title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 10. listopadu 2016.#Eco-Emballages SA a další v. Sphère France SAS a další.#Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce Podané Tribunal de commerce de Paris a Conseil d'État.#Řízení o předběžné otázce – Životní prostředí – Směrnice 94/62/ES – Článek 3 – Obaly a obalové odpady – Pojem – Role, trubice a válce, na kterých jsou navinuty flexibilní materiály (‚Válcové dutinky‘) – Směrnice 2013/2/EU – Platnost – Změna seznamu příkladů uvedených v příloze I směrnice 94/62/ES Evropskou Komisí – Nepřihlédnutí k pojmu ‚obal‘ – Porušení prováděcích pravomocí.#Spojené věci C-313/15 a C-530/15.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      10. listopadu 2016 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Životní prostředí — Směrnice 94/62/ES — Článek 3 — Obaly a obalové odpady — Pojem — Role, trubice a válce, na kterých jsou navinuty flexibilní materiály (‚Válcové dutinky‘) — Směrnice 2013/2/EU — Platnost — Změna seznamu příkladů uvedených v příloze I směrnice 94/62/ES Evropskou Komisí — Nepřihlédnutí k pojmu ‚obal’ — Porušení prováděcích pravomocí“
      Ve spojených věcech C‑313/15 a C‑530/15,
      jejichž předmětem jsou žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podané rozhodnutím tribunal de commerce de Paris (Obchodní soud v Paříži, Francie), ze dne 19. června 2015, došlým Soudnímu dvoru dne 25. června 2015, a rozhodnutím Conseil d’État (Státní rada, Francie), ze dne 1. října 2015, došlým Soudnímu dvoru dne 8. října 2015, v řízeních

         Eco-Emballages SA

      proti

         Sphère France SAS,

         Carrefour Import SAS,

         SCA Tissue France SAS,

         Melitta France SAS,

         SCA Hygiène Products SAS,

         Wepa France SAS, dříve Wepa Troyes SAS,

         Industrie Cartarie Tronchetti SpA,

         Industrie Cartarie Tronchetti Ibérica SL,

         Cofresco Frischhalteprodukte GmbH & Co. KG,

         Kimberly-Clark SAS,

         Gopack SAS,

         Délipapier SAS,

         Scamark SAS,

         CMC France SARL,

         Schweitzer SAS,

         Paul Hartmann SA,

         Wepa France SAS, dříve Wepa Lille SAS,

         Système U Centrale Nationale SA,

         Industrie Cartarie Tronchetti France SAS,

      za přítomnosti:

         Group’Hygiène syndicat professionnel (C‑313/15),
      a

         Melitta France SAS,

         Cofresco Frischhalteprodukte GmbH & Co. KG,

         Délipapier SAS,

         Gopack SAS,

         Industrie Cartarie Tronchetti SpA,

         Industrie Cartarie Tronchetti Ibérica SL,

         Kimberly-Clark SAS,

         Wepa France SAS, dříve Lucart France,

         Paul Hartmann SA,

         SCA Hygiène Products SAS,

         SCA Tissue France SAS,

         Group’Hygiène syndicat professionnel

      proti

         Ministre de l’Écologie, du Développement durable et de l’Énergie,

      za přítomnosti:

         Industrie Cartarie Tronchetti France SAS (C‑530/15),
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení L. Bay Larsen, předseda senátu, M. Vilaras (zpravodaj), J. Malenovský, M. Safjan a D. Šváby, soudci,
      generální advokát: M. Campos Sánchez-Bordona,
      vedoucí soudní kanceláře: V. Tourrès, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 4. května 2016,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Eco-Emballages SA L. Koehler-Magnem, avocat,

               —

               za Délipapier SAS Gopack SAS, Industrie Cartarie Tronchetti SpA, Industrie Cartarie Tronchetti Ibérica SL, Industrie Cartarie Tronchetti Francie SAS, Kimberly-Clark SAS, Wepa France SAS, dříve Lucart France, Paul Hartmann SA, SCA Hygiène Products SAS, SCA Tissue Francie SAS, CMC Francie SARL a Group’Hygiène syndicat professionnel, N. Chahid-Nouraïem, J.-M. Leprêtrem a C. Boillotem, avocats,

               —

               za Melitta Francie SAS a Cofresco Frischhalteprodukte GmbH & Co. KG H. Weilem a A. de Lalandem, avocats,

               —

               za Système U Centrale Nationale SAS A. Gossementem, avocat,

               —

               za francouzskou vládu D. Colasem a J. Trabandem, jakož i S. Ghiandoni, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi E. Sanfrutos Cano, F. Simonetti a S. Petrovou, jakož i C. Zadrem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 13. července 2016,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají výkladu článku 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady 94/62/ES ze dne 20. prosince 1994 o obalech a obalových odpadech (Úř. věst. L 365, p. 10), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/12/ES ze dne 11. února 2004 (Úř. věst L 47, s. 26) (dále jen „směrnice 94/62“), jakož i platnosti směrnice Komise 2013/2/EU ze dne 7. února 2013, která mění přílohu I směrnice 94/62 (Úř. věst L 37, s. 10, dále jen „směrnice 2013/2“)

               2

               Žádost ve věci C‑313/15 byla podána v rámci sporu mezi společností Eco-Emballages SA a společnostmi Sphère France SAS, Carrefour Import SAS, SCA Tissue France SAS, Melitta France SAS, SCA Hygiène Products SAS, Wepa France SAS, dříve Wepa Troyes SAS, Industrie Cartarie Tronchetti SpA, Industrie Cartarie Tronchetti Ibérica SL, Cofresco Frischhalteprodukte GmbH & Co. KG, Kimberly-Clark SAS, Gopack SAS, Délipapier SAS, Scamark SAS, CMC France SARL, Schweitzer SAS, Paul Hartmann SA, Wepa France SAS, dříve Wepa Lille SAS, Système U Centrale Nationale SA, Industrie Cartarie Tronchetti France SAS, ohledně odmítnutí těchto společností zaplatit finanční příspěvek dlužný za recyklaci zboží, které uvedly na trh od 1. ledna 2007 a Eco-Emballages je považuje za obaly.

               3

               Žádost ve věci C‑530/15 byla podána v rámci žaloby pro překročení pravomoci podané společnostmi Melitta France SAS, Cofresco Frischhalteprodukte GmbH & Co. KG, Délipapier SAS, Gopack SAS, Industrie Cartarie Tronchetti SpA, Industrie Cartarie Tronchetti Ibérica SLU, Kimberly-Clark SAS, Wepa France SAS, Paul Hartmann SA, SCA Hygiène Products SAS a SCA Tissue France SAS, jakož i Group’Hygiène syndicat professionnel proti vyhlášce ministra pro ekologii, trvalý rozvoj a energii ze dne 6. srpna 2013, kterou se mění vyhláška ze dne 7. února 2012 o příkladech uplatnění kritérií upřesňujících pojem „obal“ definovaný v článku R. 543-43 zákona o životním prostředí (JORF ze dne 27. srpna 2013, s. 14487, dále jen „vyhláška ze dne 6. srpna 2013“).

         Právní rámec

         Unijní právo

               4

               Článek 3 bod 1 směrnice 94/62 stanoví:
               „Pro účely této směrnice se rozumí:

                        1)

                        ‚obaly‘ veškeré výrobky zhotovené z jakéhokoli materiálu jakékoli povahy, které mají být použity k pojmutí, ochraně, manipulaci, dodávce a k prezentaci zboží, od surovin až po hotové výrobky, od výrobce až po uživatele nebo spotřebitele. Za obaly se rovněž pokládají ‚nevratné předměty‘ používané k týmž účelům.
                        Obaly zahrnují pouze:

                                 a)

                                 prodejní obaly neboli primární obaly, tj. obaly určené k tomu, aby tvořily v místě nákupu prodejní jednotku pro konečného uživatele nebo spotřebitele;

                                 b)

                                 skupinové obaly neboli sekundární obaly, tj. obaly určené k tomu, aby v místě nákupu tvořily skupinu určitého počtu prodejních jednotek, ať již je tato skupina prodávána konečnému uživateli nebo spotřebiteli, anebo slouží pouze jako pomůcka pro umístění do regálů v místě prodeje; mohou být z výrobku odstraněny, aniž se tím ovlivní jeho vlastnosti;

                                 c)

                                 přepravní obaly neboli terciární obaly, tj. obaly, které jsou určeny k usnadnění manipulace s určitým množstvím prodejních jednotek nebo skupinových obalů a k usnadnění jejich přepravy, aby se při manipulaci a přepravě zabránilo jejich fyzickému poškození. Za přepravní obaly se nepokládají silniční, železniční, lodní a letecké kontejnery.

                           ‚Definice ‚obalu‘ se dále zakládá na kritériích stanovených níže. Předměty uvedené v příloze I uvádějí názorné příklady použití těchto kritérií.

                                 i)

                                 Předměty se považují za obal, odpovídají-li, aniž jsou dotčeny jiné funkce, které by mohl obal také plnit, výše uvedené definici, je-li [ledaže je] tento předmět nedílnou součástí výrobku, je zapotřebí k tomu, aby uzavíral, nesl nebo uchovával tento výrobek po celou dobu jeho životnosti a všechny části jsou určeny pro společné užívání, společnou spotřebu nebo společné odstranění.

                                 ii)

                                 Předměty navržené a určené k tomu, aby byly plněny v místě prodeje, a ‚jednorázové‘ předměty prodávané, plněné nebo navržené a určené k plnění v místě prodeje se považují za obaly, pokud plní funkci obalu.

                                 iii)

                                 Součásti obalu a pomocné prvky začleněné v obalu se považují za části obalu, v němž jsou začleněny. Pomocné prvky, které jsou zavěšeny přímo na výrobku nebo jsou k výrobku připevněné a plní funkci obalu, se považují za obal, nejsou-li nedílnou součástí tohoto výrobku a nejsou-li všechny části určeny k tomu, aby byly společně spotřebovány nebo odstraněny.

                           Komise případně v souladu s článkem 21 posoudí názorné příklady pro definici předmětů, které se považují za obaly, uvedené v příloze I a podle potřeby je reviduje. Přednostně se zabývá těmito předměty: pouzdry na CD a videokazety, květináči, trubicemi a válci, na kterých jsou navinuty flexibilní materiály, podkladovým papírem samolepicích štítků a balicím papírem.‘ […]“

               5

               Body 2 a 4 odůvodnění směrnice 2013/2 upřesňují:

                        „(2)

                        Pro účely právní jistoty a harmonizace výkladu definice ‚obalu‘ je nutné seznam názorných příkladů revidovat a změnit k objasnění dodatečných případů, kdy hranice mezi tím, co je obal, a co nikoli, zůstává nejasná. Přezkum vychází z výzev členských států a hospodářských subjektů k důslednějšímu provádění směrnice a vytvoření rovných podmínek na vnitřním trhu.

