title: Rozsudek Tribunálu (pátého senátu) ze dne 10. prosince 2009.#Antwerpse Bouwwerken NV proti Evropské komisi.#Veřejné zakázky - Nabídkové řízení Společenství - Stavba výrobní haly pro referenční materiál - Odmítnutí nabídky uchazeče - Žaloba na neplatnost - Právní zájem na podání žaloby - Přípustnost - Výklad podmínek stanovených v zadávací dokumentaci - Soulad nabídky s podmínkami stanovenými v zadávací dokumentaci - Výkon pravomoci požadovat upřesnění týkající se nabídek - Žaloba na náhradu škody.#Věc T-195/08.

text:
         ROZSUDEK TRIBUNÁLU (pátého senátu)
      10. prosince 2009 (
            *1
         )
      „Veřejné zakázky — Nabídkové řízení Společenství — Stavba výrobní haly pro referenční materiál — Odmítnutí nabídky uchazeče — Žaloba na neplatnost — Právní zájem na podání žaloby — Přípustnost — Výklad podmínek stanovených v zadávací dokumentaci — Soulad nabídky s podmínkami stanovenými v zadávací dokumentaci — Výkon pravomoci požadovat upřesnění týkající se nabídek — Žaloba na náhradu škody“
      Ve věci T-195/08,

         Antwerpse Bouwwerken NV, se sídlem v Antverpách (Belgie), původně zastoupená J. Verbistem a D. de Keusterem, poté J. Verbistem, B. van de Walle de Ghelckem a A.Vandervennetem, advokáty,
      žalobkyně,
      proti

         Evropské komisi, zastoupené E. Manhaevem, jako zmocněncem, ve spolupráci s M. Geldersem, advokátem,
      žalované,
      jejímž předmětem je jednak návrh na zrušení rozhodnutí Komise, kterým se odmítá nabídka žalobkyně předložená v rámci omezeného nabídkového řízení týkajícího se stavby výrobní haly pro referenční materiál na pozemku Institutu pro referenční materiály a měření v Geel (Belgie) a kterým se uděluje veřejná zakázka jinému uchazeči, a jednak návrh na náhradu škody údajně způsobené žalobkyni v důsledku téhož rozhodnutí Komise,
      TRIBUNÁL (pátý senát),
      ve složení M. Vilaras (zpravodaj), předseda, M. Prek a V. M. Ciucă, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: J. Plingers, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 10. června 2009,
      vydává tento

         Rozsudek

         Právní rámec

               1

               Článek 27 odst. 1, čl. 89 odst. 1, čl. 91 odst. 1, článek 99, čl. 100 odst. 2 a článek 101 nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002 ze dne 25. června 2002, kterým se stanoví finanční nařízení o souhrnném rozpočtu Evropských společenství (Úř. věst. L 248, s. 1; Zvl. vyd. 01/04, s. 74), ve znění nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1995/2006 ze dne (Úř. věst. L 390, s. 1) (dále jen „finanční nařízení“), stanoví:
               „Článek 27

               1.   Použití položek rozpočtu musí být v souladu se zásadou řádného finančního řízení, to jest se zásadami hospodárnosti, účinnosti a efektivity […]

                  Článek 89

               1.   Všechny veřejné zakázky financované zcela nebo zčásti z rozpočtu musí být v souladu se zásadami průhlednosti, úměrnosti, rovného zacházení a nediskriminace […]

                  Článek 91

               1.   Zadávací řízení má některou z těchto forem:

                        a)

                        otevřené řízení;

                        b)

                        omezené řízení;

                        c)

                        veřejná soutěž na určitý výkon;

                        d)

                        vyjednávací řízení;

                        e)

                        soutěžní dialog.

                  […]

                  Článek 99

               V průběhu zadávacího řízení je styk zadavatele se zájemci nebo uchazeči přípustný pouze za podmínek, které zajišťují průhlednost a rovné zacházení. Tento styk nesmí vést ani ke změně podmínek zakázky, ani podmínek původní nabídky […]

                  Článek 100

               […]
               2.   Zadavatel sdělí každému zájemci nebo uchazeči, jehož přihláška nebo nabídka byla odmítnuta, důvody odmítnutí a každému uchazeči, který učinil nabídku, jež je v souladu s požadavky, a který o to písemně požádá, vlastnosti a výhody přijaté nabídky i jméno uchazeče, kterému byla zakázka přidělena.
               Od zveřejnění některých informací však může být upuštěno, pokud by to bylo překážkou uplatnění zákona, bylo v rozporu s veřejným zájmem nebo by to poškozovalo oprávněné obchodní zájmy veřejných nebo soukromých podniků nebo by to mohlo mezi nimi narušit korektní hospodářskou soutěž.

                  Článek 101

               Zadavatel může až do podpisu smlouvy upustit od zakázky nebo zrušit zadávací řízení, aniž by zájemci nebo uchazeči měli nárok na jakékoli odškodnění.
               Takové rozhodnutí musí být odůvodněné a musí být dáno na vědomí zájemcům nebo uchazečům.“

               2

               Články 122, 138, 139, 148 a 158a nařízení Komise (ES, Euratom) č. 2342/2002 ze dne 23. prosince 2002 o prováděcích pravidlech k finančnímu nařízení (Úř. věst. L 357, s. 1; Zvl. vyd. 01/04, s. 145), ve znění nařízení Komise (ES, Euratom) č. 1261/2005 ze dne (Úř. věst. L 201, s. 3), nařízení Komise (ES, Euratom) č. 1248/2006 ze dne (Úř. věst. L 201, s. 3) a nařízení Komise (ES, Euratom) č. 478/2007 ze dne (Úř. věst. L 111, s. 13) (dále jen „prováděcí nařízení“), stanoví:

                  „Článek 122

               Druhy zadávacích řízení
               (Článek 91 finančního nařízení)
               1.   Zakázka se zadává buď prostřednictvím výzvy k podávání nabídek, a to otevřeným řízením, omezeným řízením nebo vyjednávacím řízením po zveřejnění vyhlášení zakázky, nebo vyjednávacím řízením bez předchozího zveřejnění vyhlášení zakázky, případně po soutěži.
               2.   Řízení je otevřené, pokud mohou nabídku podat všechny zúčastněné hospodářské subjekty […]
               Řízení je omezené, pokud všechny hospodářské subjekty mohou požádat o účast, avšak připuštěni mohou být pouze zájemci, kteří splňují kritéria výběru uvedená v článku 135 a kteří jsou zároveň písemně vyzváni zadavatelem k předložení nabídky […]
               Výběrová fáze se může uskutečnit buď pro každou jednotlivou zakázku, […] nebo v řízení podle článku 128 k vypracování seznamu možných zájemců.
               […]

                  Článek 138

               Postupy a kritéria pro udělení zakázky
               (Článek 97 odst. 2 finančního nařízení)
               1.   Aniž by byl dotčen článek 94 finančního nařízení, zakázky se udělí jedním z následujících způsobů:

                        a)

                        automatickým výběrem nabídky, kdy je zakázka zadána nabídce, která splňuje všechny stanovené podmínky a uvádí nejnižší cenu;

                        b)

                        výběrem hospodářsky nejvýhodnější nabídky […]

                  Článek 139

               Neobvykle nízké nabídky
               (Článek 97 odst. 2 finančního nařízení)
               1.   Pokud se pro danou zakázku zdají být nabídky neobvykle nízké, požaduje zadavatel, dříve než je odmítne pouze z tohoto důvodu, písemné upřesnění základních prvků nabídky, které považuje za podstatné, a ověřuje základní prvky po vysvětlení stran podle jejich zdůvodnění […]

                  Článek 148

               Styk mezi zadavateli a uchazeči
               (Článek 99 finančního nařízení)
               1.   Styk mezi zadavatelem a uchazeči v průběhu řízení je povolen výjimečně za podmínek uvedených v odstavcích 2 a 3.
               […]
               3.   Pokud po otevření nabídek vyžaduje některá nabídka vyjasnění nebo pokud se jedná o opravu zřejmých administrativních chyb v nabídce, může zadavatel navázat styk s uchazečem, přičemž tento styk nesmí vést k žádné změně podmínek nabídky.
               […]

                  Článek 158a

               Odkladná lhůta před podpisem zakázky
               (Článek 105 finančního nařízení)
               1.   Zadavatel podepíše zakázku nebo rámcovou smlouvu spadající do oblasti působnosti směrnice 2004/18/ES s úspěšným uchazečem až po uplynutí lhůty čtrnácti kalendářních dnů.
               Běh uvedené lhůty započne:

                        a)

                        dnem [následujícím po dni] současného zaslání rozhodnutí o zadání zakázky a rozhodnutí o odmítnutí nabídek;

                        b)

                        v případě smlouvy nebo rámcové smlouvy uzavřené na základě vyjednávacího řízení bez předchozího zveřejnění oznámení o zakázce dnem následujícím po zveřejnění oznámení o zadání zakázky uvedené v článku 118 v Úředním věstníku Evropské unie.

                  V případě potřeby může zadavatel odložit podpis zakázky za účelem dodatečného přezkoumání, jestliže je to oprávněné na základě žádostí nebo připomínek neúspěšných nebo poškozených uchazečů nebo zájemců nebo na základě jiné významné informace, kterou obdržel. Tyto žádosti, připomínky nebo informace musí být doručeny během lhůty stanovené v prvním pododstavci. V tomto případě jsou zájemci nebo uchazeči uvědomeni do tří pracovních dnů od rozhodnutí o odkladu. Kromě případů uvedených v odstavci 2 jsou všechny zakázky podepsané před uplynutím lhůty stanovené v prvním pododstavci neplatné. Není-li možné zakázku nebo rámcovou smlouvu uzavřít s úspěšným uchazečem, může ji zadavatel uzavřít s následujícím nejlepším uchazečem.
               […] “

               3

               Články 2 a 28 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/18/ES ze dne 31. března 2004 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce, dodávky a služby (Úř. věst. L 134, s. 114; Zvl. vyd. 06/07, s. 132), zní takto:

                  „Článek 2

               Zásady zadávání zakázek
               Veřejní zadavatelé jednají s hospodářskými subjekty na základě zásad rovnosti a zákazu diskriminace a postupují transparentním způsobem.

                  Článek 28

               Použití otevřených, omezených a vyjednávacích řízení a soutěžního dialogu
               Při zadávání svých veřejných zakázek veřejní zadavatelé použijí vnitrostátní řízení upravená pro účely této směrnice.
               Zadávají tyto veřejné zakázky za použití otevřeného nebo omezeného řízení […]“

         Skutečnosti předcházející sporu

               4

               Evropská komise se rozhodla zadat výstavbu výrobní haly pro referenční materiál na pozemku Institutu pro referenční materiály a měření (IRMM) v Geel (Belgie) formou zadávacího řízení. Zvolila omezené řízení ve smyslu čl. 122 odst. 2 druhého pododstavce prováděcího nařízení a po zveřejnění vyhlášení zakázky dne 31. května 2006 zahájila omezené nabídkové řízení týkající se uvedené stavby.

               5

               Žalobkyně, Antwerpse Bouwwerken NV, společnost C. a dvě další společnosti se zúčastnily tohoto řízení. Byla jim předána zadávací dokumentace, jejíž administrativní příloha ve svém bodě 25 stanoví, že dotčená veřejná zakázka bude zadána nabídce s nejnižší cenou, a upřesňuje:
               „V souhrnném rozpočtu je třeba uvést všechny účtované ceny, aby nedošlo k vyloučení nabídky. To platí rovněž pro případné změny rozpočtu provedené na základě připomínek předložených uchazeči ve stanovené lhůtě.“

               6

               Dne 21. září 2007 předložila žalobkyně svoji nabídku. Nabídková cena činila 10315112,32 eur.

               7

               Dne 5. listopadu 2007 hodnotící výbor Komise vypracoval první zprávu o hodnocení předložených nabídek. Tato zpráva zejména uvádí, že „[společnost C.] stanovila jednotkovou cenu za položku 03.09.15B, ale nezahrnula ji do celkové ceny. 973,76 eur by mělo být připočteno, což představuje novou celkovou cenu ve výši 9728946,14 eur“, že [společnost C.] rovněž opomněla uvést jednotkovou cenu za položku E 9.26 , že „nabídka [žalobkyně] nevykazuje žádné opomenutí“, že „jak [společnost C.], tak [ostatní podniky] opomenuly uvést ceny za některé položky“, že z tohoto důvodu „jejich nabídky musí být považovány za nevyhovující“ a že „v důsledku toho pouze nabídka předložená [žalobkyní] splňuje podmínky“. Vzhledem k tomuto závěru hodnotící výbor navrhl zadat dotčenou zakázku žalobkyni.

