vyplývá ze třetího bodu odůvodnění uvedeného nařízení – s cílem bojovat ve všech oblastech proti jednáním, která poškozují finanční zájmy Unie (v tomto smyslu viz rozsudky FranceAgriMer, C‑670/11, EU:C:2012:807, bod 41 a citovaná judikatura, jakož i Cruz & Companhia, C‑341/13, EU:C:2014:2230, bod 43).

               33

               Jak vyplývá ze čtvrtého bodu odůvodnění nařízení č. 2988/95, má-li být boj proti podvodům poškozujícím finanční zájmy Unie účinný, musí být vytvořen společný právní rámec pro všechny oblasti unijních politik. Kromě toho podle pátého bodu odůvodnění téhož nařízení jsou jednání představující nesrovnalosti a s nimi související správní opatření a sankce stanoveny v souladu s nařízením č. 2988/95 v odvětvových předpisech. V oblasti kontrol a postihování nesrovnalostí, ke kterým došlo v oblasti unijního práva, stanovil unijní zákonodárce přijetím nařízení č. 2988/95 řadu zásad a požadoval, aby se těmito zásadami obecně řídila všechna odvětvová nařízení (rozsudek FranceAgriMer, EU:C:2012:807, body 42 a 43, jakož i citovaná judikatura).

               34

               Nařízení č. 2988/95 je tedy určené k tomu, aby řešilo každou situaci, ve které jde o „nesrovnalost“ ve smyslu článku 1 tohoto nařízení, tj. porušení ustanovení unijního práva vyplývající z jednání nebo opomenutí hospodářského subjektu, jehož důsledkem je nebo by bylo poškození souhrnného rozpočtu Unie nebo rozpočtů spravovaných Unií, a to buď snížením nebo ztrátou příjmů z vlastních zdrojů vybíraných přímo ve prospěch Unie, nebo formou neoprávněného výdaje (rozsudek FranceAgriMer, EU:C:2012:807, bod 44).

               35

               Jak stanoví čl. 4 odst. 1 první odrážka nařízení č. 2988/95, každá nesrovnalost vede zpravidla k odnětí neoprávněně získané výhody, zejména formou povinnosti zaplatit nebo nahradit dlužné nebo neoprávněně získané částky (rozsudek FranceAgriMer, EU:C:2012:807, bod 46 a citovaná judikatura).

               36

               Soudní dvůr již ohledně povinnosti vydat výhodu, která byla bezdůvodně získána protiprávními praktikami, uvedl, že tato povinnost není sankcí, nýbrž pouze důsledkem zjištění, že podmínky vyžadované pro získání výhody plynoucí z unijní právní úpravy nebyly splněny, čímž se získaná výhoda stala neoprávněnou (v tomto smyslu viz rozsudky Pometon, C‑158/08, EU:C:2009:349, bod 28 a citovaná judikatura, jakož i Cruz & Companhia, EU:C:2014:2230, bod 45).

               37

               Soudní dvůr však také uvedl, že nařízení č. 2988/95 stanoví pouze obecná pravidla kontroly a sankcí s cílem ochránit finanční zájmy Unie. Vymáhání nesprávně použitých finančních prostředků tedy musí být provedeno na základě jiných ustanovení, a sice na základě odvětvových právních předpisů (v tomto smyslu viz rozsudek Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre, EU:C:2011:867, bod 33 a citovaná judikatura).

               38

               Je tudíž třeba ověřit, zda takové opatření, jako je opatření, o které se jedná v původním řízení, může být přijato na základě čl. 53b odst. 2 úvodní věty a písm. c) nařízení č. 1605/2002.

               39

               Úvodem je třeba připomenout, že článek 53 nařízení č. 1605/2002 byl vložen do unijního práva nařízením č. 1995/2006. I když toto nařízení bylo mezitím zrušeno, v době rozhodné z hlediska skutečností původního sporu bylo platné.

               40

               Nařízení č. 1605/2002, které bylo přijato na základě článku 279 ES, jenž je nyní článkem 322 SFEU a jenž umožňoval přijetí finančních pravidel stanovících zejména podrobnosti týkající se sestavování a plnění souhrnného rozpočtu Unie, stanoví ve svém čl. 53 písm. a) až c), že Komise plní souhrnný rozpočet centralizovaným řízením, sdíleným nebo decentralizovaným řízením nebo společným řízením s mezinárodními organizacemi.