                  […]

                        (4)

                        Výbor zřízený podle článku 21 směrnice [94/62] nevydal [k opatřením stanoveným touto směrnicí] žádné stanovisko, a proto Komise předložila Radě k daným opatřením návrh, který byl předán Evropskému parlamentu. Rada během dvouměsíční lhůty stanovené článkem 5a rozhodnutí Rady 1999/468/ES ze dne 28. června 1999 o postupech pro výkon prováděcích pravomocí svěřených Komisi [(Úř. věst. 1999, L 184, s. 23)], nerozhodla, a Komise proto návrh bez prodlení předložila Evropskému parlamentu. Evropský parlament proti opatření nevznesl během čtyř měsíců od výše uvedeného předání námitku.“

               6

               Příloha I směrnice 94/62, nadepsaná „Názorné příklady pro kritéria uvedená v čl. 3 bodě 1“, ve znění směrnice 2013/2, stanoví:
               „Názorné příklady pro kritérium v podbodě i)

                  Obal

               […]
               Role, trubice a válce, na kterých jsou navinuty flexibilní materiály (např. plastová fólie, alobal, papír), kromě rolí, trubic a válců, které slouží jako součást výrobních strojů a které se nepoužívají k úpravě výrobku jako prodejní jednotky.
               […]“

         Francouzské právo

               7

               Článek L. 541-10-II zákona o životním prostředí stanoví:
               „Na základě zásady rozšířené odpovědnosti výrobce lze výrobcům, dovozcům a distributorům [výrobků, z nichž vznikají odpady] nebo prvků a materiálů používaných při jejich výrobě uložit povinnost postarat se o prevenci odpadů a nakládání s odpady, které vyprodukují, nebo k tomu přispět.
               Výrobci, dovozci a distributoři, kterým je ustanoveními tohoto oddílu a s výhradou uvedených ustanovení uložena výše uvedená povinnost, splní svou povinnost tím, že zavedou individuální systémy sběru a nakládání s odpady vzniklými z jejich výroby nebo společně zřídí ekologické organizace, kterým platí finanční příspěvek, převedou na ně své povinnosti a zajistí jejich řízení. Výrobce, dovozce nebo distributor, který zavedl schválený individuální systém sběru a nakládání s odpady nebo zřídil schválenou ekologickou organizaci, je majitelem těchto odpadů ve smyslu této kapitoly, jestliže se stará o nakládání s odpady podle části II tohoto článku.
               […]
               Ekologické organizace schvaluje stát na dobu nejvýše šesti let, kterou lze obnovit, pokud prokáží, že disponují technickými a finančními schopnostmi, aby splnily požadavky zadávací dokumentace stanovené meziresortní vyhláškou a po stanovisku orgánu zastupujícího zúčastněné strany v odvětví.
               […]“

               8

               Článek L. 543-56 tohoto zákona stanoví:
               „Každý výrobce a dovozce, jehož výrobky jsou prodávány s obalem takového druhu, jako je uveden v článku R. 543-55, nebo osoba odpovědná za první uvedení těchto výrobků na trh, pokud výrobce či dovozce nemůže být určen, je povinen přispět nebo postarat se o nakládání s veškerými těmito obalovými odpady, při dodržení ustanovení článků L. 2224-13 až L. 2224-16 obecného zákoníků samosprávných územních celků.“

               9

               Článek R. 543-43 zákona o životním prostředí stanoví:

                        „I.

                        Pro účely použití tohoto pododdílu se ‚obaly‘ rozumí veškeré předměty zhotovené z materiálu jakékoli povahy, které mají být použity k pojmutí a ochraně zboží za účelem umožnit manipulaci s ním a jeho dodávku od výrobce až po uživatele nebo spotřebitele a k prezentaci zboží. Za obaly se rovněž pokládají ‚nevratné‘ předměty používané k týmž účelům.

                  Definice ‚obalu‘ se dále zakládá na následujících kritériích:

                        1.

                        Předmět se považuje za obal, odpovídá-li, aniž jsou dotčeny jiné funkce, které by mohl obal také plnit, výše uvedené definici, ledaže je tento předmět nedílnou součástí výrobku, je zapotřebí k tomu, aby uzavíral, nesl nebo uchovával tento výrobek po celou dobu jeho životnosti a všechny části jsou určeny pro společné užívání, společnou spotřebu nebo společné odstranění;
                        […]

                  Názorné příklady použití těchto kritérií jsou uvedeny ve vyhlášce ministra životního prostředí.“

               10

               Vyhláška ze dne 6. srpna 2013, kterou se mění článek 1 vyhlášky ze dne 7. února 2012 o příkladech uplatnění kritérií upřesňujících pojem „obal“ definovaný v článku R. 543-43 zákona o životním prostředí, stanoví:
               „Na základě kritéria i) bodu I článku R. 543-43 zákona o životním prostředí, následující příklady představují:

                        —

                        Obal:
                        […]

                                 —

                                 Role, trubice a válce, na kterých jsou navinuty flexibilní materiály (např. plastová fólie, alobal, papír), kromě rolí, trubic a válců, které slouží jako součást výrobních strojů a nepoužívají se k úpravě výrobku jako prodejní jednotky.“

         Spory v původním řízení, předběžné otázky a řízení před Soudním dvorem

         Věc C‑313/15

               11

               Společnost Eco-emballages je ekologickou organizací schválenou státem, která je oprávněna uzavírat s podniky, které uvádějí na francouzský trh obaly, smlouvy, jimiž přebírá jejich povinnost přispívat k odstranění obalových odpadů z domácností, a to za platbu příspěvku, jehož výše se vypočte na základě počtu distribuovaných obalů a hmotnosti materiálů, které je tvoří.

               12

               V lednu 2013 podala Eco-emballages žalobu proti podnikům, které jsou žalovanými v původním řízení, aby od nich získala na základě článku R. 543-43 zákona o životním prostředí, který provádí do francouzského právního řádu směrnici 94/62, platbu příspěvků na válcové dutinky ve formě rolí, trubic nebo válců, na kterých jsou navinuty určité flexibilní materiály prodávané spotřebitelům, jako plastová fólie, alobal nebo toaletní či savý papír, které uváděly na trh od 1. ledna 2007.

               13

               Žalované v původním řízení nicméně uvádí, že tyto válcové dutinky neodpovídají pojmu „obal“ ve smyslu článku 3 směrnice 94/62. Zvláště zaprvé zdůraznily, že samotný pojem „obal“ odkazuje nezbytně na něco, co pokud neobaluje, je přinejmenším vně výrobku, a zadruhé že taková válcová dutinka ani neuzavírá ani nechrání výrobek, jelikož nepředstavuje vnější obal, ale jeho vnitřní součást. Zatřetí zdůraznily, že do současnosti se nikdy nemělo za to, že válcová dutinka může představovat obal právě proto, že neobaluje výrobek, jak vyplývá zejména z parlamentních rozprav týkajících se přijetí směrnice 2004/12. V každém případě je směrnice 2013/2, která jak připomíná její preambule, nebyla schválena ani Evropským parlamentem ani Radou Evropské unie, jen názorným vodítkem, které bylo přijato pouze Komisí.

               14

               Vzhledem k tomu, že dospěly k závěru, že kvalifikace takových válcových dutinek jako odpadu je kontroverzní, vyzvaly některé žalované v původním řízení tribunal de commerce de Paris (Francie), aby položil Soudnímu dvoru předběžnou otázku týkající se určení, zda článek 3 směrnice 94/62 musí být vykládán tak, že zahrnuje uvedené válcové dutinky.

               15

               Předkládající soud poté, co připomněl znění článku 3 směrnice 94/62 a konstatoval, že směrnice 2013/2, která změnila jen přílohu I směrnice 94/62 a byla schválena pouze Komisí, jelikož výbor zavedený článkem 21 směrnice 94/62 nepřijal stanovisko a Rada nerozhodla o návrhu předloženém Komisí, měl za to, že směrnice byla pouze názorná, že neměla definitivní povahu, jako mají články směrnice, a nezměnila tedy obecnou definici obalů.

               16

               Za těchto podmínek se tribunal de commerce de Paris rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Spadají pod pojem ‚obal‘ definovaný v článku 3 směrnice [94/62] ‚válcové dutinky‘ (role, trubice, válce), na kterých jsou navinuty flexibilní výrobky, jako jsou papír nebo plastové fólie, prodávané spotřebitelům?“

         Věc C‑530/15

               17

               Návrhem zaregistrovaným dne 28. října 2013 podaly žalobkyně v původním řízení ke Conseil d’État (Francie) žalobu pro překročení pravomoci znějící na zrušení vyhlášky ze dne 6. srpna 2013.

               18

               Předkládající soud upřesňuje, že vyhláška ze dne 6. srpna 2013 provádí směrnici 2013/2 do francouzského práva tak, že do seznamu příkladů obalů zahrnuje válcové dutinky, tak jak je definuje tato směrnice, že společnost Eco-Emballages zažalovala v lednu 2013 u obchodního soudu v Paříži různé společnosti, mezi nimi žalobkyně v původním řízení, aby se určila existence pohledávek z důvodu dlužných příspěvků za válcové dutinky stejného typu, jako jsou válcové dutinky dotčené ve věci C‑313/15, které obsahují určité výrobky, jež tyto společnosti uvádí na trh a že uvedený soud podal rozsudkem ze dne 19. června 2015 k Soudnímu dvoru předběžnou otázku ohledně výkladu článku 3 směrnice 94/62, uvedenou v bodě 16 tohoto rozsudku.

               19

               Předkládající soud uvádí rovněž, že v případě, že Soudní dvůr podá zápornou odpověď na otázku položenou obchodním soudem v Paříži ve věci C‑313/15, zpochybňují žalobkyně platnost směrnice 2013/2, přičemž uvádí, že tato směrnice tím, že zahrnula takové válcové dutinky mezi příklady obalů, popřela pojem „obal“ ve smyslu článku 3 směrnice 94/62 a překročila rozsah oprávnění přiznaný Komisí z důvodu jejích prováděcích pravomocí.

               20

               Za těchto podmínek se Conseil d’État rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Popřela směrnice [2013/2] tím, že zahrnula ‚válcové dutinky‘ (role, trubice, válce), na kterých jsou navinuty flexibilní materiály, jako jsou papír nebo plastové fólie, prodávané spotřebitelům, mezi příklady obalů, smysl pojmu ‚obal‘ definovaného v článku 3 směrnice [94/62] a překročila rozsah oprávnění svěřeného Komisi v rámci jejích prováděcích pravomocí?“

         Řízení před Soudním dvorem

               21

               Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 28. října 2015 byly věci C‑313/15 a C‑530/15 spojeny pro účely písemné i ústní části řízení, jakož i pro účely rozsudku.

         K předběžné otázce ve věci C‑313/15

               22

               Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 3 bod 1 směrnice 94/62 musí být vykládán v tom smyslu, že válcové dutinky ve formě rolí, trubic nebo válců, na kterých jsou navinuty flexibilní materiály prodávané spotřebitelům, představují „obaly“ ve smyslu tohoto ustanovení.

               23

               V tomto ohledu je třeba nejprve uvést, že v souladu s jejím článkem 1 je účelem směrnice 94/62 zejména zabránit jakýmkoli vlivům obalů a obalových odpadů na životní prostředí členských států i třetích zemí nebo tyto účinky zmenšit, aby bylo dosaženo vysoké úrovně ochrany životního prostředí, a to tím, že se členským státům zejména uloží zavést systém sběru a využití odpadů a obalových odpadů. Za tímto účelem se směrnice 94/62, jak vyplývá z bodu 5 odůvodnění a v souladu s čl. 2 odst. 1, vztahuje na veškeré obaly, které jsou v Evropské unii uváděny na trh, a na veškeré obalové odpady.

               24

               Z toho vyplývá, jak již Soudní dvůr rozhodl, že pojem obal musí být vykládán široce (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 29. dubna 2004, Plato Plastik Robert Frank, C‑341/01, EU:C:2004:254, body 56 a 57).

               25

               Dále je třeba připomenout, že aby zboží představovalo obal ve smyslu čl. 3 bodu 1 směrnice 94/62 musí zaprvé splňovat dvě podmínky uvedené v čl. 3 bodu 1 prvním a druhém pododstavci směrnice 94/62 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 29. dubna 2004, Plato Plastik Robert Frank, C‑341/01, EU:C:2004:254, bod 47) a zadruhé odpovídat kritériím uvedeným v čl. 3 bodu 1 třetím pododstavci uvedené směrnice.