               8

               Dopisem ze dne 27. února 2008 oznámila Komise žalobkyni, že:

                        —

                        její nabídka byla vybrána pro udělení zakázky, nicméně s upozorněním na skutečnost, že pro Komisi z toho neplyne žádná povinnost, jelikož příslušné služební útvary Komise mohou nadále upustit od zakázky nebo zrušit zadávací řízení, aniž by žalobkyně měla nárok na jakékoli odškodnění;

                        —

                        smlouva může být podepsána až po uplynutí lhůty dvou týdnů a Komise si vyhrazuje právo odložit její podpis za účelem dodatečného přezkoumání, jestliže je to odůvodněné na základě žádostí nebo připomínek neúspěšných uchazečů nebo na základě jiné významné informace, kterou obdržela.

               9

               Komise v odpověď na dopis společnosti C. ze dne 3. března 2008, ve kterém tato společnost žádala upřesnění ohledně důvodů odmítnutí nabídky, kterou předložila, uvedla v dopise ze dne , že tato nabídka byla odmítnuta, jelikož nesplňovala podmínky stanovené v zadávací dokumentaci a její administrativní příloze. Komise do tohoto dopisu zahrnula výňatek z hodnotící zprávy ze dne , který zejména zmiňuje, že uvedená společnost opomněla v souhrnném rozpočtu uvést cenu za položku E 9.26.

               10

               V dopise ze dne 11. března 2008, který Komise obdržela následujícího dne, uvedla společnost C., že cenu za položku E 9.26 souhrnného rozpočtu, která chyběla v její nabídce, lze zjevně vyvodit z nabídkové ceny za položku E 9.13 téhož rozpočtu, totožného znění. Společnost C. rovněž tvrdila, že by bylo zjevně nespravedlivé, neuvážené a v rozporu se zásadou hospodárnosti odmítnout její nabídku pouze z tohoto důvodu, a to tím spíše, že cena za položku E 9.26 představuje pouze minimální část celkové hodnoty zakázky.

               11

               V dopise ze dne 12. března 2008 oznámila Komise žalobkyni, že jeden z neúspěšných uchazečů poskytl informace, které mohou podle čl. 158a odst. 1 prováděcího nařízení odůvodnit odložení podpisu smlouvy.

               12

               V dopise ze dne 16. dubna 2008 žádala Komise společnost C., aby potvrdila, že její nabídka má být chápana v tom smyslu, že nabídková cena za položku E 9.26 souhrnného rozpočtu je totožná s nabídkovou cenou za položku E 9.13 téhož rozpočtu, tedy 903,69 eur a že zohledněním této ceny, jakož i nabídkové ceny za položku 03.09.15B, kterou tato společnost nedopatřením nezahrnula do výpočtu celkové ceny, kterou nabídla, uvedená celková cena činí 9729849,83 eur.

               13

               Dvěma dopisy ze dne 22. dubna 2008, jež Komise obdržela téhož dne, potvrdila společnost C., že tento výklad její nabídky je správný.

               14

               Dne 23. dubna 2008 vypracoval hodnotící výbor novou zprávu o hodnocení předložených nabídek, v jejímž bodě 3.2.1.3 zejména uvádí, že „ [společnost C.] neuvedla jednotkovou cenu za položku E 9.26“, ale že „ve vysvětlujícím dopise uvedla, že cena může být vyvozena z položky E 9.13 (903,69 eur), neboť jde přesně o tutéž položku “. Dodává, že „na základě tohoto vysvětlení […] by mělo být k původní nabídce připočteno 903,69 eur“ a že, „jak uvedla právní služba Komise, tato situace by měla být považována za vyjasnění nabídky, nikoli za její změnu“. Hodnotící výbor tedy navrhl zadat dotčenou veřejnou zakázku společnosti C. V této nové hodnotící zprávě se nabídka žalobkyně zdála být pouze až třetí nejnižší nabídkou.

               15

               Dopisem Komise ze dne 29. dubna 2008, doručeném dne , bylo žalobkyni oznámeno, že její nabídka nebyla nakonec vybrána pro udělení dotčené veřejné zakázky, jelikož cena, kterou nabídla „byla vyšší než cena navržená vybraným uchazečem“.

               16

               Dopisem z téhož dne Komise oznámila společnosti C., že jí byla udělena dotčená veřejná zakázka.

               17

               Komise žalobkyni v odpovědi na její žádost sdělila v dopise ze dne 6. května 2008 následující dodatečné důvody:
               „Při prvním hodnocení této objemné složky jste se zdáli být vítězem, přestože vaše cena byla podstatně vyšší než cena současného vítěze. Důvod původního odmítnutí nabídky tohoto uchazeče spočíval ve skutečnosti, že u dílčí cenové položky nebylo možné dohledat cenu. Tatáž situace nastala rovněž u nabídek dalších dvou uchazečů. Proto byly tyto nabídky zpočátku považovány za nevyhovující.
               Během odkladné lhůty stanovené v článku 158a [prováděcího] nařízení ostatní uchazeči uvedli, že chybějící ceny se nacházejí v jejich nabídkách. V důsledku toho byla odkladná lhůta pozastavena za účelem provedení dodatečného přezkoumání. Z nové analýzy vyplynulo, že původně chybějící ceny byly skutečně uvedeny v nabídkách a že tyto společnosti předložily tedy nabídku, která splňovala podmínky řízení. Bylo tedy namístě provést nové hodnocení všech nabídek. Jelikož jedna z těchto společností předložila nabídku s nejnižší cenou, byla vybrána jako vítěz tohoto nabídkového řízení.“

               18

               Komise zaslala žalobkyni v dopise ze dne 15. května 2008, který jí byl doručen následujícího dne, kopii hodnotících zpráv ze dne a .

         Řízení a návrhová žádání účastníků řízení

               19

               Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 30. května 2008 podala žalobkyně projednávanou žalobu. Samostatným podáním došlým kanceláři téhož dne podala žalobkyně na základě článku 76a jednacího řádu Tribunálu návrh na projednání věci ve zrychleném řízení, který byl zamítnut rozhodnutím ze dne .

               20

               Dalším samostatným podáním došlým kanceláři téhož dne a zapsaným do rejstříku pod číslem T-195/08 R podala žalobkyně rovněž návrh na předběžné opatření ve smyslu článku 243 ES a článku 104 a následujících jednacího řádu Tribunálu. Usnesením předsedy Tribunálu ze dne 15. července 2008, Antwerpse Bouwwerken v. Komise (T-195/08 R, nezveřejněné ve Sbírce rozhodnutí) byl tento návrh na předběžné opatření zamítnut.

               21

               Tribunál (pátý senát) na základě zprávy soudce zpravodaje rozhodl zahájit ústní část řízení a v rámci organizačních procesních opatření stanovených v článku 64 jednacího řádu vyzval Komisi, aby písemně odpověděla na jednu otázku a předložila některé dokumenty. Komise této žádosti vyhověla.

               22

               Řeči účastníků řízení a jejich odpovědi na otázky položené Tribunálem byly vyslechnuty na jednání konaném dne 10. června 2009.

               23

               Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:

                        —

                        zrušil rozhodnutí obsažené v dopise Komise ze dne 29. dubna 2008, doplněné jejím dopisem ze dne , kterým se odmítá nabídka žalobkyně, jakož i rozhodnutí Komise ze dne , kterým se uděluje dotčená veřejná zakázka společnosti C., oznámené žalobkyni dopisem Komise ze dne ;

                        —

                        shledal mimosmluvní odpovědnost Komise za škodu, která žalobkyni vznikla a která bude stanovena následně;

                        —

                        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.

               24

               Žalobkyně ve své replice vyčíslila svoji škodu na 619000 eur a vyhradila si právo na její přehodnocení v průběhu řízení.

               25

               Komise navrhuje, aby Tribunál:

                        —

                        odmítl žalobu jako nepřípustnou nebo ji zamítl jako neopodstatněnou;

                        —

                        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.

         K návrhu na zrušení

         K předmětu sporu

               26

               Žalobkyně ve svém prvním bodě návrhových žádání navrhuje zrušení jednak rozhodnutí Komise ze dne 29. dubna 2008, kterým se odmítá její nabídka, a jednak „rozhodnutí“ Komise ze dne , kterým se uděluje dotčená veřejná zakázka společnosti C. Toto posledně uvedené rozhodnutí bylo žalobkyni oznámeno dopisem Komise ze dne .

               27

               Je však nutno konstatovat, že, jak bylo uvedeno v bodě 18 výše, Komise pouze zaslala dopisem ze dne 15. května 2008 žalobkyni hodnotící zprávy ze dne a a že tyto zprávy neobsahují žádné rozhodnutí Komise, ale pouze návrhy hodnotícího výboru týkající se udělení dotčené veřejné zakázky nejprve žalobkyni a poté společnosti C., které nejsou pro Komisi závazné (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne , Fracasso a Leitschutz, C-27/98, Recueil, s. I-5697, body 33 a 34, a rozsudek Soudu ze dne , ADT Projekt v. Komise, T-145/98, Recueil, s. II-387, bod 152).

               28

               Krom toho je třeba připomenout, že pokud jde o mezitímní opatření, jejichž cílem je příprava rozhodnutí o udělení dotčené zakázky, které se vypracovává v několika fázích v rámci vnitřního řízení, nemohou být uvedené zprávy samy o sobě předmětem žaloby na neplatnost. Taková žaloba může směřovat pouze proti opatření, jímž je na konci tohoto vnitřního řízení určeno s konečnou platností stanovisko Komise (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 11. listopadu 1981, IBM v. Komise, 60/81, Recueil, s. 2639, bod 10, a rozsudek Soudu ze dne , Cimenteries CBR a další v. Komise, T-10/92 až T-12/92 a T-15/92, Recueil, s. II-2667, bod 28), a to v projednávaném případě proti rozhodnutí o odmítnutí nabídky uchazeče a rozhodnutí o udělení zakázky jinému uchazeči.

               29

               Krom toho je třeba poznamenat, že Komise v odpovědi na dotaz Tribunálu ohledně poskytnutí kopie jejího rozhodnutí o udělení dotčené veřejné zakázky společnosti C., uvedla, že v rozhodné době u příslušné služby neexistovala praxe spočívající v přijímání formálních rozhodnutí o udělení zakázky, ale že na základě doporučení obsažených v hodnotící zprávě a po vyžádání kladného stanoviska vnitřního výboru oznámila tato služba vybranému uchazeči rozhodnutí o tom, že mu byla udělena zakázka a ostatním uchazečům oznámila rozhodnutí o odmítnutí jejich nabídek. Účastníci řízení na jednání tuto skutečnost potvrdili, o čemž byl učiněn záznam do protokolu z jednání.

               30

               Za těchto podmínek je třeba dospět k závěru, že první bod návrhových žádání žalobkyně musí být chápán v tom smyslu, že směřuje ke zrušení rozhodnutí Komise ze dne 29. dubna 2008, kterým se uděluje dotčená veřejná zakázka společnosti C. a kterým se odmítá nabídka žalobkyně (dále jen „napadené rozhodnutí“). Dopisy z téhož dne byla o tomto rozhodnutí uvědomena jak uvedená společnost C., tak žalobkyně.

         K přípustnosti

      Argumenty účastníků řízení

               31

               Komise poukazuje na to, že nabídka žalobkyně byla až třetí v pořadí nabídek řadícího nabídky od té nejnižší až po nejvyšší. V důsledku toho, pokud by měl Tribunál žalobě vyhovět, by měla být dotčená veřejná zakázka udělena uchazeči nacházejícímu se na druhém místě, a nikoli žalobkyni. Žalobkyně tedy nemá žádný právní zájem na podání této žaloby, jež by měla být z tohoto důvodu odmítnuta jako nepřípustná.

               32

               Žalobkyně se domnívá, že tato námitka nepřípustnosti musí být zamítnuta z důvodů uvedených v usnesení Antwerpse Bouwwerken v. Komise, bod 20 výše (body 21 až 25).