               41

               Jak vyplývá z nadpisu kapitoly 2 hlavy IV nařízení č. 1605/2002, článek 53 tohoto nařízení upravuje způsob plnění souhrnného rozpočtu Unie v oblasti sdíleného řízení. Podle odstavce 1 tohoto ustanovení platí, že pokud Komise spolupracuje s členskými státy na plnění rozpočtu sdíleným řízením ve smyslu čl. 53 odst. 1 písm. b) téhož nařízení, jsou úkoly plnění rozpočtu pověřeny členské státy.

               42

               Článek 53b odst. 2 úvodní věta a písm. c) nařízení č. 1605/2002 stanoví, že členské státy musí přijmout veškerá potřebná právní a správní nebo jiná opatření nezbytná pro ochranu finančních zájmů Unie, zejména zpětně získávají neoprávněně vyplacené nebo nesprávně použité finanční prostředky nebo finanční prostředky ztracené v důsledku nesrovnalosti nebo omylů.

               43

               Je třeba uvést, že znění tohoto ustanovení je obdobné znění čl. 23 odst. 1 třetí odrážky nařízení č. 4253/88, které je na rozdíl od nařízení č. 1605/2002, odvětvovým nařízením.

               44

               Soudní dvůr již ohledně čl. 23 odst. 1 třetí odrážky nařízení č. 4253/88 konstatoval, že zakládá povinnost členských států vymáhat prostředky ztracené v důsledku zneužití nebo nedbalosti a není k tomu třeba zmocnění podle vnitrostátního práva. Jakýkoli výkon diskreční pravomoci dotčeným členským státem v otázce, zda má vyžadovat vrácení neoprávněně nebo protiprávně vyplacených prostředků Společenství, či nikoli, by byl v rozporu s uvedenou povinností zpětného vymáhání (viz rozsudek Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre, EU:C:2011:867, body 34 a 35, jakož i citovaná judikatura).

               45

               Jednoznačné a nepodmíněné znění čl. 53 úvodní věty a písm. c) nařízení č. 1605/2002 rovněž nemůže být vykládáno v tom smyslu, že ponechává členským státům prostor pro uvážení ohledně toho, zda je či není vhodné provést finanční opravy týkající se zjištěných nesrovnalostí.

               46

               Unijní zákonodárce měl tak v úmyslu – tím, že se rozhodl poté, co článek 4 nařízení č. 2988/95 a článek 23 nařízení č. 4253/88 vstoupily v platnost, přijmout článek 53 nařízení č. 1605/2002 – v obecné právní úpravě založit povinnost členských států provést finanční opravy, pokud plní rozpočet sdíleným řízením, zejména vymáhat nazpět prostředky ztracené v důsledku zneužití nebo nedbalosti, aniž by bylo nezbytné nejen zmocnění stanovené ve vnitrostátním právu, nýbrž také odvětvové předpisy.

               47

               Tento výklad je potvrzen skutečností, že podle své první věty se tento čl. 53b odst. 2 použije „[a]niž jsou dotčena doplňková ustanovení příslušných odvětvových předpisů“. Slovní spojení „aniž jsou dotčena“ právě naznačuje, že uvedený článek 53b je sám o sobě dostačující. Přídavné jméno „doplňková“, které se vztahuje k odvětvovým předpisům, také naznačuje, že pokud tyto právní předpisy existují, nenahrazují článek 53 nařízení č. 1605/2002, nýbrž se omezují na jeho doplnění.

               48

               Jiný výklad tohoto článku by zbavil nařízení č. 1605/2002 užitečného účinku a ohrozil by ochranu finančních zájmů Unie.

               49

               Z toho vyplývá, že první věta čl. 53b odst. 2 uvedeného nařízení je právním základem změny dotace v neprospěch příjemce, pokud je cílem této změny ochrany finančních zájmů Unie. bod c) uvedeného nařízení je právním základem také pro přijetí opatření týkajících se vymáhání neoprávněně vyplacených nebo nesprávně použitých finančních prostředků v důsledku nesrovnalosti nebo omylů.

               50

               Soudní dvůr již kromě toho upřesnil, že vymáhání neoprávněně vyplacených částek musí být prováděno jen v souladu se zásadami právní jistoty a ochrany legitimního očekávání (v tomto smyslu viz rozsudek Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening a další, EU:C:2008:165, bod 53).