               26

               Zaprvé musí výrobek, aby představoval „obal“ ve smyslu směrnice 94/62, být v souladu s čl. 3 bodem 1 prvním pododstavcem této směrnice určen k pojmutí, ochraně, manipulaci, dodávce a k prezentaci zboží, od výrobce až po uživatele nebo spotřebitele. Druhá věta téhož ustanovení navíc uvádí, že všechny „nevratné“ předměty používané k týmž účelům musí být pokládány za obaly.

               27

               Jak již Soudní dvůr rozhodl, výčet možných funkcí obalu, který je obsažen v čl. 3 bodě 1 prvním pododstavci směrnice 94/62, není kumulativní (rozsudek ze dne 29. dubna 2004, Plato Plastik Robert Frank, C‑341/01, EU:C:2004:254, bod 49).

               28

               Takový výrobek musí dále patřit pod jednu ze tří kategorií obalů uvedených v čl. 3 bodě 1 druhém pododstavci písm. a) až c) směrnice 94/62, a sice prodejní obaly, skupinové obaly nebo přepravní obaly.

               29

               Zadruhé v souladu s čl. 3 bodem 1 třetím pododstavcem písm. i) směrnice 94/62, musí být předmět, který odpovídá pozitivní definici pojmu obal uvedené v prvním a druhém pododstavci téhož čl. 3 bodu 1, považován za obal, ledaže je tento předmět nedílnou součástí výrobku, je zapotřebí k tomu, aby uzavíral, nesl nebo uchovával tento výrobek po celou dobu jeho životnosti a všechny části jsou určeny pro společné užívání, společnou spotřebu nebo společné odstranění.

               30

               V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že ze samotného znění tohoto ustanovení vyplývá, že tři negativní kritéria, která uvádí, jsou kumulativní. Tudíž pouze předměty, které zatímco odpovídají pozitivní definici obalu, splňují zároveň tyto tři kritéria, nejsou považovány za obaly ve smyslu směrnice 94/62.

               31

               V projednávané věci je třeba konstatovat, že válcové dutinky, které jsou předměty, na kterých jsou navinuty flexibilní materiály, jako plastová fólie, alobal nebo toaletní či savý papír, odpovídají pozitivní definici pojmu obal stanovené v čl. 3 bodu 1 prvním a druhém pododstavci směrnice 94/62 a neodpovídají negativní definici uvedeného pojmu, uvedené v třetím pododstavci písm. i) téhož článku.

               32

               Zaprvé, i když je jistě pravda, že takové válcové dutinky nejsou určeny k pojmutí uvedených výrobků, nic to nemění na tom, že splňují zároveň nosnou funkci a funkci navíjení těchto flexibilních materiálů, a tedy funkce jejich ochrany, jakož i prezentace ve smyslu čl. 3 bodu 1 prvního pododstavce směrnice 94/62.

               33

               V tomto ohledu, jak uvedl generální advokát v bodech 42 až 44 svého stanoviska, válcová dutinka zajišťuje flexibilnímu materiálu, navinutému kolem ní vnitřní ochranu, která mu nabízí tvar umožňující jeho prezentaci a zároveň ulehčuje jeho přepravu a použití. Válcová dutinka je navíc „nevratným předmětem“ ve smyslu čl. 3 bodu 1 prvního pododstavce věty druhé, poté, co se vyčerpá flexibilní materiál navinutý kolem ní.

               34

               Kromě toho v rozsahu, v němž je válcová dutinka určena k tomu, aby s flexibilním materiálem navinutým kolem ní tvořila pro spotřebitele v místě nákupu jednotku, odpovídá definici primárního obalu stanovené v čl. 3 bodu 1 druhém pododstavci písm. a) směrnice 94/62.

               35

               Zadruhé, i když je pravda, že takové válcové dutinky jsou s ohledem na jejich nosnou funkci a funkci pro navití flexibilního materiálu ovinutého kolem nich, nezbytné k tomu, aby nesly tento výrobek po celou dobu jeho životnosti, nic to nemění na tom, že nesplňují kritéria negativní definice uvedená v čl. 3 bodu 1 třetím pododstavci písm. i) směrnice 94/62. Na rozdíl od čajového sáčku nebo kávové kapsle, citovaných v příloze I směrnice 94/62 jako příklady materiálů, které nepředstavují obaly ve smyslu tohoto ustanovení, není válcová dutinka nedílnou součástí flexibilního materiálu, který má nést a který je na ní navinut, a není určena k tomu, aby byla spotřebována nebo odstraněna spolu s ním, ale naopak přetrvává a musí být vyhozena poté, co byl uvedený materiál vyčerpán.

               36

               Konečně je třeba uvést, že výklad, podle kterého válcové dutinky představují obaly ve smyslu čl. 3 bodu 1 směrnice 94/62, je potvrzen tím, že Komise přijala směrnici 2013/2, která změnila přílohu I směrnice 94/62, která nyní uvádí „role, trubice a válce, na kterých jsou navinuty flexibilní materiály“ v seznamu příkladů obalů, které odpovídají kritériu definovanému v čl. 3 bodu 1 třetím pododstavci písm. i) směrnice 94/62

               37

               Z výše uvedených úvah vyplývá, že čl. 3 bod 1 směrnice 94/62 musí být vykládán v tom smyslu, že válcové dutinky ve formě rolí, trubic nebo válců, na kterých jsou navinuty flexibilní materiály prodávané spotřebitelům, představují „obaly“ ve smyslu tohoto ustanovení.

         K předběžné otázce ve věci C‑530/15

               38

               Svou otázkou se předkládající soud podpůrně táže, pro případ, že Soudní dvůr přijme negativní odpověď na otázku položenou ve věci C‑313/15, zda Komise tím, že přijala směrnici 2013/2, která zahrnula válcové dutinky mezi příklady obalů uvedených v příloze I směrnice 94/62, popřela pojem „obal“ definovaný v článku 3 posledně uvedené směrnice a překročila rozsah oprávnění, které jí bylo svěřeno z důvodu jejích prováděcích pravomocí.

               39

               S ohledem na kladnou odpověď Soudního dvora na otázku položenou ve věci C‑313/15, není třeba odpovědět na otázku položenou ve věci C‑530/15.

         K nákladům řízení

               40

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

                     Článek 3 bod 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 94/62/ES ze dne 20. prosince 1994 o obalech a obalových odpadech, ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/12/ES ze dne 11. února 2004, musí být vykládán v tom smyslu, že válcové dutinky ve formě rolí, trubic nebo válců, na kterých jsou navinuty flexibilní materiály prodávané spotřebitelům, představují „obaly“ ve smyslu tohoto ustanovení.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: francouzština.


Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 5. října 1999. # Trestní řízení proti Paolu Lirussimu (C-175/98) a Francesce Bizzaro (C-177/98). # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Pretore di Udine - Itálie. # Spojené věci C-175/98 a C-177/98.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 8. března 2001. # Friedrich Jauch proti Pensionsversicherungsanstalt der Arbeiter. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Landesgericht Feldkirch - Rakousko. # Sociální zabezpečení migrujících pracovníků. # Věc C-215/99.


Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 20. října 1983. # Max Gutmann proti Komisi Evropských společenství. # Úředník - Vydání bezdůvodného obohacení. # Věc 92/82.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 27. února 1980. # Komise Evropských společenství proti Irsku. # Věc 55/79.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 11. července 2013.#Amazon.com International Sales Inc. a další v. Austro-Mechana Gesellschaft zur Wahrnehmung mechanisch-musikalischer Urheberrechte Gesellschaft mbH.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Oberster Gerichtshof.#Sbližování právních předpisů – Duševní vlastnictví – Autorské právo a práva s ním související – Výlučné právo na rozmnožování – Směrnice 2001/29/ES – Článek 5 odst. 2 písm. b) – Spravedlivá odměna – Uplatnění bez rozdílu, avšak s případným nárokem na vrácení poplatku za soukromé rozmnožování, určeného k financování odměny – Použití vybraného výtěžku zčásti pro nositele práva a zčásti pro sociální nebo kulturní zařízení – Dvojí platba poplatku za soukromé rozmnožování v rámci přeshraniční operace.#Věc C‑521/11.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      11. července 2013 (
            *1
         )
      „Sbližování právních předpisů — Duševní vlastnictví — Autorské právo a práva s ním související — Výlučné právo na rozmnožování — Směrnice 2001/29/ES — Článek 5 odst. 2 písm. b) — Spravedlivá odměna — Uplatnění bez rozdílu, avšak s případným nárokem na vrácení poplatku za soukromé rozmnožování, určeného k financování odměny — Použití vybraného výtěžku zčásti pro nositele práva a zčásti pro sociální nebo kulturní zařízení — Dvojí platba poplatku za soukromé rozmnožování v rámci přeshraniční operace“
      Ve věci C-521/11,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Oberster Gerichtshof (Rakousko) ze dne 20. září 2011, došlým Soudnímu dvoru dne 12. října 2011, v řízení

         Amazon.com International Sales Inc.,

         Amazon EU Sàrl,

         Amazon.de GmbH,

         Amazon.com GmbH, v likvidaci,

         Amazon Logistik GmbH

      proti

         Austro-Mechana Gesellschaft zur Wahrnehmung mechanisch-musikalischer Urheberrechte Gesellschaft mbH,

      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení R. Silva de Lapuerta (zpravodajka), předsedkyně senátu, G. Arestis, J.-C. Bonichot, A. Arabadžev a J. L. da Cruz Vilaça, soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Malacek, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 6. prosince 2012,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Amazon.com International Sales Inc., Amazon EU Sàrl, Amazon.de GmbH, Amazon.com GmbH a Amazon Logistik GmbH G. Kucskem a U. Börgerem, Rechtsanwälte, jakož i B. Van Asbroeckem, advokátem,

               —

               za Austro-Mechana Gesellschaft zur Wahrnehmung mechanisch-musikalischer Urheberrechte Gesellschaft mbH M. Walterem, Rechtsanwalt a U. Sedlaczek,

               —

               za rakouskou vládu A. Poschem, jako zmocněncem,

               —

               za francouzskou vládu G. de Berguesem a S. Menezem, jako zmocněnci,

               —

               za polskou vládu B. Majczynou, M. Szpunarem a M. Drwięckim, jako zmocněnci,

               —

               za finskou vládu M. Pere, jako zmocněnkyní,

               —

               za Evropskou komisi J. Samnadda a F. Bulstem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 7. března 2013,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2011 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti (Úř. věst. L 167, s. 10; Zvl. vyd. 17/01, s. 230).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Amazon.com International Sales Inc., Amazon EU Sàrl, Amazon.de GmbH, Amazon.com GmbH, v likvidaci a Amazon Logistik GmbH (dále jen společně „Amazon“) a Austro-Mechana Gesellschaft zur Wahrnehmung mechanisch-musikalischer Urheberrechte Gesellschaft mbH (dále jen „Austro-Mechana“) ve věci žádosti společnosti Austro-Machana domáhající se platby odměny náležející z důvodu uvedení záznamových nosičů do oběhu v souladu s rakouskou právní úpravou.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Body 10, 11 a 35 odůvodnění směrnice 2001/29 uvádějí:

                        „(10)

                        Mají-li autoři nebo výkonní umělci pokračovat ve své tvůrčí a umělecké činnosti, musí dostat za užití svého díla přiměřenou odměnu, stejně jako výrobci, mají-li tuto činnost financovat. Investice vyžadovaná na produkci výrobků, jako jsou zvukové záznamy, filmy nebo multimediální výrobky, a služeb, jako jsou služby na požádání, jsou značné. Odpovídající právní ochrana duševního vlastnictví je nezbytná pro zajištění dostupnosti takové odměny a pro možnost uspokojivé návratnosti takové investice.