         Závěry Tribunálu

               33

               Je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury žaloba na neplatnost podaná fyzickou nebo právnickou osobou je přípustná pouze v případě, že tato osoba má zájem na zrušení napadeného aktu (viz rozsudek Soudu ze dne 28. září 2004, MCI v. Komise, T-310/00, Sb. rozh. s. II-3253, bod 44 a citovaná judikatura). Předpokladem takového zájmu je, že samotné zrušení napadeného aktu může vyvolat právní následky (viz rozsudek Soudu ze dne , Antillean Rice Mills a další v. Komise, T-480/93 a T-483/93, Recueil, s. II-2305, bod 59 a citovaná judikatura) a že žaloba může ve svém výsledku přinést prospěch straně, která ji podala (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne , Unión de Pequeños Agricultores v. Rada, C-50/00 P, Recueil, s. I-6677, bod 21).

               34

               Je tedy třeba ověřit, zda případné zrušení napadeného rozhodnutí může žalobkyni v projednávané věci poskytnout výhodu. Komise tvrdí, že tomu tak není, jelikož v případě takového zrušení je oprávněna udělit dotčenou veřejnou zakázku uchazeči, jehož nabídka byla druhá v pořadí, a nikoli žalobkyni, jejíž nabídka byla až na třetím místě.

               35

               Přitom, ačkoli je sice pravda, že pokud měla být nabídka společnosti C. odmítnuta z toho důvodu, že nesplňovala podmínky stanovené v zadávací dokumentaci, nemělo by to za automatický následek udělení dotčené zakázky žalobkyni, je rovněž pravda, že v hodnotící zprávě ze dne 23. dubna 2008 upřesňuje Komise, že podnik nacházející se na druhém místě neuvedl, stejně jako společnost C., cenu za některé položky v souhrnném rozpočtu, ale že nabídka uvedeného podniku (10140841,12 eur) byla nicméně Komisí označena za splňující podmínky stanovené v zadávací dokumentaci vzhledem k vyjasnění, které tento podnik poskytl.

               36

               Svým jediným žalobním důvodem uplatněným na podporu žaloby na neplatnost zpochybňuje žalobkyně právě závěr Komise, podle kterého nabídka podniku, jež neuváděla cenu za některé položky souhrnného rozpočtu mohla být nicméně označena za splňující podmínky stanovené v zadávací dokumentaci, vzhledem k vyjasnění, které tento podnik poskytl.

               37

               Z toho vyplývá, že za předpokladu, že by nabídka společnosti C. byla odmítnuta z důvodu vady uplatněné žalobkyní, nemohla by Komise z právního hlediska udělit dotčenou veřejnou zakázku podniku nacházejícímu se na druhém místě, jehož nabídka může být stižena stejnou vadou jako nabídka předložená společností C. Za těchto okolností nemůže podnik nacházející se na druhém místě bránit tomu, aby dotčená veřejná zakázka byla udělena žalobkyni. Z toho plyne, že žalobkyně má právní zájem na podání žaloby a její návrh na zrušení je přípustný.

         K věci samé

      Argumenty účastníků řízení

               38

               Žalobkyně se v rámci jediného žalobního důvodu dovolává porušení článku 91 finančního nařízení, článků 122, 138 a 148 prováděcího nařízení, jakož i článků 2 a 28 směrnice 2004/18. Připomíná, že dotčená veřejná zakázka byla zadána jako výsledek omezeného nabídkového řízení, jak je krom toho uvedeno v bodech 2 a 4.3 administrativní přílohy zadávací dokumentace. Z bodu 25 téže přílohy rovněž vyplývá jednak to, že existuje pouze jedno kritérium pro zadání zakázky, a to cena nabídnutá každým uchazečem, a jednak to, že v souhrnném rozpočtu musí být uvedeny všechny požadované ceny, „aby nedošlo k vyloučení nabídky“.

               39

               Krom toho v rámci omezeného nabídkového řízení není možné žádné vyjednávání mezi zadavatelem a uchazeči. Uchazeči nejsou rovněž oprávněni měnit nebo doplňovat své nabídky poté, co byly podány. V důsledku toho nabídka, která nesplňuje podmínky stanovené v zadávací dokumentaci, by měla být zadavatelem nutně odmítnuta. V opačném případě by možnost požadovat upřesnění nabídek byla v rozporu se zásadou zákazu diskriminace mezi uchazeči a povinností transparentnosti, uvedenými v článku 2 směrnice 2004/18, která se podle zadávací dokumentace uplatní v projednávaném případě.

               40

               Soudní dvůr krom toho ve svém rozsudku ze dne 22. června 1993, Komise v. Dánsko (C-243/89, Recueil, s. I-3353, bod 37), dospěl k závěru, že dodržování zásady rovného zacházení s uchazeči vyžaduje, aby všechny nabídky vyhovovaly požadavkům zadávací dokumentace za účelem zajištění jejich objektivního srovnání. Tento požadavek přitom není dodržen, pokud jsou uchazeči oprávněni vyhradit si ve svých nabídkách prostor, který jim umožní odchýlit se od „základních požadavků“ zadávací dokumentace.

               41

               Z hodnotících zpráv rovněž vyplývá, že v rozporu s jasnými pokyny uvedenými v bodě 25 administrativní přílohy zadávací dokumentace nebyl souhrnný rozpočet zcela vyplněn v nabídce společnosti C., jelikož chyběla cena za položku E 9.26. Z tohoto důvodu hodnotící výbor navrhl v hodnotící zprávě ze dne 5. listopadu 2007 odmítnout tuto nabídku jako nesplňující podmínky řízení. V hodnotící zprávě ze dne však tentýž výbor po zásahu společnosti C. změnil své stanovisko.

               42

               Takový zásah je přitom ve smyslu čl. 122 odst. 2 prováděcího nařízení zakázán v rámci omezeného nabídkového řízení, během něhož není povoleno žádné vyjednávání zadavatele s různými uchazeči. Na rozdíl od stanoviska právní služby Komise, uvedeného v bodě 3.2.1.3 hodnotící zprávy ze dne 23. dubna 2008, nemůže být dopis společnosti C. ze dne označen za vyjasnění, jelikož se netýká informace již obsažené v nabídce této společnosti, nýbrž má za cíl doplnit tuto nabídku vložením ceny, která v ní nebyla uvedena. Ve skutečnosti povolila Komise společnosti C. změnit nabídku, kterou předložila, třebaže je takový krok v rámci omezeného řízení prováděného v projednávaném případě zakázán.

               43

               Neuvedení ceny nabízené za položku v souhrnném rozpočtu nemůže totiž být označeno za zřejmou chybu ve smyslu 148 odst. 3 prováděcího nařízení, i když chybějící cena mohla být vyvozena z ceny nabízené za jinou položku téhož rozpočtu. To potvrzuje i skutečnost, že hodnotící výbor již opravil v hodnotící zprávě ze dne 5. listopadu 2007 zřejmou chybu v nabídce společnosti C., která opomněla zohlednit cenu za položku 03.09.15 B souhrnného rozpočtu pro výpočet celkové ceny nabídky, což vedlo ke zvýšení uvedené ceny o 973,76 eur.

               44

               Povolení společnosti C. doplnit nabídku, kterou předložila, představuje podle žalobkyně „procesní vadu“. Komise nemá v této oblasti žádnou posuzovací pravomoc a je povinna striktně uplatňovat procesní pravidla. Ustálená judikatura, podle které má Komise širokou posuzovací pravomoc ohledně nabídek předložených v rámci zadávacího řízení, totiž není v projednávané věci relevantní, neboť se jedná o otázku„procesní vady“, a nikoli o zjevně nesprávné posouzení. Z téhož důvodu se v projednávaném případě neuplatní zásada proporcionality.

               45

               I za předpokladu, že by Komise měla posuzovací pravomoc ohledně zohlednění neúplného souhrnného rozpočtu, dopustila se pochybení, jelikož se rozhodla vyloučit dotyčného uchazeče a oznámit žalobkyni, že získala zakázku před tím, než změnila svoje stanovisko a zadala zakázku tomuto uchazeči po jeho zásahu. Žalobkyně rovněž tvrdí, že jestliže si v dopise ze dne 27. února 2008 vyhradila Komise právo odložit podpis smlouvy s ní, nic to na věci nemění, jelikož tím, že byla uvědomena o tom, že jí bude zakázka udělena, musela přijmout nezbytná opatření, mimo jiné, neúčastnit se jiných nabídkových řízení, aby byla připravena začít se stavbou, jež je předmětem dotčené veřejné zakázky.

               46

               Navíc, i když je podle žalobkyně sice pravda, že je název položek E 9.13 a E 9.26 v souhrnném rozpočtu totožný, nic to nemění na tom, že cenu nabízenou za druhou z těchto položek společností C. nelze vyvodit z ceny nabízené za položku první. Tentýž název se totiž vyskytuje i v dalších položkách souhrnného rozpočtu, a to v položkách E 9.05, E 9.22, E 9.31, E 9.37 a E 9.43. Žalobkyně přitom navrhla různé ceny pro každou z těchto položek. Vzhledem k tomu, že cenu nabízenou společností C. za položku E 9.26 nelze vyvodit, nabídka této společnosti měla být Komisí odmítnuta jako neúplná v souladu s původním návrhem hodnotícího výboru.

               47

               Konečně žalobkyně tvrdí, že napadené rozhodnutí rovněž není v souladu se zásadou transparentnosti uvedenou v článku 2 směrnice 2004/18, jelikož některé části kopií zaslaných hodnotících zpráv byly zakryty, aniž by to bylo objektivně odůvodněno. Proto má žalobkyně za to, že vzhledem k tomu, že nebyla informována v plném rozsahu, nezačala dosud běžet „odkladná lhůta“ stanovená v článku 158a prováděcího nařízení.

               48

               Komise tyto argumenty žalobkyně odmítá.

         Závěry Tribunálu

               49

               Je třeba uvést, že Komise má podle judikatury širokou posuzovací pravomoc, pokud jde o skutečnosti, které mají být zohledněny za účelem přijetí rozhodnutí zadat zakázku v nabídkovém řízení (rozsudky Soudu ze dne 26. února 2002, Esedra v. Komise, T-169/00, Recueil, s. II-609, bod 95, a ze dne , TEA-CEGOS a další v. Komise, T-376/05 a T-383/05, Sb. rozh. s. II-205, bod 50). V této souvislosti má Komise rovněž širokou posuzovací pravomoc, aby vymezila jak obsah, tak i provádění pravidel použitelných na zadání veřejné zakázky v nabídkovém řízení (výše uvedený rozsudek TEA-CEGOS a další v. Komise, bod 51).

               50

               Krom toho, ačkoliv je zadavatel povinen stanovit podmínky nabídkového řízení přesně a jasně, nemusí počítat se všemi situacemi, tak vzácnými, jak je jen možné, jež se mohou vyskytnout v praxi (usnesení Soudního dvora ze dne 20. dubna 2007, TEA-CEGOS a STG v. Komise, C-189/06 P, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 30).

               51

               Podmínka stanovená v zadávací dokumentaci musí být vykládána podle svého účelu, systematiky a znění (viz v tomto smyslu usnesení TEA-CEGOS a STG v. Komise, bod 50 výše, bod 46). V případě pochybností může dotyčný zadavatel posoudit použitelnost takové podmínky tak, že přezkoumá případ od případu s ohledem na všechny relevantní skutečnosti (viz v tomto smyslu usnesení TEA-CEGOS a STG v. Komise, bod 50 výše, bod 31).

               52

               Krom toho s ohledem na širokou posuzovací pravomoc Komise uvedenou v bodě 49 výše, se přezkum musí omezit na ověření dodržení procesních pravidel a pravidel týkajících se odůvodnění, jakož i věcné správnosti skutkových zjištění, neexistence zjevně nesprávného posouzení a zneužití pravomoci (viz rozsudek TEA-CEGOS a další v. Komise, bod 49 výše, bod 50 a citovaná judikatura).

               53

               V rámci takového přezkumu přísluší Tribunálu zejména určit, zda výklad podmínky stanovené v zadávací dokumentaci zastávaný Komisí jakožto zadavatelem je, či není správný (viz v tomto smyslu usnesení TEA-CEGOS a STG v. Komise, bod 50 výše, bod 46).