               51

               Zásada právní jistoty tak vyžaduje, aby unijní právní úprava umožnila dotčeným osobám seznámit se přesně s rozsahem povinností, které jim ukládá (viz rozsudek ROM-projecten, C‑158/06, EU:C:2007:370, bod 25 a citovaná judikatura).

               52

               Pokud jde o zásadu legitimního očekávání, Soudní dvůr již rozhodl, že příjemce dotace se nemůže dovolávat takové ochrany, pokud nesplnil některou z podmínek, jimž podléhalo přiznání dotace (v tomto smyslu viz rozsudek Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening a další, EU:C:2008:165, bod 56, jakož i citovaná judikatura).

               53

               Z údajů poskytnutých Soudnímu dvoru vyplývá, že ve věci v původním řízení bylo rozhodnutí o poskytnutí dotace ze dne 27. dubna 2006 podmíněno skutečností, že Somvao dodrží pravidla stanovená v rozhodnutí 2006/399, a zejména povinnost poskytnout údaje a vést srozumitelnou a ověřitelnou dokumentaci projektu.

               54

               Na základě těchto skutečností je na předkládajícím soudu, aby posoudil, zda s ohledem na chování jak příjemce finančních prostředků, tak vnitrostátní správy, byly zásady právní jistoty a ochrany legitimního očekávání – ve smyslu, jak je chápe unijní právo – dodrženy, pokud jde o příkazy k vrácení dotace.

               55

               Vzhledem k výše uvedeným úvahám, je třeba na první otázku odpovědět tak, že čl. 53 odst. 2 úvodní věta a písm. c) nařízení č. 1605/2002 musí být vykládán v tom smyslu, že pokud neexistuje právní základ ve vnitrostátním právu, je toto ustanovení právním základem rozhodnutí vnitrostátních orgánů, které v neprospěch příjemce mění výši dotace poskytnuté z Evropského fondu pro uprchlíky v rámci sdíleného řízení mezi Komisí a členskými státy a které mu nařizuje vrácení části této dotace. Je na předkládajícím soudu, aby posoudil, zda s ohledem na chování jak příjemce finančních prostředků, tak vnitrostátní správy, byly dodrženy zásady právní jistoty a ochrany legitimního očekávání – ve smyslu, jak je chápe unijní právo – ve vztahu k příkazům k vrácení dotace.

         Ke druhé otázce

               56

               Vzhledem k odpovědi podané na první otázku není namístě na druhou otázku odpovídat.

         K nákladům řízení

               57

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

                     Článek 53 odst. 2 první věta a písm. c) nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002 ze dne 25. června 2002, kterým se stanoví finanční nařízení o souhrnném rozpočtu Evropských společenství ve znění nařízení (ES, Euratom) č. 1995/2006 ze dne 13. prosince 2006, musí být vykládán v tom smyslu, že pokud neexistuje právní základ ve vnitrostátním právu, je toto ustanovení právním základem rozhodnutí vnitrostátních orgánů, které v neprospěch příjemce mění výši dotace poskytnuté z Evropského fondu pro uprchlíky v rámci sdíleného řízení mezi Evropskou komisí a členskými státy a které mu nařizuje vrácení části této dotace. Je na předkládajícím soudu, aby posoudil, zda s ohledem na chování jak příjemce finančních prostředků, tak vnitrostátní správy, byly dodrženy zásady právní jistoty a ochrany legitimního očekávání – ve smyslu, jak je chápe unijní právo – ve vztahu k příkazům k vrácení dotace.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: nizozemština.


Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 27. května 1993. # Johannes Peter proti Hauptzollamt Regensburg. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Finanzgericht München - Německo. # Doplňková dávka na mléko. # Věc C-290/91.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 2. července 1998. # Anestis Kapasakalis, Dimitris Skiathitis a Antonis Kougiagkas proti Řeckému státu. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Dioikitiko Protodikeio Athinon - Řecko. # Spojené věci C-225/95, C-226/95 a C-227/95.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 29. září 1976. # Franco Giuffrida proti Radě Evropských společenství. # Věc 105-75.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 3. července 1980. # Daniele Grassi proti Radě Evropských společenství. # Úředníci. # Spojené věci 6/79 a 97/79.