                        (11)

                        Nekompromisní a účinný systém ochrany autorského práva a práv s ním souvisejících je jedním z hlavních způsobů zajištění toho, že evropská kulturní tvořivost a produkce získají nezbytné zdroje, a zajištění ochrany nezávislosti a důstojnosti tvůrců a výkonných umělců.

                  [...]

                        (35)

                        V určitých případech výjimek nebo omezení by nositelé práv měli získat spravedlivou odměnu jako přiměřenou náhradu za užití jejich chráněných děl nebo jiných předmětů ochrany. Při určování způsobu, podrobností a možné výše odměny je třeba vzít v úvahu konkrétní okolnosti každého případu. Při hodnocení těchto okolností by cenným kritériem byla možná újma nositelům práva vyplývající z dotyčného úkonu. V případech, kdy nositelé práv již získali platbu v jiné formě, například jako součást licenčního poplatku, nemusí přicházet žádná zvláštní nebo samostatná platba v úvahu. Výše spravedlivé odměny by měla brát ohled na míru využití prostředků technologické ochrany uvedených v této směrnici. V určitých situacích, kdy je újma způsobená nositeli práva minimální, nesmí vzniknout žádná povinnost platby.“

               4

               Článek 2 uvedené směrnice stanoví:
               „Členské státy stanoví výlučné právo udělit svolení nebo zakázat přímé nebo nepřímé, dočasné nebo trvalé rozmnožování jakýmikoliv prostředky a v jakékoliv formě, vcelku nebo po částech:

                        a)

                        pro autory v případě jejich děl;

                        b)

                        pro výkonné umělce v případě záznamů jejich výkonů;

                        c)

                        pro výrobce zvukových záznamů v případě jejich zvukových záznamů;

                        d)

                        pro výrobce prvotních záznamů filmů ve vztahu k originálům a rozmnoženinám jejich filmů;

                        e)

                        pro vysílací organizace v případě záznamu jejich vysílání, ať už po drátě nebo bezdrátově, včetně vysílání pomocí kabelu nebo družice.“

               5

               Článek 5 téže směrnice, nadepsaný „Výjimky a omezení“, v odstavci 2 stanoví:
               „Členské státy mohou stanovit výjimky nebo omezení práva na rozmnožování podle článku 2 v těchto případech:
               [...]

                        b)

                        u jakýchkoliv rozmnoženin na jakémkoliv nosiči vytvořených fyzickou osobou pro soukromé užití a pro účely, které nejsou přímo ani nepřímo komerční, a to za podmínky, že nositelé práv získají spravedlivou odměnu, která, pokud jde o dotyčné dílo nebo předmět ochrany, bere ohled na použití nebo nepoužití technologických prostředků uvedených v článku 6;

                  [...]“

         Rakouské právo

               6

               Ustanovení § 42 zákona o autorském právu (Urheberrechtsgesetz) ze dne 9. dubna 1936 (BGBl. 111/1936), ve znění nového zákona o autorském právu z roku 2003 (Urheberrechtsgesetz-Novelle 2003, BGBl. I, 32/2003, dále jen „UrhG“), zní následovně:
               „1.   Každý může pro své osobní užití pořizovat samostatné rozmnoženiny díla na papíře nebo podobném nosiči.
               [...]
               4.   Jakákoli fyzická osoba může pro soukromé užití a pro účely, které nejsou přímo nebo nepřímo komerční, pořizovat samostatné rozmnoženiny díla na jiné nosiče, než jsou nosiče uvedené v prvním odstavci.
               [...]“

               7

               Ustanovení § 42b UrhG stanoví:
               „1.   Pokud lze podle jeho povahy očekávat, že dílo šířené vysíláním nebo veřejně přístupné nebo zaznamenané na obrazový nebo zvukový záznamový nosič pro komerční účely, bude uložením na obrazovém nebo zvukovém záznamovém nosiči rozmnoženo na základě § 42 odst. 2 až 7 pro osobní nebo soukromé užití, má autor nárok na přiměřenou náhradu (náhrada za prázdné kazety), pokud jsou záznamové nosiče uvedeny na trh v tuzemsku pro komerční účely a za úplatu; za záznamové nosiče jsou považovány prázdné obrazové nebo zvukové záznamové nosiče vhodné k tomuto rozmnožování nebo jiné obrazové nebo zvukové záznamové nosiče k tomu určené.
               [...]
               3.   Následující osoby mají povinnost zaplatit přiměřenou náhradu:

                        1)

                        pokud jde o náhradu v podobě náhrady za prázdné kazety a náhradu za zařízení, ten, kdo pro komerční účely a za úplatu uvedl v tuzemsku na trh jako první záznamové nosiče nebo zařízení na rozmnožování;

                  [...]
               5.   Nárok na náhradu stanovenou podle odstavců 1 a 2 mohou uplatnit pouze organizace pro kolektivní správu autorských práv.
               6.   Organizace pro kolektivní správu autorských práv má povinnost vrátit přiměřenou náhradu:

                        1)

                        tomu, kdo před jejich prodejem konečnému spotřebiteli vyváží záznamové nosiče nebo zařízení na rozmnožování do zahraničí;

                        2)

                        osobě, která užívá záznamové nosiče pro rozmnožování se souhlasem oprávněné osoby; nepřímé důkazy jsou v tomto smyslu dostačující.“

               8

               Ustanovení § 13 zákona o organizacích pro kolektivní správu práv (Verwertungsgesellschaftengesetz) ze dne 13. ledna 2006 (BGBl. I, 9/2006) stanoví:
               „1.   Organizace pro kolektivní správu mohou pro oprávněné příjemce, které zastupují a pro jejich rodinné příslušníky zakládat zařízení pro sociální nebo kulturní účely.
               2.   Organizace pro kolektivní správu, které uplatňují nárok na náhradu v podobě náhrady za prázdné kazety, mají povinnost zakládat zařízení pro sociální nebo kulturní účely a vyplatit jim 50 % výtěžku této náhrady snížené o související výdaje. [...]
               3.   Organizace pro kolektivní správu musejí zavést pevná pravidla týkající se částek vyplácených jejich zařízeními pro sociální a kulturní účely.
               4.   Pokud jde o prostředky vyplácené sociálním a kulturním zařízením, které pocházejí z náhrady za prázdné kazety, spolkový kancléř může vyhláškou určit, jaké okolnosti musejí zohlednit pravidla, která mají být zavedena na základě odstavce 3. Tato vyhláška musí zejména zajistit, že:

                        1)

                        poměr mezi částkami přidělenými sociálním zařízením a částkami přidělenými kulturním zařízením je vyvážený;

                        2)

                        pokud jde o sociální zařízení, bude především možné podporovat individuálně oprávněné osoby v situaci nouze;

                        3)

                        účelem částek přidělených kulturním zařízením je podporovat zájmy oprávněných osob.“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               9

               Austro-Mechana je organizací pro kolektivní správu autorských práv, která vykonává práva autorů a nositelů práv souvisejících s autorským právem na platbu náhrady za záznamové nosiče, stanovené v ustanovení § 42b odst. 1 UrhG.

               10

               Amazon je mezinárodní skupina, která prodává výrobky, k nimž patří záznamové nosiče uvedené ve zmíněném ustanovení, prostřednictvím internetu.

               11

               Amazon v rámci plnění objednávek uskutečněných prostřednictvím internetu zákazníky v Rakousku, kteří za tímto účelem uzavřeli smlouvy nejprve s Amazon.com International Sales Inc., se sídlem ve Spojených státech, a následně od měsíce května 2006 s Amazon EU Sàrl, se sídlem v Lucemburku, uvedla v Rakousku do oběhu záznamové nosiče ve smyslu ustanovení § 42b odst. 1 UrhG.

               12

               Austro-Mechana podala proti Amazon žalobu k Handelsgericht Wien za účelem společného a nerozdílného zaplacení přiměřené náhrady ve smyslu ustanovení § 42b odst. 1 UrhG za záznamové nosiče uvedené v Rakousku do oběhu v průběhu let 2002 až 2004.

               13

               Výše náhrady požadované Austro-Mechana za záznamové nosiče uvedené do oběhu v průběhu prvního pololetí roku 2004 činí 1856275 eur. Pokud jde o zbývající část období, kterého se týká její žaloba na zaplacení, Austro-Mechana požádala, aby bylo Amazon nařízeno předložit účetní údaje nezbytné k vyčíslení její pohledávky.

               14

               Handelsgericht Wien v mezitímním rozsudku návrhu na nařízení předložení účetních údajů vyhověl a vyhradil si své rozhodnutí o žalobě na zaplacení. Vzhledem k tomu, že tento rozsudek byl v rámci odvolacího řízení potvrzen, předložila Amazon věc Oberster Gerichtshof jakožto soudu posledního stupně.

               15

               V tomto kontextu se Oberster Gerichtshof rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Jde o ‚spravedlivou odměnu‘ ve smyslu čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29, pokud:

                                 a)

                                 oprávněné osoby ve smyslu článku 2 uvedené směrnice mají nárok na přiměřenou náhradu, kterou mohou uplatnit pouze prostřednictvím organizace pro kolektivní správu práv vůči tomu, kdo na tuzemském trhu jako první pro komerční účely a za úplatu uvede do oběhu záznamové nosiče, které mohou sloužit k rozmnožování jejich děl,

                                 b)

                                 tento nárok nezávisí na tom, zda k uvedení do oběhu dochází ve vztahu ke zprostředkujícím obchodníkům [anebo] k fyzickým nebo právnickým osobám k užití pro jiné než soukromé účely, anebo ve vztahu k fyzickým osobám k užití pro soukromé účely,

                                 c)

                                 avšak ten, kdo tyto záznamové nosiče užívá k rozmnožování na základě souhlasu oprávněného nebo je před prodejem konečnému spotřebiteli znovu vyveze, může vůči organizaci pro kolektivní správu práv uplatnit nárok na vrácení náhrady?

                        2)

                        Bude-li na první otázku odpovězeno záporně:

                                 a)

                                 Šlo by o ‚spravedlivou odměnu‘ ve smyslu čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29, pokud nárok označený v první otázce písm. a) existuje pouze v případě uvedení do oběhu ve vztahu k fyzickým osobám, které užívají záznamové nosiče k rozmnožování pro soukromé účely?

                                 b)

                                 Bude-li na druhou otázku písm. a) odpovězeno kladně:

                           Je třeba v případě uvedení na trh ve vztahu k fyzickým osobám vycházet z domněnky, že záznamové nosiče budou používat k rozmnožování pro soukromé účely, dokud se neprokáže opak?

                        3)

                        Bude-li na první otázku nebo druhou otázku písm. a) odpovězeno kladně:
                        Vyplývá z článku 5 směrnice 2001/29 nebo z jiných ustanovení unijního práva, že nárok na poskytnutí spravedlivé odměny, který musí uplatnit organizace pro kolektivní správu práv, neexistuje, pokud je organizace pro kolektivní správu práv ze zákona povinna vyplatit polovinu výtěžku nikoli oprávněným příjemcům, nýbrž ji věnovat sociálním a kulturním zařízením?

                        4)

                        Bude-li na první otázku nebo druhou otázku písm. a) odpovězeno kladně:
                        Brání čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 nebo jiné ustanovení unijního práva vzniku nároku na poskytnutí spravedlivé odměny, který musí uplatnit organizace pro kolektivní správu práv, pokud již v jiném členském státě – i když případně na právním základě, který je v rozporu s unijním právem – byla zaplacena přiměřená odměna za uvedení záznamových nosičů do oběhu?“

         K předběžným otázkám

         K první otázce

               16

               Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 musí být vykládán v tom smyslu, že brání právní úpravě členského státu, která uplatňuje bez rozdílu poplatek za soukromé rozmnožování při prvním uvedení záznamových nosičů, které mohou sloužit k rozmnožování, do oběhu na jeho území, pro komerční účely a za úplatu, přičemž současně stanoví nárok na vrácení uhrazených poplatků v případě, kdy konečné užití těchto nosičů nespadá pod případ uvedený v tomto ustanovení.