               54

               Je rovněž třeba uvést, že čl. 148 odst. 3 prováděcího nařízení dává orgánům možnost navázat styk s uchazečem, pokud některá nabídka vyžaduje vyjasnění nebo pokud se jedná o opravu administrativních chyb v nabídce. Z toho plyne, že toto ustanovení nemůže být vykládáno v tom smyslu, že ve výjimečných a vymezených případech, které uvádí, ukládá orgánům povinnost navázat styk s uchazeči (viz obdobně rozsudek Soudu ze dne 8. května 1996, Adia interim v. Komise, T-19/95, Recueil, s. II-321, body 43 a 44).

               55

               Jinak tomu může být pouze tehdy, pokud podle obecných právních zásad tato možnost mohla vést k založení povinnosti Komise navázat styk s uchazečem (viz v tomto smyslu obdobně rozsudek Adia interim v. Komise, bod 54 výše, bod 45).

               56

               Tak je tomu zejména v případě, kdy nabídka zní nejednoznačně a z okolností věci, jež jsou Komisi známy, plyne, že nejasnost lze nejspíš jednoduše vysvětlit a odstranit. V takovém případě je v zásadě v rozporu se zásadou řádné správy, když Komise odmítne tuto nabídku, aniž by využila své možnosti požadovat upřesnění. Pokud by jí byla za takových okolností přiznána neomezená diskreční pravomoc, bylo by to v rozporu se zásadou rovného zacházení (viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 27. září 2002, Tideland Signal v. Komise, T-211/02, Recueil, s. II-3781, body 37 a 38).

               57

               Navíc zásada proporcionality vyžaduje, aby akty orgánů nepřekročily meze toho, co je přiměřené a nezbytné k dosažení sledovaných cílů, přičemž se rozumí, že pokud se nabízí volba mezi vícero přiměřenými opatřeními, je třeba zvolit nejméně omezující opatření a způsobené nepříznivé následky nesmějí být nepřiměřené vzhledem ke sledovaným cílům (rozsudek Soudního dvora ze dne 5. května 1998, National Farmers’ Union a další, C-157/96, Recueil, s. I-2211, bod 60). Tato zásada ukládá zadavateli, pokud je mu předložena nejednoznačná nabídka a pokud by žádost o upřesnění obsahu uvedené nabídky mohla zaručit právní jistotu stejným způsobem jako okamžité odmítnutí předmětné nabídky, aby požadoval upřesnění po dotyčném uchazeči, spíše než aby se uchýlil k prostému odmítnutí jeho nabídky (viz v tomto smyslu rozsudek Tideland Signal v. Komise, bod 56 výše, bod 43).

               58

               Rovněž je však v zájmu právní jistoty důležité, aby Komise mohla přesně zjistit obsah nabídky podané v rámci nabídkového řízení a zejména její soulad s podmínkami stanovenými v zadávací dokumentaci. Je-li tedy nabídka nejednoznačná a Komise nemá možnost rychle a efektivně určit, co je jejím skutečným obsahem, nemá jinou možnost, než ji odmítnout (rozsudek Tideland Signal v. Komise, bod 56 výše, bod 34).

               59

               Konečně Tribunálu přísluší v konečném důsledku určit, zda odpovědi uchazeče na žádost o vyjasnění předloženou zadavatelem mohou být kvalifikovány jako upřesnění obsahu nabídky tohoto uchazeče, nebo zda překračují tento rámec a mění obsah této nabídky s ohledem na podmínky stanovené v zadávací dokumentaci (viz v tomto smyslu rozsudek Esedra v. Komise, bod 49 výše, bod 52).

               60

               V projednávaném případě je třeba nejprve určit, zda v případě, kdy uchazeč neuvedl v souhrnném rozpočtu připojenému k jeho nabídce cenu nabízenou za položku, musí být podmínka stanovená v bodě 25 administrativní přílohy zadávací dokumentace vykládána v tom smyslu, že tato nabídka musí být nutně odmítnuta, jak tvrdí v podstatě žalobkyně, nebo v tom smyslu, že nemůže být odmítnuta, pokud lze dotčené administrativní opomenutí jednoduše vysvětlit a chybějící cenu jednoduše a spolehlivě vyvodit z ceny nabízené za jinou položku výše uvedeného souhrnného rozpočtu, jak tvrdí Komise.

               61

               V tomto ohledu je třeba podotknout, že podmínka stanovená v bodě 25 administrativní přílohy zadávací dokumentace má za cíl poskytnout zadavateli, kterým je v projednávaném případě Komise, podrobné vysvětlení ohledně způsobu, jakým se celková cena nabízená za dotčenou veřejnou zakázku každým uchazečem skládá z jednotlivých cen za různé práce zahrnuté v této veřejné zakázce.

               62

               S přihlédnutím k vyjasněním poskytnutým v této souvislosti účastníky řízení na jednání je třeba mít rovněž za to, že povinnost každého uchazeče uvést cenu za všechny položky souhrnného rozpočtu má za cíl umožnit Komisi snadné ověření přesného charakteru celkové ceny nabízené každým uchazečem, jakož i obvyklého charakteru této ceny, v souladu s čl. 139 odst. 1 prováděcího nařízení. Konečně má tato povinnost za cíl usnadnit přizpůsobení uvedené celkové ceny nabídnuté za dotčenou veřejnou zakázku za předpokladu, že je po udělení uvedené veřejné zakázky a v rámci jejího provádění nezbytné provést dodatečné práce.

               63

               Dosažení výše uvedených cílů, pokud jde o podmínku stanovenou v bodě 25 administrativní přílohy zadávací dokumentace, není přitom nijak zpochybněno výkladem tohoto ustanovení zvoleným Komisí, podle něhož nabídka není neúplná a nemusí být odmítnuta, pokud chybějící cena za stanovenou položku může být s jistotou vyvozena z ceny uvedené za jinou položku v témže souhrnném rozpočtu nebo přinejmenším po získání upřesnění o obsahu této nabídky od jejího autora.

               64

               Jak zdůrazňuje Komise, v tomto posledně uvedeném případě se totiž nejedná o vložení nové ceny nabízené za položku týkající se dotyčného souhrnného rozpočtu, ale o pouhé upřesnění obsahu nabídky, podle kterého je třeba cenou nabízenou za stanovenou položku rozumět cenu, jež byla rovněž navržena za jakoukoli jinou položku totožného či podobného obsahu.

               65

               V takovém případě by čistě doslovný a restriktivní výklad podmínky stanovené v bodě 25 administrativní přílohy zadávací dokumentace, který zastává žalobkyně, vedl k odmítnutí hospodářsky výhodných nabídek z důvodu opomenutí nebo zjevných a nevýznamných administrativních chyb, což, jak správně uvádí Komise, není v konečném důsledku v souladu se „zásadou hospodárnosti“, uvedenou v článku 27 finančního nařízení.

               66

               Ve světle těchto úvah je třeba dále přezkoumat, zda se Komise právem domnívala, že cena navrhovaná společností C. za položku E 9.26 souhrnného rozpočtu mohla v projednávaném případě být vyvozena s jistotou z ceny navrhované toutéž společností za jinou položku téhož rozpočtu, což Komisi vedlo k tomu, že neodmítla nabídku předloženou touto společností jako nesplňující podmínky stanovené v zadávací dokumentaci.

               67

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že společnost C. poté, co jí bylo oznámeno rozhodnutí Komise udělit dotčenou veřejnou zakázku žalobkyni, nejprve v souladu s čl. 100 odst. 2 finančního nařízení požádala Komisi, aby jí sdělila důvody odmítnutí její nabídky. Tatáž společnost poté, co se s těmito důvody seznámila, předložila na základě čl. 158a odst. 1 prováděcího nařízení a ve lhůtě stanovené tímto ustanovením připomínky, ve kterých žádala Komisi, aby jí udělila dotčenou veřejnou zakázku s odůvodněním, že cena za položku E 9.26 v souhrnném rozpočtu, který byl připojen k její nabídce, nechyběla, jelikož mohla být zjevně vyvozena z ceny nabízené za položku E 9.13 (viz body 9 a 10 výše).

               68

               Je rovněž třeba uvést, že z výňatků ze souhrnných rozpočtů připojených k nabídkám žalobkyně a společnosti C., jež byly předloženy Komisí na žádost Tribunálu vyplývá, že položky E 9.05, E 9.13, E 9.22, E 9.26, E 9.31, E 9.37 a E 9.43 znějí všechny totožně a týkají se totožného zařízení, a sice poloautomatického centrálního spínání pro plynové láhve.

               69

               Sedm výše uvedených položek lze rozlišit zaprvé podle toho, kde se dotčené zařízení nachází, jelikož každá položka se vztahuje na jinou místnost nebo laboratoř. Na jednání však účastníci řízení uvedli, že místo tohoto zařízení nemůže mít vliv na jeho náklady, a v důsledku toho na cenu navrhovanou každým uchazečem za odpovídající položku.

               70

               Zadruhé lze těchto sedm položek rozlišit rovněž podle druhu plynu, pro který bude dotčené zařízení používáno. Zařízení, na která se vztahují položky E 9.05, E 9.22, E 9.31, E 9.37 a E 9.43 budou používána pro nehořlavý plyn. Naproti tomu zařízení, kterých se týkají položky E 9.13 a E 9.26 budou používána pro propan, jenž patří mezi hořlavé plyny.

               71

               Komise na jednání uvedla, aniž by jí žalobkyně protiřečila, že okolnost, zda je dotyčný plyn hořlavý, či nikoli, může mít vliv na náklady dotčeného zařízení, a tedy na cenu navrhovanou každým uchazečem za odpovídající položku. Tribunál vskutku konstatuje, že z výňatku ze souhrnného rozpočtu připojeného k nabídce žalobkyně vyplývá, že žalobkyně navrhovala totožnou cenu (880,69 eur) za každou z položek E 9.05, E 9.22, E 9.31, E 9.37 a E 9.43, které se týkají nehořlavých plynů a jinou cenu (116,92 eur) za každou z položek E. 9.13 a E 9.26, které se týkají plynu hořlavého.

               72

               Pokud jde o společnost C., z výňatku ze souhrnného rozpočtu připojeného k její nabídce vyplývá, že rovněž navrhla tutéž cenu (782,63 eur) za každou z položek E 9.05, E 9.22, E 9.31, E 9.37 a E 9.43. Krom toho navrhla cenu 903,69 eur za položku E 9.13, zatímco za položku E 9.26 neuvedla v souhrnném rozpočtu připojeném k její nabídce žádnou cenu.

               73

               Je třeba rovněž konstatovat, že jak v nabídce žalobkyně, tak v nabídce společnosti C., cena navrhovaná za dotčené zařízení, pokud je určeno k použití pro nehořlavé plyny, představuje 86,60 % ceny navrhované za stejné zařízení, pokud je určeno k použití pro propan, který je hořlavým plynem.

               74

               Z toho plyne, že se Komise právem domnívala, že neuvedení ceny za položku E 9.26 v souhrnném rozpočtu připojeném k nabídce společnosti C. představuje pouhou administrativní chybu v této nabídce nebo přinejmenším nejednoznačnost, kterou lze jednoduše vysvětlit a odstranit. S ohledem na skutečnosti uvedené v bodech 68 až 73 výše, je totiž třeba dospět k závěru, že chybějící cena za položku E 9.26 souhrnného rozpočtu nabídky společnosti C. nemůže být odlišná od ceny navrhované toutéž společností za položku E 9.13 (903,69 eur) a že tato cena za položku E 9.26 souhrnného rozpočtu nebyla touto společností uvedena pouhým nedopatřením.

               75

               Za těchto podmínek Komise mohla podle čl. 148 odst. 3 prováděcího nařízení a aniž by porušila podmínku stanovenou v bodě 25 administrativní přílohy zadávací dokumentace, požadovat po společnosti C. vyjasnění obsahu její nabídky.

               76

               Není důležité, že tato žádost o vyjasnění určená společnosti C. byla podána až po předložení jejích připomínek ohledně odmítnutí nabídky, kterou předložila. Jak správně uvádí Komise, kdyby totiž po předložení připomínek na základě čl. 158a odst. 1 prováděcího nařízení nebyla oprávněna požadovat vyjasnění, která se jí jeví jako nezbytná, a v případě potřeby zrušit své rozhodnutí o udělení dotčené veřejné zakázky a udělit ji jinému uchazeči, postrádalo by toto ustanovení jakéhokoli významu.

               77

               Komise poté, co v odpovědi na svoji žádost o vyjasnění zaslanou společnosti C. obdržela potvrzení této společnosti, že její nabídka má být skutečně chápána v tom smyslu, že cena navrhovaná za položku E 9.26 je stejná jako cena navrhovaná za položku E 9.13 (viz body 12 a 13 výše), právem dospěla k závěru, že tato nabídka splňovala podmínky stanovené v zadávací dokumentaci, a právem poté udělila dotčenou veřejnou zakázku uvedené společnosti, jelikož její nabídka byla nejnižší.

               78

               Argumentace žalobkyně nemůže zpochybnit tento závěr. Zaprvé je třeba uvést, že na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, nezahájila Komise zakázaná jednání se společností C. za účelem změny obsahu nabídky předložené touto společností, ale pouze využila své možnosti požadovat vyjasnění obsahu této nabídky, stanovené v čl. 148 odst. 3 prováděcího nařízení.

               79

               Pokud jde zadruhé o argumentaci žalobkyně vycházející z porušení zásady rovného zacházení s uchazeči, uvedené jak v článku 2 směrnice 2004/18, tak v čl. 89 odst. 1 finančního nařízení, je třeba poznamenat, že tato zásada nemůže bránit Komisi ve výkonu její pravomoci požadovat upřesnění týkající se nabídek podle čl. 148 odst. 3 prováděcího nařízení, poté, co byly uvedené nabídky otevřeny, přičemž je Komise povinna při výkonu této pravomoci zacházet se všemi uchazeči stejně (viz v tomto smyslu a obdobně rozsudek Tideland Signal v. Komise, bod 56 výše, bod 38).

               80

               V projednávaném případě Komise dodržela zásadu rovného zacházení s uchazeči, jelikož požadovala vyjasnění nejen po společnosti C., ale po všech uchazečích, jejichž nabídky vykazovaly zejména tutéž chybu jako nabídka společnosti C., a sice chybějící ceny za některé položky souhrnného rozpočtu připojeného k nabídkám těchto uchazečů (viz body 7 a 17 výše). Taková vyjasnění nebyla požadována po žalobkyni, neboť nebyla nezbytná, jelikož v souhrnném rozpočtu připojenému k její nabídce žádná cena nechyběla. Nic to nemění na tom, že jak vyplývá z hodnotící zprávy ze dne 23. dubna 2008, provedl hodnotící výbor rovněž některé opravy nabídky žalobkyně, jež způsobily mírné snížení celkové ceny nabízené žalobkyní.

               81

               Konečně je třeba rovněž odmítnout argument žalobkyně shrnutý v bodě 47 výše, který vychází z toho, že některé části kopií hodnotících zpráv, které jí Komise zaslala, byly zakryty v rozporu se zásadou transparentnosti, což mělo za následek, že odkladná lhůta před podpisem smlouvy, stanovená v čl. 158a odst. 1 prováděcího nařízení, nezačala dosud běžet.

               82

               V tomto ohledu je třeba nejprve uvést, že žalobkyně na jednání nedokázala vysvětlit, v jakém ohledu je tato lhůta v projednávaném případě relevantní, přičemž není nijak zpochybňováno, že žaloba byla podána ve lhůtě.

               83

               Dále je třeba podotknout, že žádost žalobkyně, na kterou Komise odpověděla sdělením kopií hodnotících zpráv, byla podána až po přijetí napadeného rozhodnutí. Okolnost, zda byla odpověď Komise na tuto žádost úplná, či nikoli, nemůže tedy v žádném případě zpochybnit legalitu napadeného rozhodnutí, které je jako jediné předmětem návrhu na zrušení.

               84

               Konečně je v každém případě třeba poznamenat, že zásada transparentnosti uvedená jak v čl. 89 odst. 1 finančního nařízení, tak v článku 2 směrnice 2004/18 musí být uplatňována v souladu se zásadami ochrany veřejného zájmu, oprávněných obchodních zájmů veřejných nebo soukromých podniků a korektní hospodářské soutěže, které odůvodňují možnost upustit od sdělení některých informací vyloučenému uchazeči – je-li to nezbytné pro zajištění dodržení těchto požadavků – stanovenou v čl. 100 odst. 2 druhém pododstavci finančního nařízení.

               85

               Z výše uvedeného vyplývá, že jediný důvod uplatněný žalobkyní na podporu jejího návrhu na zrušení není opodstatněný, a že v důsledku toho musí být tento návrh zamítnut.

         K návrhu na náhradu škody

         Argumenty účastníků řízení

               86

               Žalobkyně tvrdí, že Komise neoprávněně povolila společnosti C., aby v rozporu s ustanoveními uplatňovanými v rámci žaloby na neplatnost změnila nebo doplnila předloženou nabídku poté, co byla podána. Toto porušení je podle žalobkyně dostatečně závažné, jelikož Komise zjevně a závažným způsobem porušila svoji diskreční pravomoc hodnotit nabídky a porušila normy vyšší právní síly, jejichž cílem je ochrana zájmů jednotlivců, a to zejména zásady zákazu diskriminace a transparentnosti. Škoda způsobená žalobkyni je krom toho přímým důsledkem pochybení Komise. Tato škoda je rovněž bezprostředně hrozící a s dostatečnou jistotou předvídatelnou škodou.

               87

               Žalobkyně dodává, že její návrh na náhradu škody je přípustný. Tvrdí, že nejistota ohledně rozsahu způsobené škody nemůže vést k nepřípustnosti žaloby na náhradu škody na základě čl. 288 druhého pododstavce ES. Z ustálené judikatury vyplývá, že rozsah škody je stanoven později, pokud v okamžiku určení opodstatněnosti žaloby na náhradu škody nejsou údaje nezbytné k výpočtu výše škody dosud dostupné. Z toho podle žalobkyně vyplývá, že přesný výpočet rozsahu údajně způsobené škody není při podání žaloby na náhradu škody nezbytnou podmínkou přípustnosti takové žaloby.

               88

               Žalobkyně poznamenává, že podáním návrhu na předběžné opatření se snažila docílit toho, aby jí byla udělena dotčená veřejná zakázka, a že podala svoji žalobu v hlavním řízení, ačkoli výsledek řízení o předběžném opatření nebyl dosud znám. Tvrdí tedy, že se ve svém návrhu prozatímně omezuje na určení odpovědnosti Komise a vyhrazuje si právo následně zhodnotit výši způsobené újmy. Krom toho je podle ní zřejmé, že tvrzená škoda je bezprostředně hrozící a dostatečně jistá, neboť je nesporné, že neprovedení dotčené veřejné zakázky by snížilo její obrat. Takové snížení by mělo bezesporu negativní dopad na její zisk v příslušném účetním období. Krom toho belgické právní předpisy stanovují tuto škodu paušálně na 10 % z částky dotčené veřejné zakázky. Žalobkyně předkládá rovněž zprávu svého podnikového auditora, ve které je její škoda vyčíslena na 619000 eur a ve které si vyhrazuje právo na případné přehodnocení uvedené škody. Pokud jde o právo Komise na obhajobu, toto právo není nijak porušeno, neboť Komise může vždy předložit důvody obhajoby ohledně ohodnocení škody provedeného žalobkyní.

               89

               Komise především tvrdí, že návrh na náhradu škody je nepřípustný, jelikož žalobkyně žádá Tribunál pouze o to, aby uznal existenci údajné škody, která jí byla způsobena jednáním Komise, aniž by však tuto škodu vyčíslila. Soud totiž ve svém rozsudku ze dne 23. září 1994, An Taisce a WWF UK v. Komise (T-461/93, Recueil, II-733, body 42 a 43) rozhodl, že takový bod návrhového žádání je nepřípustný.

               90

               Podpůrně Komise tvrdí, že návrh na náhradu škody je třeba zamítnout jako neopodstatněný, jelikož není v projednávaném případě splněna žádná ze tří podmínek vyžadovaných ustálenou judikaturou.

         Závěry Tribunálu

               91

               Podle ustálené judikatury k tomu, aby žaloba na náhradu škody podaná podle čl. 288 druhého pododstavce ES, byla opodstatněná, musí být splněn souhrn podmínek, a to protiprávnost jednání vytýkaného orgánům, existence skutečné škody a příčinná souvislost mezi tvrzeným jednáním a uplatňovanou újmou (rozsudek Soudního dvora ze dne 29. září 1982, Oleifici Mediterranei v. EHS, 26/81, Recueil, s. 3057, bod 16, a rozsudek Soudu ze dne , International Procurement Services v. Komise, T-175/94, Recueil, s. II-729, bod 44). Není-li jedna z těchto podmínek splněna, musí být žaloba v plném rozsahu zamítnuta, aniž by bylo nutné zkoumat ostatní podmínky (rozsudek Soudního dvora ze dne , KYDEP v. Rada a Komise, C-146/91, Recueil, s. I-4199, body 19 a 81, a rozsudek Soudu ze dne , Förde-Reederei v. Rada a Komise, T-170/00, Recueil, s. II-515, bod 37).

               92

               V projednávaném případě bylo již v rámci přezkumu návrhu na zrušení uvedeno, že napadené rozhodnutí není protiprávní.

               93

               Proto vzhledem k tomu, že podmínka týkající se protiprávnosti jednání vytýkaného Komisi není splněna, je třeba návrh na náhradu škody zamítnout jako neopodstatněný, aniž by bylo nutné rozhodovat o jeho přípustnosti.

         K nákladům řízení

               94

               Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a žalobkyně neměla ve věci úspěch, je důvodné uložit posledně uvedené náhradu nákladů řízení, včetně nákladů souvisejících s řízením o předběžném opatření.

               Z těchto důvodů
               TRIBUNÁL (pátý senát)
               rozhodl takto:

                           1)

                           Žaloba se zamítá.

                           2)

                           Společnosti Antwerpse Bouwwerken NV se ukládá náhrada nákladů řízení, včetně nákladů souvisejících s řízením o předběžném opatření ve věci T-195/08 R.

                     Vilaras
                     Prek
                     Ciucă
                     Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 10. prosince 2009.
                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: nizozemština.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 21. října 2010.#Nidera Handelscompagnie BV proti Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos vyriausybės - Litva.#Směrnice 2006/112/ES - Nárok na odpočet DPH odvedené na vstupu - Vnitrostátní právní úprava vylučující nárok na odpočet daně u zboží prodaného dále před identifikací osoby povinné k dani pro účely DPH.#Věc C-385/09.

text:
      Věc C-385/09
      Nidera Handelscompagnie BV
      v.
      Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos vyriausybės)
      „Směrnice 2006/112/ES – Nárok na odpočet DPH odvedené na vstupu – Vnitrostátní právní úprava vylučující nárok na odpočet daně u dále prodaného zboží před identifikací osoby povinné k dani
         pro účely DPH“

      Shrnutí rozsudku
      1.        Předběžné otázky – Předložení věci Soudnímu dvoru – Vnitrostátní soud ve smyslu článku 234 ES – Pojem
      (Článek 234 ES)
      2.        Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Odpočet daně
            zaplacené na vstupu – Povinnosti osoby povinné k dani
      (Směrnice Rady 2006/112)
      1.        K posouzení toho, zda je předkládající orgán svojí povahou soudem ve smyslu článku 234 ES, bere Soudní dvůr v úvahu veškeré
         okolnosti, jako jsou zákonný základ orgánu, jeho trvalost, závaznost jeho jurisdikce, kontradiktorní povaha řízení, použití
         právních předpisů orgánem, jakož i jeho nezávislost.

      Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos vyriausybės (litevská Komise pro daňové spory), jejímž úkolem je nestranně
         projednávat stížnosti daňových poplatníků v daňových záležitostech a přijímat odůvodněná rozhodnutí v souladu se zákonem,
         tato kritéria splňuje.