               17

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle článku 2 uvedené směrnice členské státy přiznávají nositelům práv uvedených v tomto ustanovení výlučné právo udělit svolení nebo zakázat přímé nebo nepřímé, dočasné nebo trvalé rozmnožování jakýmikoliv prostředky a v jakékoliv formě, vcelku nebo po částech, jejich děl, v případě záznamů jejich výkonů, jejich zvukových záznamů, originálů a rozmnoženin jejich filmů, jakož i v případě záznamu jejich vysílání.

               18

               Podle čl. 5 odst. 2 písm. b) téže směrnice však mohou členské státy stanovit výjimku z výlučného práva na rozmnožování nebo jej omezit u rozmnoženin na jakémkoliv nosiči vytvořených fyzickou osobou pro soukromé užití a pro účely, které nejsou přímo ani nepřímo komerční, což představuje takzvanou výjimku „pro soukromé rozmnožování“.

               19

               Soudní dvůr již rozhodl, že jestliže členské státy rozhodnou zavést ve svém vnitrostátním právu výjimku pro soukromé rozmnožování, jsou konkrétně povinny stanovit na základě čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 úhradu „spravedlivé odměny“ ve prospěch nositelů výlučného práva na rozmnožování (viz rozsudky ze dne 21. října 2010, Padawan, C-467/08, Sb. rozh. s. I-10055, bod 30, a ze dne 16. června 2011, Stichting de Thuiskopie, C-462/09, Sb. rozh. s. I-5331, bod 22).

               20

               Soudní dvůr rovněž rozhodl, že jelikož ustanovení směrnice 2001/29 výslovně tuto otázku neupravují, členské státy mají široký prostor pro uvážení pro určení, kdo má tuto spravedlivou odměnu uhradit (viz výše uvedený rozsudek Stichting de Thuiskopie, bod 23). Je tomu stejně, pokud jde o určení způsobu, podrobností a možné výše této odměny.

               21

               Pokud v určité směrnici nejsou dána dostatečně přesná kritéria unijního práva, která by vymezila povinnosti z ní vyplývající, přísluší členským státům stanovit na svém území co nejrelevantnější kritéria pro zajištění, v mezích uložených unijním právem a zejména dotčenou směrnicí, jejího respektování [pokud jde o odchylku z výlučného práva na veřejné půjčování uvedenou ve směrnici Rady 92/100/EHS ze dne 19. listopadu 1992 o právu na pronájem a půjčování a o některých právech v oblasti duševního vlastnictví souvisejících s autorským právem (Úř. věst. L 346, s. 61; Zvl. vyd. 17/01, s. 120), viz rozsudek ze dne 26. října 2006, Komise v. Španělsko, C-36/05, Sb. rozh. s. I-10313, bod 33 a citovaná judikatura].

               22

               Jak vyplývá z bodu 35 odůvodnění směrnice 2001/29, při určování způsobu, podrobností a možné výše takové spravedlivé odměny je třeba vzít v úvahu konkrétní okolnosti každého případu.

               23

               Pokud jde o výjimku pro soukromé rozmnožování uvedenou v čl. 5 odst. 2 písm. b) této směrnice, Soudní dvůr již rozhodl, že vzhledem k tomu, že osobou, která způsobila újmu nositeli výlučného práva na rozmnožování, je osoba, která pro soukromé užití pořizuje rozmnoženinu chráněného díla, ačkoli uvedeného nositele práv předem nepožádala o svolení, je v zásadě tato osoba povinna nahradit újmu vzniklou v souvislosti s tímto rozmnožením tím, že bude financovat náklady na odměnu, která bude tomuto nositeli práv zaplacena (výše uvedené rozsudky Padawan, bod 45, a Stichting de Thuiskopie, bod 26).

               24

               Soudní dvůr však připustil, že poněvadž je v praxi obtížné identifikovat soukromé uživatele a ukládat jim povinnost, aby nositelům výlučného práva na rozmnožování poskytli náhradu za újmu, kterou jim způsobili, jsou členské státy oprávněny zavést k financování spravedlivé odměny „poplatek za soukromé rozmnožování“ nikoli k tíži dotyčných soukromých osob, nýbrž k tíži osob, jež disponují vybavením, přístroji a nosiči pro digitální rozmnožování, a které z tohoto důvodu právně nebo fakticky dávají toto vybavení, přístroje a nosiče pro rozmnožování k dispozici soukromým osobám nebo jim poskytují rozmnožovací služby. V rámci takového systému se povinnost zaplatit poplatek za soukromé rozmnožování vztahuje na osoby disponující uvedeným vybavením, přístroji a nosiči pro rozmnožování (výše uvedené rozsudky Padawan, bod 46, a Stichting de Thuiskopie, bod 27).

               25

               Soudní dvůr dále upřesnil, že vzhledem k tomu, že uvedený systém umožňuje osobám povinným zaplatit poplatek za soukromé rozmnožování promítnout jeho výši do ceny za poskytnutí uvedeného vybavení, přístrojů a nosičů pro rozmnožování nebo do ceny za poskytnutí rozmnožovací služby, zátěž spojenou s poplatkem ponese v konečném důsledku soukromý uživatel, který tuto cenu platí, a to v souladu s „přiměřenou rovnováhou“, kterou je třeba nalézt mezi zájmy nositelů výlučného práva na rozmnožování a zájmy uživatelů předmětů ochrany (výše uvedený rozsudek Stichting de Thuiskopie, bod 28).

               26

               V projednávané věci v systému zavedeném ustanovením § 42b UrhG pro financování spravedlivé odměny ve smyslu čl. 5 odst. 2 písm. b) nařízení č. 2001/29 poplatek za soukromé rozmnožování nesou osoby, které pro komerční účely a za úplatu uvádějí do oběhu záznamové nosiče, které mohou sloužit k rozmnožování.

               27

               Jak již bylo uvedeno v bodě 25 tohoto rozsudku, takový systém v zásadě umožňuje osobám povinným zaplatit poplatek za soukromé rozmnožování promítnout jeho výši do prodejní ceny těchto nosičů, takže zátěž spojenou s poplatkem ponese v souladu s požadavkem „přiměřené rovnováhy“ v konečném důsledku soukromý uživatel, který tuto cenu uhradí, za předpokladu, že je takový uživatel konečným příjemcem.

               28

               Soudní dvůr již totiž rozhodl, že takový systém financování spravedlivé odměny, jaký je popsán v bodech 24 a 25 tohoto rozsudku, je s požadavky uvedené „přiměřené rovnováhy“ slučitelný pouze tehdy, když dotčené vybavení, přístroje a nosiče pro rozmnožování mohou být používány pro účely soukromého rozmnožování, a mohou tudíž způsobit újmu autorovi chráněného díla. S ohledem na tyto požadavky tedy existuje nezbytná spojitost mezi uplatněním poplatku za soukromé rozmnožování na uvedené vybavení, přístroje a nosiče pro digitální rozmnožování a jejich používáním pro účely soukromého rozmnožování, takže se nejeví, že je uplatnění tohoto poplatku bez rozdílu na všechny typy vybavení, přístrojů a nosičů pro digitální rozmnožování, včetně případu, kdy toto vybavení, přístroje a nosiče jsou nabyty jinými než fyzickými osobami zjevně za jiným účelem než pro účely soukromého rozmnožování, v souladu s čl. 5 odst. 2 směrnice 2001/29 (výše uvedený rozsudek Padawan, body 52 a 53).

               29

               Systém dotčený ve věci v původním řízení přitom poplatek za soukromé rozmnožování uplatňuje bez rozdílu na záznamové nosiče, které mohou sloužit k rozmnožování, včetně případu, kdy konečné použití těchto záznamových nosičů nespadá pod případ uvedený v čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29.

               30

               Vyvstává tedy otázka, zda v takovém případě nárok na vrácení uhrazeného poplatku umožňuje obnovit „přiměřenou rovnováhu“, kterou je třeba v souladu s požadavky směrnice 2001/29 nalézt mezi zájmy nositelů výlučného práva na rozmnožování a zájmy uživatelů předmětů ochrany.

               31

               V tomto ohledu je nutno konstatovat, že se může jevit, že systém financování spravedlivé odměny spočívající v tom, že se bez rozdílu uplatní poplatek za soukromé rozmnožování při uvedení záznamových nosičů, které mohou sloužit k rozmnožování, do oběhu ke komerčním účelům a za úplatu, se kterým se současně pojí takový nárok na vrácení, za podmínky, že je posledně uvedený nárok účinný a navrácení uhrazeného poplatku nečiní nadměrně obtížným, je v souladu s čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29, jestliže praktické obtíže uvedené v bodě 24 tohoto rozsudku nebo jiné obdobné obtíže takové uplatnění odůvodňují.

               32

               Jestliže členský stát ve svém vnitrostátním právu zavedl výjimku pro soukromé rozmnožování, je tento členský stát povinen v rámci své územní jurisdikce zajistit, aby spravedlivá odměna jakožto náhrada újmy vzniklé nositelům výlučného práva na rozmnožování z důvodu rozmnožování chráněných děl konečnými uživateli, kteří mají na území tohoto státu bydliště, byla skutečně vybrána (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Stichting de Thuiskopie, bod 36). Jestliže tak takový výběr vykazuje obtíže, je dotčený členský stát rovněž povinen je překonat při zohlednění konkrétních okolností každého případu.

               33

               Jestliže však praktické obtíže neexistují nebo jestliže takové obtíže nejsou dostatečné, chybí nezbytná spojitost mezi uplatněním poplatku za soukromé rozmnožování na nosiče a jejich užíváním pro účely soukromého rozmnožování, takže uplatnění tohoto poplatku bez rozdílu není odůvodněné a neodpovídá „přiměřené rovnováze“, kterou je třeba nalézt mezi zájmy uvedených nositelů a zájmy uživatelů předmětů ochrany.

               34

               Vnitrostátnímu soudu přísluší, aby s ohledem na okolnosti vlastní každému vnitrostátnímu systému a omezení uložená směrnicí 2001/29 ověřil, zda praktické obtíže takový systém financování spravedlivé odměny odůvodňují, a v kladném případě, zda je nárok na vrácení případných poplatků uhrazených mimo případ uvedený v čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 účinný a navrácení těchto poplatků nečiní nadměrně obtížným.

               35

               V projednávané věci musí předkládající soud zaprvé ověřit, zda uplatnění poplatku za soukromé rozmnožování bez rozdílu z důvodu uvedení záznamových nosičů, které mohou sloužit k rozmnožování, do oběhu pro komerční účely a za úplatu odpovídá ve všech případech dostatečným praktickým obtížím. V tomto kontextu bude třeba zohlednit dosah, účinnost, disponibilitu, veřejnou známost a jednoduchost použití výjimky, kterou a priori uvádí Austro-Mechana ve svých písemných vyjádřeních a na jednání.

               36

               Zadruhé musí předkládající soud rovněž ověřit, že dosah, účinnost, disponibilita, veřejná známost a jednoduchost využití nároku na vrácení umožňují odstranit případné nerovnováhy vytvořené systémem za účelem překonání konstatovaných praktických obtíží. V tomto ohledu je třeba uvést, že předkládající soud sám zdůrazňuje, že případy vrácení se neomezují na případy výslovně uvedené v ustanovení § 42b odst. 6 UrhG.