      (viz body 35–36, 40)
      2.        Směrnice 2006/112 o společném systému daně z přidané hodnoty musí být vykládána v tom smyslu, že brání tomu, aby osoba povinná
         k dani z přidané hodnoty – která splňuje hmotněprávní podmínky k odpočtu této daně z přidané hodnoty v souladu s ustanoveními
         této směrnice a která provede identifikaci pro účely daně z přidané hodnoty v přiměřené lhůtě od okamžiku uskutečnění plnění,
         na základě kterých vzniká nárok na odpočet daně – mohla být zbavena možnosti uplatnit tento nárok vnitrostátní právní úpravou,
         která zakazuje odpočet daně z přidané hodnoty odvedené při nákupu zboží, jestliže se tato osoba povinná k dani neidentifikovala
         pro účely daně z přidané hodnoty před použitím tohoto zboží pro účely své činnosti podléhající dani.

      Podle čl. 178 písm. a) směrnice 2006/112 uplatnění nároku na odpočet ve smyslu čl. 168 písm. a) této směrnice při dodáních
         zboží a poskytnutích služeb totiž podléhá jediné formální podmínce, a sice že osoba povinná k dani musí mít fakturu vystavenou
         v souladu s články 220 až 236 a 238 až 240 této směrnice. Osoby povinné k dani mají zajisté rovněž povinnost oznámit zahájení,
         změnu nebo ukončení své činnosti v souladu s opatřeními přijatými za tímto účelem členskými státy, a to na základě článku
         213 směrnice 2006/112. Takové ustanovení však nijak neopravňuje členské státy k tomu, aby v případě nepředložení určitého
         oznámení odložily možnost uplatnit nárok na odpočet až do skutečného začátku obvyklého uskutečnění zdaněných plnění nebo připravily
         osobu povinnou k dani o možnost uplatnit tento nárok. Opatření, jež mají členské státy možnost přijmout na základě článku
         273 směrnice 2006/112 k zajištění správného výběru daně a předcházení daňovým únikům, nesmí jít mimoto nad rámec toho, co
         je nezbytné k dosažení těchto cílů, a nesmí zpochybnit neutralitu daně z přidané hodnoty. Identifikace podle článku 214 směrnice
         2006/112, stejně jako povinnosti stanovené v článku 213 této směrnice proto nepředstavují úkon zakládající nárok na odpočet,
         který vzniká okamžikem vzniku daňové povinnosti z odpočitatelné daně, ale představují formální požadavek pro účely kontroly.
         Osobě povinné k dani z přidané hodnoty nelze tudíž bránit v uplatnění jejího nároku na odpočet daně z důvodu, že nebyla identifikovaná
         pro účely uvedené daně před použitím zboží pořízeného v rámci své zdaněné činnosti.

      (viz body 47–51, 54 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      21. října 2010(*)

      „Směrnice 2006/112/ES – Nárok na odpočet DPH odvedené na vstupu – Vnitrostátní právní úprava vylučující nárok na odpočet daně u zboží prodaného dále před identifikací osoby povinné k dani
         pro účely DPH“

      Ve věci C‑385/09,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Mokestinių ginčų komisija
         prie Lietuvos Respublikos vyriausybės (Litva) ze dne 21. září 2009, došlým Soudnímu dvoru dne 29. září 2009, v řízení

      Nidera Handelscompagnie BV
      proti
      Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení K. Lenaerts (zpravodaj), předseda senátu, D. Šváby, R. Silva de Lapuerta, E. Juhász a J. Malenovský, soudci,
      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: C. Strömholm, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 1. července 2010,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Nidera Handelscompagnie BV I. Misiūnasem,
      –        za litevskou vládu R. Mackevičienė, jako zmocněnkyní,
      –        za Evropskou komisi A. Steiblytė a M. Afonso, jako zmocněnkyněmi,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu ustanovení směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném
         systému daně z přidané hodnoty (Úř. věst. L 347, s. 1).

      2        Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společností Nidera Handelscompagnie BV (dále jen „Nidera“) a Valstybinė mokesčių
         inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos (Ústřední daňové ředitelství při ministerstvu financí Litevské republiky)
         ve věci nároku na odpočet daně z přidané hodnoty (dále jen „DPH“) odvedené v Litvě při nákupu zboží vyváženého do třetích
         zemí.

       Právní rámec
       Právo Unie
      3        Podle čl. 9 odst. 1 směrnice 2006/112 se:

      „ ,Osobou povinnou k dani‘ rozumí jakákoliv osoba, která na jakémkoli místě vykonává samostatně ekonomickou činnost, a to
         bez ohledu na účel nebo výsledky této činnosti.

      ,Ekonomickou činností‘ rozumí veškerá činnost výrobců, obchodníků a osob poskytujících služby, včetně těžební činnosti, zemědělské
         výroby a výkonu svobodných a jiných obdobných povolání. Za ekonomickou činnost se považuje zejména využívání hmotného nebo
         nehmotného majetku za účelem získávání pravidelného příjmu z něj.“

      4        Článek 167 uvedené směrnice stanoví:

      „Nárok na odpočet daně vzniká okamžikem vzniku daňové povinnosti z odpočitatelné daně.“
      5        Podle článku 168 uvedené směrnice:

      „Jsou-li zboží a služby použity pro účely zdaněných plnění osoby povinné dani, má tato osoba nárok ve členském státě, v němž
         tato plnění uskutečňuje, odpočíst od daně, kterou je povinna odvést, tyto částky:

      a)      DPH, která je splatná nebo byla odvedena v tomto členském státě za zboží, jež jí bylo nebo bude dodáno, nebo za službu, jež
         jí byla nebo bude poskytnuta jinou osobou povinnou k dani;

      […]“
      6        Článek 178 téže směrnice stanoví:

      „Pro uplatnění nároku na odpočet daně musí osoba povinná k dani splňovat tyto podmínky:
      a)      při odpočtu daně podle čl. 168 písm. [a)] při dodáních zboží a poskytnutích služeb musí mít fakturu vystavenou v souladu s články
         220 až 236 a články 238, 239 a 240;

      […]“
      7        Podle článku 213 směrnice 2006/112:

      „1.      Každá osoba povinná k dani oznámí zahájení, změnu nebo ukončení činnosti, kterou vykonává jako osoba povinná k dani.
      […]“
      8        Článek 214 odst. 1 této směrnice stanoví:

      „Členské státy přijmou opatření nezbytná k tomu, aby bylo následujícím osobám přiděleno osobní identifikační číslo:
      […]
      c)      každé osobě povinné k dani, která uskutečňuje na jejich území pořízení zboží uvnitř Společenství pro potřeby svých plnění
         v rámci činností uvedených v čl. 9 odst. 1 druhém pododstavci a prováděných mimo toto území.

      […]“
      9        Článek 273 uvedené směrnice zní následovně:

      „Členské státy mohou uložit další povinnosti, které považují za nezbytné k správnému výběru daně a k předcházení daňovým únikům,
         dostojí-li požadavku rovného zacházení s domácími plněními i plněními mezi členskými státy uskutečňovanými osobami povinnými
         k dani, a za podmínky, že tyto povinnosti nevedou při obchodu mezi členskými státy k formalitám spojeným s překračováním hranic.

      Možnost stanovená v prvním pododstavci nemůže být využita k ukládání dodatečných fakturačních povinností nad povinnosti stanovené
         v kapitole 3.“

       Vnitrostátní právo
      10      Článek 2 bod 28 zákona Litevské republiky č. IX-751 o dani z přidané hodnoty (Lietuvos Respublikos pridėtinės vertės mokesčio
         įstatymas č. IX-751, Žin., 2002, č. 35-1271, 2002, č. 40, 2002, č. 46, 2002, č. 48), ve znění pozdějších změn (Žin., 2004,
         č. 17-505, 2005, č. 81-2944, dále jen „zákon o DPH“), definuje pojem „osoba povinná k dani identifikovaná pro účely DPH“ následovně:

      „[O]soba registrovaná u správce daně jako osoba povinná k DPH, včetně jakékoli jiné identifikace pro účely DPH, jestliže této
         osobě bylo přiděleno příslušné identifikační číslo, s výjimkou identifikace pro účely režimu paušální náhrady.“

      11      Článek 41 zákona o DPH stanoví:

      „1.      Nestanoví-li ustanovení této kapitoly jinak, dodání zboží podléhá nulové sazbě daně, jestliže je zboží přepraveno mimo území
         Evropských společenství jeho dodavatelem nebo třetí osobou na účet dodavatele.

      […]“
      12      Článek 57 zákona o DPH zní následovně:

      „1.      Nárok na odpočet DPH mají pouze osoby povinné k dani identifikované pro účely DPH, s výjimkou těch, na které se vztahují ustanovení
         kapitoly XII oddílu 5 tohoto zákona. […]

      […]
      3.      Osoby, které mají nárok na odpočet DPH, nemusí tento nárok uplatnit.“
      13      Podle článku 58 zákona o DPH:

      „1.      Osoba povinná k dani identifikovaná pro účely DPH může odpočíst DPH na vstupu nebo při dovozu splatné v souvislosti s pořízením
         nebo dovezením zboží nebo služeb, pokud jsou toto zboží nebo služby určeny k použití pro účely následujících plnění této osoby:

      1)      dodání zboží nebo poskytnutí služeb podléhajících DPH;
      2)      dodání zboží nebo poskytnutí služeb uskutečněné mimo vnitrostátní území, které podle tohoto zákona není osvobozeno od DPH,
         jestliže je uskutečněno na vnitrostátním území. Tato podmínka se neuplatní v případě poskytování pojišťovacích nebo finančních
         služeb uvedených v článku 28 tohoto zákona mimo Evropská společenství.

      […]“
      14      Podle článku 63 zákona o DPH:

      „1.      Osoba povinná k dani identifikovaná pro účely DPH může podle ustanovení této kapitoly a v mezích stanovených tímto článkem
         odpočíst DPH na vstupu nebo při dovozu splatnou v souvislosti s pořízením nebo dovezením zboží nebo služeb přede dnem své
         registrace jakožto osoby povinné k DPH, budou-li použity pro účely jejích plnění uvedených v čl. 58 odst. 1 tohoto zákona.

      […]“
      15      Podle článku 71 zákona o DPH:

      „[…]
      3.      Zahraniční osoba povinná k dani se musí zaregistrovat jako osoba povinná k DPH prostřednictvím provozovny v tuzemsku, nebo
         nemá-li takovou provozovnu, prostřednictvím daňového zástupce v Litvě. Povinnost jmenovat daňového zástupce se nevztahuje
         na osoby povinné k dani usazené v jiných členských státech, které se mohou zaregistrovat přímo jako osoby povinné k DPH. Zahraniční
         osoba povinná k dani nemá povinnost se zaregistrovat jako osoba povinná k DPH, jestliže se její činnost na vnitrostátním území
         omezuje na:

      […]
      3)      dodání zboží nebo poskytnutí služeb, které podle tohoto zákona podléhá nulové sazbě daně, […]“
      16      Článek 117 zákona o DPH zní následovně:

      „1.      Zahraniční osoba povinná k dani může podat žádost o vrácení DPH odvedené v Litvě pouze tehdy, pokud v období, ve kterém byla
         DPH, jejíž vrácení je požadováno, odvedena, splňovala tato osoba následující kritéria:

      1)      neměla provozovnu v Litvě nebo, jedná-li se o fyzickou osobu, neměla bydliště v Litvě a
      2)      nevykonávala na vnitrostátním území činnost podléhající podle tohoto zákona DPH, nestanoví-li tento článek jinak.
      […]“
      17      Článek 147 zákona Litevské republiky č. IX-2112 o správě daní (Lietuvos Respublikos mokesčių administravimo įstatymas č. IX-2112,
         Žin., 2004, č. 63-2243), ve znění pozdějších změn (Žin., 2007, č. 80-3220, 2008, č. 131-5036, dále jen „zákon o správě daní“),
         stanoví:

      „Daňové spory projednávají Ústřední daňová správa, Mokestinių ginčų komisija [prie Lietuvos Respublikos vyriausybės (Komise
         pro daňové spory při vládě Litevské republiky)] a soudy.“

      18      Podle článku 148 zákona o správě daní:

      „1.      Mokestinių ginčų komisija [prie Lietuvos Respublikos vyriausybės] je právnická osoba veřejného práva, financovaná ze státního
         rozpočtu.

      2.      Úkolem Mokestinių ginčų komisija [prie Lietuvos Respublikos vyriausybės] je nestranně projednávat stížnosti daňových poplatníků
         a přijímat odůvodněná rozhodnutí v souladu se zákonem.

      3.      Mokestinių ginčų komisija [prie Lietuvos Respublikos vyriausybės] se skládá z předsedy a ostatních členů. Celkový počet členů
         [této] Komise a její jednací řád schvaluje vláda.

      4.      Členové Mokestinių ginčų komisija [prie Lietuvos Respublikos vyriausybės] jsou jmenováni na dobu šesti let. Členy Komise jmenuje
         vláda na základě společného návrhu ministra financí a ministra spravedlnosti. Členem [této] Komise může být jmenována pouze
         bezúhonná osoba, která má vysokoškolské finanční, právnické nebo ekonomické vzdělání nebo rovnocenné vysokoškolské vzdělání
         a nejméně tříletou praxi v oblasti daňového práva, celního práva nebo práva společností. Členové [uvedené] Komise musí být
         státními občany Litevské republiky.

      5.      Člen Mokestinių ginčų komisija [prie Lietuvos Respublikos vyriausybės] může být vládou odvolán před uplynutím funkčního obdob,
         jestliže:

      1)      odstoupí z funkce;
      2)      pozbude státní občanství Litevské republiky;
      3)      z důvodu dočasné pracovní neschopnosti nepracuje po dobu delší než 120 po sobě následujících dnů nebo po dobu delší než 140
         dnů za dvanáct měsíců nebo jestliže lékařská komise nebo výbor pro otázky invalidity dospěje k závěru, že není schopen výkonu
         své funkce;

      4)      je pravomocně odsouzen za úmyslný závažný nebo zvlášť závažný zločin nebo přečin nebo za zločin nebo přečin proti majetku,
         proti majetkovým právům a zájmům, proti hospodářskému systému nebo finančnímu systému;

      5)      dopustí se hrubého porušení pracovních povinností.
      6.      Práce členů Mokestinių ginčų komisija [prie Lietuvos Respublikos vyriausybės] v [této] Komisi se považuje za hlavní pracovní
         poměr a je odměňována podle zákona o platech volených zástupců, politiků a některých státních úředníků. Členové Komise nesmí
         mít vedle zaměstnání v [této] Komisi jiné zaměstnání, ale jsou oprávněni vykonávat činnost v oblasti výzkumu nebo vzdělávání.

      7.      Po uplynutí funkčního období členové Mokestinių ginčų komisija [prie Lietuvos Respublikos vyriausybės] zůstávají ve funkci
         do doby jmenování nových členů.

      […]“
      19      Podle článku 151 zákona o správě daní:

      „Mokestinių ginčų komisija [prie Lietuvos Respublikos vyriausybės] projednává:
      1)      daňové spory mezi daňovým poplatníkem a ústředním správcem daně;
      2)      daňové spory mezi daňovým poplatníkem a ústředním správcem daně ve věci rozhodnutí ústředního správce daně o stížnosti daňového
         poplatníka proti rozhodnutí místního správce daně;

      3)      daňové spory mezi daňovým poplatníkem a ústředním správcem daně, jestliže ústřední správce daně nepřijal rozhodnutí o daňovém
         sporu ve lhůtě stanovené tímto zákonem.“

      20      Článek 158 zákona o správě daní stanoví:

      „Účastníci sporu, stejně jako třetí osoby dotčené sporem mají po uplynutí lhůty stanovené tímto zákonem k podání opravného
         prostředku proti rozhodnutí o daňovém sporu povinnost vyhovět rozhodnutí přijatému ústředním správcem daně nebo Mokestinių
         ginčų komisija [prie Lietuvos Respublikos vyriausybės].“

      21      Článek 159 zákona o správě daní zní následovně:

      „1.      Nesouhlasí-li daňový poplatník s rozhodnutím o daňovém sporu přijatém ústředním správcem daně nebo Mokestinių ginčų komisija
         [prie Lietuvos Respublikos vyriausybės], může proti němu podat žalobu k soudu.

      2.      Ústřední správce daně může rovněž podat žalobu proti rozhodnutí Mokestinių ginčų komisija [prie Lietuvos Respublikos vyriausybės],
         avšak pouze v případě, kdy ústřední správce daně a [tato] Komise uplatnili při rozhodování o daňovém sporu (nebo v průběhu
         daňového sporu) rozdílný výklad ustanovení právních předpisů nebo jiných právních aktů.

      […]
      4.      O žalobách proti rozhodnutím o daňových sporech přijatých ústředním správcem daně nebo [touto] Komisí rozhoduje Vilniaus apygardos
         administracinis teismas.

      […]“
      22       Bod 4 jednacího řádu Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos vyriausybės (Mokestinių ginčų komisijos nuostatos),
         přijatého rozhodnutím litevské vlády č. 1119 ze dne 2. září 2004 (Žin., 2004, č. 136-4947, dále jen „jednací řád“) zní:

      „V rámci své činnosti Mokestinių ginčų komisija [prie Lietuvos Respublikos vyriausybės] uplatňuje ústavu Litevské republiky,
         zákon [...] o správě daní, ostatní zákony a podzákonné právní předpisy, jakož i tento jednací řád.“

      23      Body 26 a 27 jednacího řádu stanoví zejména následující:

      „26.      Mokestinių ginčų komisija [prie Lietuvos Respublikos vyriausybės] projednává stížnosti na svých zasedáních. […]
      Člen [této] Komise se nemůže účastnit projednávání daňového sporu a musí z něj být vyloučen (prohlášen nepříslušným), jestliže
         má přímý nebo nepřímý zájem na výsledku sporu, jestliže má rodinný nebo blízký příbuzenský vztah s jedním z účastníků daňového
         sporu nebo jestliže byl zaměstnancem podniku, který je účastníkem daňového sporu, a od ukončení tohoto pracovního poměru uplynuly
         méně než tři roky nebo jestliže existuje jakákoli jiná okolnost, která může mít vliv na nestrannost člena [uvedené] Komise.
         Člen [téže] Komise ji musí o těchto skutečnostech informovat. Účastníci daňového sporu mohou rovněž požádat o vyloučení tohoto
         člena pro podjatost. Žádost o vyloučení pro podjatost musí být odůvodněna a podána dříve, než Mokestinių ginčų komisija [prie
         Lietuvos Respublikos vyriausybės] zahájí projednávání sporu na svém zasedání. [Tato] Komise rozhoduje o vyloučení svého člena
         (svých členů) samostatným rozhodnutím.

      27.      Daňový poplatník (jeho zástupci) a zástupci správce daně jsou pozváni na zasedání Mokestinių ginčų komisija [prie Lietuvos
         Respublikos vyriausybės]. Tajemník je přítomen zasedání [této] Komise, stejně jako se jej mohou účastnit tlumočník, odborníci
         [uvedené] Komise, kteří se podíleli na šetření věci, a znalci. Pokud se účastníci sporu nedostaví na zasedání, stížnost může
         být projednána v jejich nepřítomnosti. Pokud před zahájením projednávání stížnosti na jednání Mokestinių ginčų komisija [prie
         Lietuvos Respublikos vyriausybės] obdrží žádost těchto osob o odročení projednávání stížnosti z důvodů, které [tato] Komise
         shledá hodnými zvláštního zřetele, [uvedená] Komise může odročit projednávání stížnosti na pozdější datum.

      […]“
       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      24      Podstatou sporu v původním řízení je to, zda má společnost Nidera nárok na odpočet DPH odvedené v Litvě při nákupu zboží,
         které bylo vyvezeno do třetích zemí, vzhledem k tomu, že v okamžiku těchto obchodních transakcí nebyla v Litvě identifikována
         jako osoba povinná k DPH.

      25      V období od února do května 2008 nakoupila společnost Nidera v Litvě pšenici od dodavatelů zemědělských produktů. Ze zaplacené
         ceny tvořilo 11 743 259 LTL (tedy přibližně 3,4 milionů eur) DPH vyúčtovanou dodavateli a jim zaplacenou. Společnost Nidera
         poté vyvezla veškerou tuto pšenici v období od února do května 2008 do třetích zemí, a sice Alžírska a Turecka, přičemž uplatnila
         nulovou sazbu DPH podle článku 49 zákona o DPH.

      26      Dne 12. srpna 2008 byla společnost Nidera zaregistrována v Litvě jako osoba povinná k DPH. Ve svém přiznání k DPH za období
         od 12. do 31. srpna 2008 přiznala DPH odvedenou na vstupu ve výši 11 743 259 LTL a požádala správce daně o vrácení této částky.
         Požadovala tak odpočet DPH odvedené za zboží, které pořídila v Litvě a vyvezla do třetích zemí před svou identifikací jako
         osoba povinná k DPH.

      27      Rozhodnutím ze dne 16. ledna 2009, potvrzeným dne 19. března 2009, daňové ředitelství ve Vilniusu rozhodlo, že společnost
         Nidera nemůže odpočíst uvedenou DPH odvedenou na vstupu z důvodu, že dotčené zboží tím, že již bylo prodáno, nebude použito
         pro účely jejích plnění podléhajících DPH.

      28      Společnost Nidera podala dne 14. dubna 2009 stížnost k Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos.
         Rozhodnutím ze dne 22. června 2009 toto Ústřední daňové ředitelství stížnost zamítlo a schválilo postoj daňového ředitelství
         ve Vilniusu. Podle tohoto rozhodnutí mají nárok na odpočet DPH pouze osoby povinné k dani identifikované pro účely DPH, a
         i když vnitrostátní právní předpisy nevyžadovaly, aby se společnost Nidera zaregistrovala jako osoba povinná k DPH v Litvě,
         měla tak přesto učinit, pokud chtěla dosáhnout vrácení DPH odvedené na vstupu.

      29      Dne 29. července 2009 podala společnost Nidera opravný prostředek ke Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos vyriausybės.
         V tomto opravném prostředku uvedla, že nebyla povinna se v Litvě zaregistrovat jako osoba povinná k DPH podle čl. 71 odst. 3
         zákona o DPH, neboť je zahraniční osobou povinnou k dani a její činnost spočívá výlučně v dodávání zboží do třetích zemí,
         tedy v plnění zdaněném nulovou sazbou DPH. Podle společnosti Nidera nemůže okolnost, že využila možnosti neprovést identifikaci
         pro účely DPH v Litvě, způsobit zánik jejího nároku na odpočet DPH.

      30      Ve svém předkládacím rozhodnutí si Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos vyriausybės klade otázku, zda ustanovení
         zákona o DPH, podle kterých musí dotyčný k tomu, aby měl nárok na odpočet daně, nejen vykonávat činnost podléhající dani a mít
         příslušnou dokumentaci, ale rovněž být formálně identifikován pro účely DPH v Litvě, jsou v souladu se směrnicí 2006/112 a s obecnými
         zásadami systému DPH, podle kterých je DPH spotřební daň, jejímž základním znakem je nárok na odpočet.

      31      Za těchto podmínek se Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos vyriausybės rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu
         dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Je právní úprava, podle které mají nárok na odpočet DPH pouze osoby povinné k dani identifikované pro účely DPH, tedy pouze
         osoby povinné k dani, které se zaregistrovaly jako osoby povinné k dani v dotyčném členském státě (v projednávaném případě
         v Litvě) podle platné právní úpravy, v souladu s ustanoveními směrnice 2006/112 [...], jež upravují nárok na odpočet daně?

      2)      V případě kladné odpovědi na první otázku, je právní úprava, podle které osoba povinná k dani identifikovaná pro účely DPH
         může odpočíst DPH na vstupu nebo při dovozu za zboží nebo služby pořízené před svou identifikací pro účely DPH pouze tehdy,
         bude-li toto zboží použito pro účely její činnosti podléhající DPH, tedy že nebude oprávněna odpočíst DPH na vstupu (při dovozu)
         za zboží a služby pořízené před svou identifikací pro účely DPH, pokud toto zboží již bylo pro účely takové činnosti použito,
         v souladu s obecnými zásadami odpočtu DPH stanovenými směrnicí 2006/112 [...]?“

       K předběžným otázkám
      32      Jelikož předkládající soud žádá, aby Soudní dvůr rozhodl o slučitelnosti takových právních předpisů, jako jsou právní předpisy
         dotčené v původním řízení, s pravidly práva Unie, je třeba připomenout, že Soudní dvůr opakovaně judikoval, že mu sice nepřísluší,
         aby v rámci řízení o předběžné otázce rozhodoval o slučitelnosti ustanovení vnitrostátního práva s uvedenými pravidly, avšak
         má pravomoc poskytnout předkládajícímu soudu veškeré prvky výkladu vztahující se k právu Unie, které mu umožní posoudit takovou
         slučitelnost pro účely rozhodnutí ve věci, jež mu byla předložena (rozsudek ze dne 26. ledna 2010, Transportes Urbanos y Servicios
         Generales, C‑118/08, Sb. rozh. s. I‑635, bod 23 a citovaná judikatura).