               37

               S ohledem na předcházející je třeba na první otázku odpovědět tak, že čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání právní úpravě členského státu, která uplatňuje bez rozdílu poplatek za soukromé rozmnožování při prvním uvedení záznamových nosičů, které mohou sloužit k rozmnožování, do oběhu na jeho území, pro komerční účely a za úplatu, přičemž současně stanoví nárok na vrácení uhrazených poplatků v případě, kdy konečné užití těchto nosičů nespadá pod případ uvedený ve zmíněném ustanovení, jestliže – což přísluší ověřit předkládajícímu soudu – s ohledem na okolnosti vlastní každému vnitrostátnímu systému a omezení uložená touto směrnicí praktické obtíže takový systém financování spravedlivé odměny odůvodňují a jestliže je tento nárok na vrácení účinný a navrácení uhrazeného poplatku nečiní nadměrně obtížným.

         Ke druhé otázce

               38

               Vzhledem k tomu, že je druhá otázka podřízena první otázce a že odpověď na posledně uvedenou otázku závisí na posouzení předkládajícího soudu, je třeba odpovědět rovněž na druhou otázku.

               39

               Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby členský stát stanovil vyvratitelnou domněnku o soukromém užívání záznamových nosičů, které mohou sloužit k rozmnožování v případě jejich uvedení do oběhu ve vztahu k fyzickým osobám, a to v rámci systému financování spravedlivé odměny, která je stanovena v tomto ustanovení, prostřednictvím poplatku za soukromé rozmnožování k tíži osob, které takové nosiče uvádějí poprvé do oběhu na jeho území pro komerční účely a za úplatu.

               40

               V tomto ohledu je třeba konstatovat, že v rámci široké posuzovací pravomoci, kterou mají členské státy k určení způsobu, podrobností a možné výše uvedené odměny, mohou stanovit domněnky, a to zejména – jak bylo připomenuto v bodě 32 tohoto rozsudku – jestliže skutečný výběr spravedlivé odměny jakožto náhrada újmy vzniklé nositelům výlučného práva na rozmnožování na jejich území vykazuje obtíže.

               41

               V rámci systémů financování, které jsou podobné systému zavedenému ustanovením § 42b UrhG, již Soudní dvůr rozhodl, že jestliže byly záznamové nosiče, které mohou sloužit k rozmnožování, poskytnuty fyzickým osobám k soukromým účelům, není nutné prokazovat, že tyto fyzické osoby pomocí záznamových nosičů skutečně pořizovaly rozmnoženiny pro soukromé užití, a že tak skutečně způsobily nositelům výlučného práva na rozmnožování újmu, jelikož se u těchto fyzických osob vychází oprávněně z domněnky, že jim tyto nosiče byly poskytnuty v plném rozsahu, to znamená, že se má za to, že využívají všechny funkce související s uvedenými nosiči, včetně funkce rozmnožování (výše uvedený rozsudek Padawan, body 54 a 55).

               42

               Pouhá schopnost záznamových nosičů pořizovat rozmnoženiny totiž postačí k tomu, aby bylo odůvodněno uplatnění poplatku za soukromé rozmnožování, za podmínky, že uvedené nosiče byly poskytnuty fyzickým osobám jakožto soukromým uživatelům (výše uvedený rozsudek Padawan, bod 56).

               43

               S ohledem na praktické obtíže související s určením soukromého účelu užívání záznamového nosiče, který může sloužit k rozmnožování, je přitom stanovení vyvratitelné domněnky takového užívání při poskytnutí tohoto nosiče fyzické osobě v zásadně odůvodněné a odpovídá „přiměřené rovnováze“, kterou je třeba nalézt mezi zájmy nositelů výlučného práva na rozmnožování a zájmy uživatelů předmětů ochrany.

               44

               Vnitrostátnímu soudu přísluší, aby s ohledem na okolnosti vlastní každému vnitrostátnímu systému a omezení uložená směrnicí 2001/29 ověřil, zda praktické obtíže související s určením soukromého účelu užívání dotčených nosičů stanovení takové domněnky odůvodňují a v každém případě zda stanovená domněnka nevede k tomu, že je uložen poplatek za soukromé rozmnožování v případech, kdy konečné užití těchto nosičů zůstává zjevně mimo případ uvedený v čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29.

               45

               Za těchto podmínek je třeba na druhou otázku odpovědět tak, že čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 musí být vykládán v tom smyslu, že v rámci systému financování spravedlivé odměny uvedené v tomto ustanovení prostřednictvím poplatku za soukromé rozmnožování k tíži osob, které na území dotčeného členského státu poprvé uvádějí do oběhu záznamové nosiče, které mohou sloužit k rozmnožování, pro komerční účely a za úplatu, uvedené ustanovení nebrání tomu, aby tento členský stát stanovil vyvratitelnou domněnku o soukromém užívání takových nosičů v případě jejich uvedení do oběhu ve vztahu k fyzickým osobám, jestliže praktické obtíže související s určením soukromého účelu užívání dotčených nosičů stanovení takové domněnky odůvodňují, avšak za podmínky, že stanovená domněnka nevede k uložení poplatku za soukromé rozmnožování v případech, kdy konečné užívání těchto nosičů zůstává zjevně mimo případ uvedený v tomtéž ustanovení.

         Ke třetí otázce

               46

               Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 musí být vykládán v tom smyslu, že nárok na spravedlivou odměnu uvedenou v tomto ustanovení nebo poplatek za soukromé rozmnožování určený k financování této odměny mohou být vyloučeny z důvodu, že polovina výtěžku vybraného z titulu uvedené odměny nebo poplatku je vyplacena nikoli přímo oprávněným příjemcům této odměny, ale sociálním a kulturním zařízením zřízeným ve prospěch těchto oprávněných osob.

               47

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že pojetí a výše spravedlivé odměny ve smyslu čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 souvisejí s újmou, která nositelům výlučného práva na rozmnožování vznikla v důsledku rozmnožení jejich chráněných děl pro soukromé užití bez jejich svolení. Z tohoto úhlu pohledu musí být na spravedlivou odměnu nahlíženo jako na protiplnění za újmu způsobenou těmto nositelům, a musí být tedy nutně vypočtena na základě kritéria újmy způsobené těmto nositelům zavedením výjimky pro soukromé rozmnožování (viz výše uvedený rozsudek Padawan, body 40 a 42).

               48

               Kromě toho Soudní dvůr již konstatoval, že pokud jde o nárok na spravedlivou odměnu náležející nositelům výlučného práva na rozmnožování z titulu výjimky pro soukromé rozmnožování, z žádného ustanovení směrnice 2001/29 nevyplývá, že unijní zákonodárce zamýšlel umožnit osobám, které mají nárok na tuto odměnu, se tohoto nároku vzdát (rozsudek ze dne 9. února 2012, Luksan, C-277/10, bod 105).

               49

               Jak však uvedl generální advokát v bodě 76 svého stanoviska, směrnice 2001/29 neukládá členským státům, které ve svém vnitrostátním právu zavedly výjimku pro soukromé rozmnožování, aby zajistily oprávněným příjemcům uvedené spravedlivé odměny výplatu celé této odměny v hotovosti, ani nezakazuje, aby tyto členské státy stanovily v rámci širokého prostoru pro uvážení, který mají, aby část této odměny byla poskytnuta ve formě nepřímé náhrady.

               50

               V tomto ohledu skutečnost, že na spravedlivou odměnu musí být nahlíženo jako na protiplnění za újmu způsobenou nositelům výlučného práva na rozmnožování z důvodu zavedení výjimky pro soukromé rozmnožování, a že tedy musí být nutně vypočtena na základě této újmy, nepředstavuje překážku tomu, aby část výtěžku určeného na spravedlivou odměnu byla vyplacena nepřímo oprávněným osobám prostřednictvím sociálních a kulturních zařízení zřízených v jejich prospěch.

               51

               Generální advokát v bodě 76 svého stanoviska totiž uvedl, že systémy odměňování za soukromé rozmnožování jsou v současné době nezbytně nepřesné s ohledem na většinu záznamových nosičů, jelikož je v praxi nemožné určit, který uživatel rozmnožil které konkrétní dílo a na jaký nosič.

               52

               Kromě toho je třeba uvést, že takový systém nepřímého vybírání spravedlivé odměny jejími oprávněnými příjemci odpovídá jednomu z cílů odpovídající právní ochrany práv duševního vlastnictví uvedených ve směrnici 2001/29, kterým je – jak vyplývá z bodů 10 a 11 odůvodnění této směrnice – zajistit, aby evropská kulturní tvořivost a produkce získaly nezbytné zdroje, které jim umožní pokračovat v jejich tvůrčí a umělecké práci, a zajistit ochranu nezávislosti a důstojnosti tvůrců a výkonných umělců.

               53

               V důsledku toho skutečnost, že je část výtěžku určeného na spravedlivou odměnu ve smyslu čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 určena pro sociální a kulturní zařízení zřízená ve prospěch oprávněných příjemců této odměny, není sama o sobě v rozporu s účelem uvedené odměny, avšak za podmínky, že tato sociální a kulturní zařízení skutečně slouží ku prospěchu uvedeným oprávněným osobám a že způsoby fungování uvedených zařízení nejsou diskriminační, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.

               54

               Nebylo by totiž v souladu s účelem této odměny, kdyby uvedená zařízení byla ku prospěchu jiným osobám, než jsou oprávněné osoby, nebo kdyby z právního či faktického hlediska vylučovala z využití těchto zařízení osoby, které nemají státní příslušnost dotčeného členského státu.

               55

               S ohledem na předcházející je třeba na třetí otázku odpovědět tak, že čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 musí být vykládán v tom smyslu, že nárok na spravedlivou odměnu uvedenou v tomto ustanovení nebo poplatek za soukromé rozmnožování určený k financování této odměny nemohou být vyloučeny z důvodu, že polovina výtěžku vybraného z titulu uvedené odměny nebo poplatku je vyplacena nikoli přímo oprávněným příjemcům této odměny, ale sociálním a kulturním zařízením zřízeným ve prospěch těchto oprávněných osob, avšak za podmínky, že tato sociální a kulturní zařízení skutečně slouží ku prospěchu uvedeným oprávněným osobám a že způsoby fungování uvedených zařízení nejsou diskriminační, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.

         Ke čtvrté otázce

               56

               Podstatou čtvrté otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 musí být vykládán v tom smyslu, že povinnost uložená členským státem, aby při uvedení záznamových nosičů, které mohou sloužit k rozmnožování, do oběhu pro komerční účely a za úplatu, byl uhrazen poplatek za soukromé rozmnožování určený k financování spravedlivé odměny stanovené v tomto ustanovení, může být vyloučena v důsledku toho, že obdobný poplatek již byl zaplacen v jiném členském státě.

               57

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 ukládá členskému státu, který ve svém vnitrostátním právu zavedl výjimku pro soukromé rozmnožování, povinnost dosáhnout určitého výsledku v tom smyslu, že tento stát je povinen zajistit v rámci svých pravomocí, že bude skutečně vybrána spravedlivá odměna, která má nositelům výlučného práva na rozmnožování nahradit způsobenou újmu, zejména pokud tato újma vznikla na území uvedeného členského státu (výše uvedený rozsudek Stichting de Thuiskopie, bod 34).

               58

               Vzhledem k tomu, že koneční uživatelé, kteří rozmnožují chráněné dílo k soukromému užití, ačkoli předem nepožádali nositele výlučného práva na rozmnožování o svolení, a kteří tak tomuto nositeli způsobí újmu, jsou v zásadě povinni tuto újmu nahradit, lze předpokládat, že újma, kterou je třeba nahradit, vznikla na území členského státu, ve kterém mají tito koneční uživatelé bydliště (výše uvedený rozsudek Stichting de Thuiskopie, bod 35).