      33      Při zohlednění skutkových okolností ve věci v původním řízení je třeba otázky položené předkládajícím soudem chápat tak, že
         jejich podstatou je, zda směrnice 2006/112 musí být vykládána v tom smyslu, že brání tomu, aby osoba povinná k DPH, která
         splňuje hmotněprávní podmínky k odpočtu této DPH v souladu s ustanoveními této směrnice, mohla být zbavena možnosti uplatnit
         svůj nárok na odpočet daně vnitrostátní právní úpravou, která zakazuje odpočet DPH odvedené při nákupu zboží, jestliže tato
         osoba povinná k dani nebyla identifikována pro účely DPH před použitím tohoto zboží pro účely své činnosti podléhající dani.

       K přípustnosti
      34      Litevská vláda zpochybňuje, že se Mokestinių ginčų komisijaprie Lietuvos Respublikos vyriausybės nachází v postavení soudu,
         a to z důvodu, že není nezávislá. Je totiž součástí organizační struktury ministerstva financí, kterému je povinna předkládat
         výroční zprávy a se kterým má povinnost spolupracovat.

      35      V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury pro účely posouzení toho, zda je předkládající orgán svojí
         povahou soudem ve smyslu článku 234 ES, bere Soudní dvůr v úvahu veškeré okolnosti, jako jsou zákonný základ orgánu, jeho
         trvalost, závaznost jeho jurisdikce, kontradiktorní povaha řízení, použití právních předpisů orgánem, jakož i jeho nezávislost
         (rozsudek ze dne 17. září 1997, Dorsch Consult, C‑54/96, Recueil, s. I‑4961, bod 23 a citovaná judikatura).

      36      Ve věci dotčené v původním řízení vyplývá z čl. 148 odst. 2 zákona o správě daní, že úkolem Mokestinių ginčų komisija prie
         Lietuvos Respublikos vyriausybės je nestranně projednávat stížnosti daňových poplatníků a přijmout odůvodněné rozhodnutí v souladu
         se zákonem. Podle tohoto čl. 148 odst. 4 jsou členové této Komise jmenováni na dobu šesti let a musí se jednat o bezúhonné
         osoby. Podle tohoto čl. 148 odst. 6 členové uvedené Komise nesmí mít vedle zaměstnání v této Komisi jiné zaměstnání. Konečně
         článek 26 jednacího řádu stanoví postup vyloučení členů téže Komise v případě střetu zájmů.

      37      Je třeba konstatovat, že tato ustanovení přiznávají Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos vyriausybės nezávislost
         nezbytnou k tomu, aby mohla být považována za soud ve smyslu článku 234 ES. Okolnost, že tato Komise je součástí organizační
         struktury ministerstva financí a je povinna mu předkládat výroční zprávy, nemůže tuto analýzu vyvrátit.

      38      Pokud jde o povinnost spolupracovat s ministerstvem financí, litevská vláda, která byla na toto téma na jednání dotazována,
         uvedla, že neví o případu, kdy by Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos vyriausybės přijala ze strany tohoto
         ministerstva instrukce a pokyny, co se týče řešení, ke kterému by bylo žádoucí dospět v té či oné věci. Za těchto podmínek
         není s nezávislostí této Komise ve vztahu k uvedenému ministerstvu neslučitelná ani existence takové obecné povinnosti spolupráce.

      39      Ve zbývající části z vnitrostátní právní úpravy uvedené v bodech 17 až 23 tohoto rozsudku vyplývá, že Mokestinių ginčų komisija
         prie Lietuvos Respublikos vyriausybės splňuje ostatní kritéria soudního orgánu stanovená judikaturou Soudního dvora citovanou
         v bodě 35 tohoto rozsudku.

      40      S ohledem na výše uvedené je třeba dospět k závěru, že Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos vyriausybės má
         povahu soudu ve smyslu článku 234 ES a že projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je přípustná.

       K věci samé
      41      Je třeba uvést, že členské státy mohou omezit nárok na odpočet DPH pouze v případech výslovně stanovených směrnicí 2006/112
         (viz obdobně rozsudky ze dne 21. září 1988, Komise v. Francie, 50/87, Recueil, s. 4797, body 16 a 17; ze dne 11. července
         1991, Lennartz, C‑97/90, Recueil, s. I‑3795, bod 27, jakož i ze dne 15. ledna 1998, Ghent Coal Terminal, C‑37/95, Recueil,
         s. I‑1, bod 16).

      42      Soudní dvůr mimoto v souvislosti s režimem přenesení daňové povinnosti rozhodl, že základní zásada daňové neutrality DPH vyžaduje,
         aby odpočet DPH na vstupu byl přiznán, jestliže jsou splněny hmotněprávní požadavky, i když osoby povinné k dani nevyhověly
         určitým formálním požadavkům (rozsudky ze dne 8. května 2008, Ecotrade, C‑95/07 a C‑96/07, Sb. rozh. s. I‑3457, bod 63, a ze
         dne 30. září 2010, Uszodaépítö, C‑392/09, Sb. rozh. s. I‑0000, bod 39). Jakmile má tedy správce daně k dispozici údaje potřebné
         k tomu, aby stanovil, že osoba povinná k dani je jakožto příjemce dotčených plnění povinna odvést DPH, nemůže ukládat, pokud
         jde o nárok uvedené osoby povinné k dani na odpočet této daně, další podmínky, které by mohly vést k tomu, že by tento nárok
         nebylo možné uplatnit (výše uvedené rozsudky Ecotrade, bod 64, a Uszodaépítö, bod 40).

      43      Otázky položené předkládajícím soudem je třeba přezkoumat z hlediska těchto zásad.

      44      Z článku 168 písm. a) směrnice 2006/112 v tomto ohledu vyplývá, že osoba povinná k dani má nárok na odpočet DPH, která je
         splatná nebo byla odvedena v členském státě za zboží, jež jí bylo nebo bude dodáno, nebo za službu, jež jí byla nebo bude
         poskytnuta jinou osobou povinnou k dani, které jsou použity pro účely jejích zdaněných činností.

      45      Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že společnost Nidera vyvezla veškerou předmětnou pšenici, kterou pořídila v Litvě, do
         třetích zemí a uplatnila podle použitelného vnitrostátního práva nulovou sazbu DPH.

      46      Je nesporné, že společnost Nidera má za těchto podmínek nárok na odpočet daně ve smyslu čl. 168 písm. a) směrnice 2006/112,
         pokud jde o DPH odvedenou za toto zboží v Litvě. Podle článku 167 této směrnice vzniká tento nárok na odpočet daně okamžikem
         vzniku daňové povinnosti z odpočitatelné daně.

      47      Podle čl. 178 písm. a) směrnice 2006/112 uplatnění nároku na odpočet ve smyslu čl. 168 písm. a) této směrnice při dodáních
         zboží a poskytnutích služeb podléhá jediné formální podmínce, a sice že osoba povinná k dani musí mít fakturu vystavenou v souladu
         s články 220 až 236 a 238 až 240 této směrnice.

      48      Osoby povinné k dani mají zajisté rovněž povinnost oznámit zahájení, změnu nebo ukončení své činnosti v souladu s opatřeními
         přijatými za tímto účelem členskými státy, a to na základě článku 213 směrnice 2006/112. Soudní dvůr však již judikoval, že
         takové ustanovení nijak neopravňuje členské státy k tomu, aby v případě nepředložení určitého oznámení odložily možnost uplatnit
         nárok na odpočet až do skutečného začátku obvyklého uskutečnění zdaněných plnění nebo připravily osobu povinnou k dani o možnost
         uplatnit tento nárok (viz obdobně rozsudek ze dne 21. března 2000, Gabalfrisa a další, C‑110/98 až C‑147/98, Recueil, s. I‑1577,
         bod 51).

      49      Soudní dvůr krom toho již rozhodl, že opatření, jež mají členské státy možnost přijmout na základě článku 273 směrnice 2006/112
         k zajištění správného výběru daně a předcházení daňovým únikům, nesmí jít nad rámec toho, co je nezbytné k dosažení těchto
         cílů, a nesmí zpochybnit neutralitu DPH (viz obdobně rozsudek ze dne 27. září 2007, Collée, C‑146/05, Sb. rozh. s. I‑7861,
         bod 26 a citovaná judikatura).

      50      V důsledku toho identifikace podle článku 214 směrnice 2006/112, stejně jako povinnosti stanovené v článku 213 této směrnice
         uvedené v předchozím bodě tohoto rozsudku nepředstavují úkon zakládající nárok na odpočet, který vzniká okamžikem vzniku daňové
         povinnosti z odpočitatelné daně, ale představují formální požadavek pro účely kontroly.

      51      Z výše uvedeného vyplývá, že osobě povinné k DPH nelze bránit v uplatnění jejího nároku na odpočet daně z důvodu, že nebyla
         identifikovaná pro účely DPH před použitím zboží pořízeného v rámci své zdaněné činnosti.

      52      Osobě povinné k dani, která nesplňuje formální požadavky stanovené směrnicí 2006/112, může být zajisté uložena správní pokuta
         podle vnitrostátních opatření, která tuto směrnici provádějí do vnitrostátního práva. Mimoto, jak správně poznamenává Komise,
         jestliže by uplatnění nároku na odpočet DPH nepodléhalo žádnému časovému omezení, nebyla by plně zajištěna právní jistota.
         Povinnost osob povinných k dani identifikovat se pro účely DPH by totiž mohla ztratit svůj smysl, pokud by členské státy nebyly
         oprávněny uložit za tímto účelem přiměřenou lhůtu.

      53      Ve věci v původním řízení se však zdá, že společnost Nidera neměla povinnost se pro účely DPH v Litvě podle čl. 71 odst. 3
         zákona o DPH identifikovat, i když podle čl. 63 odst. 1 tohoto zákona osoby povinné k dani mohou odpočíst DPH pouze tehdy,
         pokud tak učinily. Je tedy třeba konstatovat, že pokud společnost Nidera potřebovala být identifikována pro účely DPH, aby
         mohla uplatnit svůj nárok na odpočet daně, učinila tak v době kratší než šest měsíců po uskutečnění plnění, na jejichž základě
         vzniká tento nárok, a tudíž v přiměřené lhůtě.

      54      S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na položené otázky odpovědět tak, že směrnice 2006/112 musí být vykládána
         v tom smyslu, že brání tomu, aby osoba povinná k DPH – která splňuje hmotněprávní podmínky k odpočtu této DPH v souladu s ustanoveními
         této směrnice a která provede identifikaci pro účely DPH v přiměřené lhůtě od okamžiku uskutečnění plnění, na základě kterých
         vzniká nárok na odpočet daně – mohla být zbavena možnosti uplatnit tento nárok vnitrostátní právní úpravou, která zakazuje
         odpočet DPH odvedené při nákupu zboží, jestliže se tato osoba povinná k dani neidentifikovala pro účely DPH před použitím
         tohoto zboží pro účely své činnosti podléhající dani.

       K nákladům řízení
      55      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      Směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty musí být vykládána v tom smyslu,
            že brání tomu, aby osoba povinná k dani z přidané hodnoty – která splňuje hmotněprávní podmínky k odpočtu této daně z přidané
            hodnoty v souladu s ustanoveními této směrnice a která provede identifikaci pro účely DPH v přiměřené lhůtě od okamžiku uskutečnění
            plnění, na základě kterých vzniká nárok na odpočet daně – mohla být zbavena možnosti uplatnit tento nárok vnitrostátní právní
            úpravou, která zakazuje odpočet daně z přidané hodnoty odvedené při nákupu zboží, jestliže se tato osoba povinná k dani neidentifikovala
            pro účely daně z přidané hodnoty před použitím tohoto zboží pro účely své činnosti podléhající dani.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: litevština.