               59

               Z toho vyplývá, že pokud členský stát ve svém vnitrostátním právu zavedl výjimku pro soukromé rozmnožování a pokud koneční uživatelé, kteří soukromě rozmnožují chráněné dílo, mají bydliště na jeho území, je tento členský stát povinen v rámci své územní jurisdikce zajistit, aby spravedlivá odměna jakožto náhrada újmy vzniklé nositelům výlučného práva na rozmnožování na území uvedeného státu byla skutečně vybrána (výše uvedený rozsudek Stichting de Thuiskopie, bod 36).

               60

               Kromě toho je třeba připomenout, že systém výběru zvolený dotyčným členským státem jej nemůže zprostit povinnosti dosáhnout výsledku spočívajícího v tom, že nositelům výlučného práva na rozmnožování, jimž byla způsobena újma, zaručí skutečné vyplacení spravedlivé odměny jako náhrady za újmu vzniklou na jeho území (výše uvedený rozsudek Stichting de Thuiskopie, bod 39).

               61

               V tomto ohledu na tuto povinnost nemá žádný vliv skutečnost, že v případě smluv sjednaných na dálku je prodávající jednající jako podnikatel, který kupujícím s bydlištěm na území tohoto členského státu poskytuje jakožto konečným uživatelům vybavení, přístroje nebo nosiče k rozmnožování, usazen v jiném členském státě (výše uvedený rozsudek Stichting de Thuiskopie, bod 40).

               62

               S ohledem na skutečnost – jak bylo připomenuto v bodě 47 tohoto rozsudku – že na spravedlivou odměnu musí být nahlíženo jako na protiplnění za újmu způsobenou nositelům výlučného práva na rozmnožování z důvodu zavedení výjimky pro soukromé rozmnožování, a tedy musí být nutně vypočtena na základě kritéria této újmy, nelze platně tvrdit, že by převod záznamových nosičů, které mohou sloužit k rozmnožování, z jednoho členského státu do jiného členského státu mohl zvýšit újmu způsobenou těmto nositelům.

               63

               Článek 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 totiž stanoví spravedlivou odměnu nikoli za uvedení záznamových nosičů, které mohou sloužit k rozmnožování, do oběhu, ale za samotné rozmnožení na jakémkoliv nosiči fyzickou osobou pro soukromé užití a pro účely, které nejsou přímo ani nepřímo komerční. K takovému rozmnožování přitom nedochází z důvodu převodu záznamových nosičů, které mohou sloužit k rozmnožování, z jednoho členského státu do jiného členského státu.

               64

               Vzhledem k tomu, že členský stát, který do svého vnitrostátního práva zavedl výjimku pro soukromé rozmnožování a v němž mají bydliště koneční uživatelé, kteří pro soukromé účely pořizují rozmnoženinu chráněného díla, je v rámci své územní jurisdikce povinen zajistit, že spravedlivá odměna jakožto náhrada újmy vzniklé oprávněným osobám bude skutečně vybrána, skutečnost, že poplatek určený k financování této odměny již byl zaplacen v jiném členském státě, nemůže být uplatněna k tomu, aby v prvním členském státě byla odmítnuta platba této odměny nebo poplatku určeného k jejímu financování.

               65

               Osoba, která předtím tento poplatek zaplatila v členském státě, který není místně příslušný, jej však může požádat o jeho vrácení v souladu s jeho vnitrostátním právem.

               66

               S ohledem na předcházející je třeba na čtvrtou otázku odpovědět tak, že čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 musí být vykládán v tom smyslu, že povinnost uložená členským státem, aby při uvedení záznamových nosičů, které mohou sloužit k rozmnožování, do oběhu pro komerční účely a za úplatu, byl uhrazen poplatek za soukromé rozmnožování určený k financování spravedlivé odměny stanovené v tomto ustanovení, nemůže být vyloučena v důsledku toho, že obdobný poplatek již byl zaplacen v jiném členském státě.

         K nákladům řízení

               67

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Článek 5 odst. 2 písm. b) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2011 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání právní úpravě členského státu, která uplatňuje bez rozdílu poplatek za soukromé rozmnožování při prvním uvedení záznamových nosičů, které mohou sloužit k rozmnožování, do oběhu na jeho území, pro komerční účely a za úplatu, přičemž současně stanoví nárok na vrácení uhrazených poplatků v případě, kdy konečné užití těchto nosičů nespadá pod případ uvedený ve zmíněném ustanovení, jestliže – což přísluší ověřit předkládajícímu soudu – s ohledem na okolnosti vlastní každému vnitrostátnímu systému a omezení uložená touto směrnicí praktické obtíže takový systém financování spravedlivé odměny odůvodňují a jestliže je tento nárok na vrácení účinný a navrácení uhrazeného poplatku nečiní nadměrně obtížným.

                           2)

                           Článek 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 musí být vykládán v tom smyslu, že v rámci systému financování spravedlivé odměny uvedené v tomto ustanovení prostřednictvím poplatku za soukromé rozmnožování k tíži osob, které na území dotčeného členského státu poprvé uvádějí do oběhu záznamové nosiče, které mohou sloužit k rozmnožování, pro komerční účely a za úplatu, uvedené ustanovení nebrání tomu, aby tento členský stát stanovil vyvratitelnou domněnku o soukromém užívání takových nosičů v případě jejich uvedení do oběhu ve vztahu k fyzickým osobám, jestliže praktické obtíže související s určením soukromého účelu užívání dotčených nosičů stanovení takové domněnky odůvodňují, avšak za podmínky, že stanovená domněnka nevede k uložení poplatku za soukromé rozmnožování v případech, kdy konečné užívání těchto nosičů zůstává zjevně mimo případ uvedený v tomtéž ustanovení.

                           3)

                           Článek 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 musí být vykládán v tom smyslu, že nárok na spravedlivou odměnu uvedenou v tomto ustanovení nebo poplatek za soukromé rozmnožování určený k financování této odměny nemohou být vyloučeny z důvodu, že polovina výtěžku vybraného z titulu uvedené odměny nebo poplatku je vyplacena nikoli přímo oprávněným příjemcům této odměny, ale sociálním a kulturním zařízením zřízeným ve prospěch těchto oprávněných osob, avšak za podmínky, že tato sociální a kulturní zařízení skutečně slouží ku prospěchu uvedeným oprávněným osobám a že způsoby fungování uvedených zařízení nejsou diskriminační, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.

                           4)

                           Článek 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 musí být vykládán v tom smyslu, že povinnost uložená členským státem, aby při uvedení záznamových nosičů, které mohou sloužit k rozmnožování, do oběhu pro komerční účely a za úplatu, byl uhrazen poplatek za soukromé rozmnožování určený k financování spravedlivé odměny stanovené v tomto ustanovení, nemůže být vyloučena v důsledku toho, že obdobný poplatek již byl zaplacen v jiném členském státě.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 24. listopadu 1983. # Benito D'Amario proti Landesversicherungsanstalt Schwaben. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundessozialgericht - Německo. # Sociální zabezpečení. # Věc 320/82.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 7. listopadu 1996. # Komise Evropských společenství proti Spolkové republice Německo. # Nesplnění povinnosti. # Věc C-262/95.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 29. listopadu 2012.#Econord SpA v. Comune di Cagno a další.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Consiglio di Stato.#Veřejné zakázky na služby – Směrnice 2004/18/ES – Veřejný zadavatel vykonávající kontrolu nad od něj právně odlišným subjektem, jemuž je zakázka zadávána, obdobnou té, kterou vykonává nad vlastními organizačními složkami – Neexistence povinnosti zorganizovat nabídkové řízení podle pravidel unijního práva (tzv. zadávání ,in house‘) – Subjekt, jemuž je zakázka zadávána, společně kontrolovaný několika územně správními celky – Podmínky užití ,in house‘ zadávání.#Spojené věci C‑182/11 a C‑183/11.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      29. listopadu 2012 (
            *1
         )
      „Veřejné zakázky na služby — Směrnice 2004/18/ES — Veřejný zadavatel vykonávající kontrolu nad od něj právně odlišným subjektem, jemuž je zakázka zadávána, obdobnou té, kterou vykonává nad vlastními organizačními složkami — Neexistence povinnosti zorganizovat nabídkové řízení podle pravidel unijního práva (tzv. zadávání ‚in house‘) — Subjekt, jemuž je zakázka zadávána, společně kontrolovaný několika územně správními celky — Podmínky užití ‚in house‘ zadávání“
      Ve spojených věcech C-182/11 a C-183/11,
      jejichž předmětem jsou dvě žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podané rozhodnutími Consiglio di Stato (Itálie) ze dne 23. února 2011, došlými Soudnímu dvoru dne 18. dubna 2011, v řízeních

         Econord SpA

      proti

         Comune di Cagno (C-182/11),

         Comune di Varese,

         Comune di Solbiate (C-183/11),

         Comune di Varese,

      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení R. Silva de Lapuerta, vykonávající funkci předsedkyně třetího senátu, K. Lenaerts, E. Juhász (zpravodaj), T. von Danwitz a D. Šváby, soudci,
      generální advokát: P. Cruz Villalón,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Comune di Cagno a Comune di Solbiate C. Colombo, avvocatessa,

               —

               za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s P. Gentilim, avvocato dello Stato,

               —

               za rakouskou vládu M. Fruhmannem, jako zmocněncem,

               —

               za polskou vládu M. Szpunarem, jako zmocněncem,

               —

               za Evropskou komisi C. Zadrou a P. Manzinim, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 19. července 2012,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají výkladu unijního práva upravujícího podmínky uplatnění výjimky přímého, tzv. „in house“, zadání služby veřejného zájmu.

               2

               Tyto žádosti byly předloženy v rámci sporů mezi společností Econord SpA na jedné straně a Comune di Varese, Comune di Cagno a Comune di Solbiate na straně druhé ohledně přípustnosti přímého zadání zakázky na služby dvěma posledně zmíněnými obcemi společnosti ASPEM SpA (dále jen „ASPEM“) bez provedení zadávacího řízení v souladu s pravidly Unie.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Článek 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/18/ES ze dne 31. března 2004 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce, dodávky a služby (Úř. věst. L 134, s. 114; Zvl. vyd. 06/07, s. 132), nadepsaný „Definice“, v odstavci 2 uvádí:

                        „a)

                        ‚Veřejné zakázky‘ jsou úplatné smlouvy uzavřené písemnou formou mezi jedním nebo více hospodářskými subjekty a jedním nebo více veřejnými zadavateli, jejichž předmětem je provedení stavebních prací, dodání výrobků nebo poskytnutí služeb ve smyslu této směrnice.

                  […]

                        d)

                        ‚Veřejné zakázky na služby‘ jsou veřejné zakázky jiné než veřejné zakázky na stavební práce nebo na dodávky, jejichž předmětem je poskytování služeb uvedených v příloze II.

                  […]“

               4

               Článek 1 odst. 4 této směrnice stanoví:
               „‚Koncese na služby‘ je smlouva stejného druhu jako veřejná zakázka na služby s tou výjimkou, že protiplnění za poskytnutí služeb spočívá buď výhradně v právu využívat [provozovat dané] služby, nebo v tomto právu společně s platbou.“

               5

               Podle článku 20 uvedené směrnice:
               „Zakázky, jejichž předmětem jsou služby uvedené v příloze II A, se zadávají v souladu s články 23 až 55.“

               6

               V bodě 16 přílohy II A téže směrnice jsou uvedeny „[s]lužby týkající se kanalizací a odvozu odpadu, sanitární a podobné služby“.

         Italské právo

               7

               Článek 30 legislativního nařízení č. 267 ze dne 18. srpna 2000 (konsolidované znění zákonů o režimu územních celků) (GURI č. 227 ze dne 28. září 2000 – běžný doplněk č. 162, dále jen „legislativní nařízení č. 267/2000“), stanoví:
               „1.   Ke koordinovanému výkonu určitých funkcí a poskytování určitých služeb mohou mezi sebou územní celky uzavírat odpovídající dohody.
               2.   Dohody musí stanovit účel, dobu trvání, způsoby konzultací smluvních subjektů, jejich finanční vztahy a vzájemné povinnosti a záruky.
               3.   V rámci svých pravomocí mohou stát a region pro správu určité služby na dobu určitou nebo pro provedení díla po vypracování vzorové úpravy stanovit formy povinné dohody mezi územními celky.
               4.   Dohody podle tohoto článku mohou stanovit i zřízení společných úřadů, jejichž činnost zajišťují vyčlenění pracovníci zúčastněných subjektů, jimž je zadán výkon veřejných funkcí namísto subjektů, které jsou účastníky dohody, nebo může být výkonem funkcí subjektů, které jsou účastníky dohody, pověřen jeden ze subjektů, který jedná jménem ostatních delegujících subjektů a na jejich účet.“

               8

               Článek 113 legislativního nařízení č. 267/2000, nazvaný „Správa sítí a poskytování místních veřejných služeb hospodářského významu“, v odstavci 5 stanoví:
               „Poskytování [místní veřejné služby územním celkem] se uskutečňuje v souladu s odvětvovou právní úpravou a právní úpravou Evropské unie zadáním provozování dané služby:
               […]

                        c)

                        společnostem s výhradně veřejnou kapitálovou účastí za podmínky, že veřejnoprávní korporace, které vlastní základní kapitál, vykonávají nad společností kontrolu obdobnou té, kterou vykonávají nad vlastními organizačními složkami, a že společnost uskutečňuje převážnou část své činnosti s veřejnoprávní korporací nebo veřejnoprávními korporacemi, které ji kontrolují.“

         Skutkový základ sporu v původním řízení a předběžná otázka

               9

               Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že Comune di Varese založila společnost ASPEM k řízení veřejných služeb na svém území, zejména městských technických služeb v oblasti udržování čistoty obce, jakožto poskytovatel „in house“. V rozhodné době měla Comune di Varese v této společnosti téměř úplný podíl, což jí zajišťovalo kontrolu nad touto společností.

               10

               Sérií rozhodnutí přijatých v průběhu roku 2005 si Comune di Cagno a Comune di Solbiate zvolily jako přednostní formu správy městských technických služeb v oblasti udržování čistoty obce, konkrétně služby likvidace pevného komunálního odpadu, formu koordinovanou s jinými obcemi, podle článku 30 a čl. 113 odst. 5 písm. c) legislativního nařízení č. 267/2000 schválily uzavření dohody s Comune di Varese o úplatném zadání svých městských technických služeb v oblasti udržování čistoty obce společnosti ASPEM a vstoupily do ní jakožto veřejnoprávní akcionáři s účastí na základním kapitálu odpovídající jedné akcii pro každou z těchto obcí.

               11

               Ze spisu předloženému Soudnímu dvoru vyplývá, že základní kapitál společnosti ASPEM dosahuje výše 173785 eur a odpovídá mu stejný počet akcií o nominální hodnotě jedno euro. Comune di Varese má většinový podíl 173467 akcií. Zbývajících 318 akcií je rozděleno mezi 36 obcí provincie Varese s jednotlivými účastmi pohybujícími se od 1 do 19 akcií.

               12

               Souběžně s nabytím této účasti přistoupily Comune di Cagno a Comune di Solbiate společně s jinými zúčastněnými obcemi k sepsání dohody akcionářů, která upravovala jejich právo být konzultovány, jmenovat člena dozorčí rady a ve shodě s ostatními obcemi zúčastněnými na dohodě jmenovat člena představenstva.

               13

               Za těchto okolností tyto dvě obce usoudily, že podmínky předmětného interního („in house“) zadání služby veřejného zájmu byly splněny, neboť společnost ASPEM byla společně kontrolována orgány územních samospráv. Tuto zakázku tak zadaly přímo společnosti ASPEM. Společnost Econord SpA toto přímé zadání napadla s tím, že v daném případě nebyla zajištěna kontrola společnosti ASPEM těmito dvěma obcemi a zadání zakázky tedy mělo proběhnout v souladu s pravidly unijního práva.

               14

               Consiglio di Stato podotkl, že východiskem judikatury vymezující podmínky odůvodňující přímé zadání veřejné zakázky je rozsudek ze dne 18. listopadu 1999, Teckal (C-107/98, Recueil, s. I-8121). Podle bodu 50 tohoto rozsudku je přímé zadání zakázky odůvodněné i vůči osobě formálně a právně odlišné od veřejného zadavatele, když územně správní celek vykonává nad dotčeným odlišným subjektem obdobnou kontrolu, jako je ta, kterou vykonává nad svými organizačními složkami, a když tento subjekt současně uskutečňuje převážnou část své činnosti s veřejným orgánem nebo veřejnými orgány, jimž patří účast v tomto subjektu. V takovém případě totiž nemůže být předmětná osoba ve vztahu k veřejnému zadavateli považována za třetí osobu. Consiglio di Stato uvedl, že ve věcech v původním řízení je z těchto dvou kumulativních podmínek stanovených v bodě 50 výše uvedeného rozsudku Teckal předmětem diskuse pouze podmínka výkonu „obdobné kontroly“.

               15

               Consiglio di Stato podotkl, že v rozsudku ze dne 13. října 2005, Parking Brixen (C-458/03, Recueil, s. I-8585) Soudní dvůr formuloval dosti přísné podmínky pro uznání existence „obdobné kontroly“ a stanovil v tomto ohledu značné množství konkrétních ukazatelů.

               16

               Nicméně v pozdějších rozsudcích ze dne 19. dubna 2007, Asemfo (C-295/05, Sb. rozh. s. I-2999); ze dne 17. července 2008, Komise v. Itálie (C-371/05), a ze dne 13. listopadu 2008, Coditel Brabant (C-324/07, Sb. rozh. s. I-8457), Soudní dvůr projevil otevřenost a zmírnil podmínky, jež musí být splněny, aby bylo možné dospět k uznání výkonu „obdobné kontroly“. Zejména z posledně uvedeného rozsudku Consiglio di Stato vyvozuje závěr, že je možné mít za to, že se jedná o „in house“ společnost v případě společné kontroly nad touto společností vykonávané několika veřejnoprávními korporacemi a že individuální postavení každé z těchto veřejnoprávních korporací, pokud se jedná o kontrolu vykonávanou nad uvedenou společností, je bez významu.

               17

               Předkládající soud poznamenal, že v dané věci Comune di Varese společnost ASPEM plně kontroluje, což nelze říci o Comune di Cagno a Comune di Solbiate. Nabytím jediné akcie a velmi slabou dohodou akcionářů totiž nemůže vzniknout účinná společná kontrola předmětné společnosti, neboť tyto dvě posledně zmíněné obce nemohou ovlivňovat rozhodnutí společnosti ASPEM a nemohou vyhovět kritériu „obdobné kontroly“. Nicméně ve světle výše uvedeného rozsudku Coditel Brabant nemá situace zúčastněných veřejnoprávních korporací posuzovaných individuálně, pokud se jedná o výkon kontroly, žádný vliv.

               18

               Vzhledem k těmto důvodům se Consiglio di Stato rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Má se zásada, podle níž je postavení konkrétní veřejnoprávní korporace podílející se na ad hoc zřízené společnosti irelevantní, uplatnit i na případ jako v projednávané věci, kdy jedna ze sdružených obci vlastní pouze jednu akcii ad hoc zřízené společnosti a dohody akcionářů uzavřené veřejnoprávními korporacemi neumožňují obci podílející se na základním jmění společnosti žádným způsobem účinně tuto společnost kontrolovat, takže majetkovou účast ve společnosti lze považovat za pouhý formální rámec smlouvy o poskytování služeb?“

         K předběžné otázce

         Úvodní poznámky

               19

               Comune di Cagno a Comune di Solbiate argumentují, že po skutečnostech, jež vedly k těmto žádostem o rozhodnutí o předběžné otázce, zahájily otevřená nabídková řízení, na základě nichž byla předmětná zakázka s konečnou platností zadána společnosti ASPEM. Tento pozdější vývoj má podle nich důsledky pro účelnost odpovědi Soudního dvora na otázku položenou předkládajícím soudem.

               20

               Italská vláda tvrdí, že je předběžná otázka nepřípustná z důvodu nedostatečného popisu právního a skutkového rámce věcí v původním řízení.

               21

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury v rámci řízení upraveného v článku 267 SFEU, které je založeno na jasném rozdělení funkcí mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem, je pouze vnitrostátní soud příslušný ke zjištění a posouzení skutkových okolností sporu v původním řízení, jakož i k výkladu a uplatňování vnitrostátního práva. Stejně tak je věcí pouze vnitrostátního soudu, kterému byl spor předložen a jenž musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, s ohledem na konkrétní okolnosti věci posoudit nezbytnost a relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru. Jestliže se položené otázky týkají výkladu unijního práva, je tedy Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (rozsudek ze dne 25. října 2012, Rintisch, C-553/11bod 15 a citovaná judikatura).

               22

               Odmítnutí žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané vnitrostátním soudem ze strany Soudního dvora je tak možné pouze tehdy, je-li zjevné, že požadovaný výklad unijního práva nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém, nebo také jestliže Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (výše uvedený rozsudek Rintisch, bod 16 a citovaná judikatura).

               23

               Tak tomu ale v projednávaném případě není. Předkládající soud totiž Soudní dvůr žádá, aby objasnil svou judikaturu týkající se kontroly společně vykonávané několika veřejnými zadavateli nad subjektem, jemuž je zakázka zadávána a jenž je jimi společně vlastněn, jakož i podmínek, za nichž je nutno mít za to, že je v takovém případě vykonávána „obdobná kontrola“, což je otázka, jež nepopiratelně s předmětem věcí v původním řízení souvisí. Soudní dvůr má navíc za to, že jsou právní a skutkové údaje obsažené v této žádosti dostačující, aby byl s to účelně odpovědět na položenou otázku.

               24

               Z toho vyplývá, že žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce jsou přípustné.

         K věci samé

               25

               Podle ustálené judikatury nemusí veřejný zadavatel, jako je územně správní celek, zahájit zadávací řízení veřejné zakázky, pokud nad subjektem, jemuž je zakázka zadávána, vykonává obdobnou kontrolu, jakou vykonává nad svými organizačními složkami, a tento subjekt s veřejným zadavatelem nebo zadavateli, kteří jej vlastní, uskutečňuje převážnou část své činnosti (výše uvedený rozsudek Teckal, bod 50). Je nesporné, že se tato judikatura, původně rozvinutá za účelem výkladu a aplikace směrnice Rady 93/36/EHS ze dne 14. června 1993 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na dodávky (Úř. věst. L 199, s. 1; Zvl. vyd. 06/02, s. 110), vztahuje rovněž na postupy pro zadávání veřejných zakázek v oblasti stavebnictví a služeb.

               26

               Je rovněž třeba podotknout, že v souladu s judikaturou Soudního dvora nemá otázka, zda se jedná o koncesi na služby nebo o veřejnou zakázku na služby a v posledně zmíněném případě zda hodnota zakázky dosahuje prahové hodnoty stanovené unijními pravidly, žádný vliv na odpověď Soudního dvora na předběžnou otázku, neboť se výjimka z užití pravidel unijního práva, pokud jsou dány podmínky výkonu „obdobné kontroly“, užije ve všech těchto případech (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. září 2009, Sea, C-573/07, Sb. rozh. s. I-8127, body 31 až 40).

               27

               Podle ustálené judikatury je „obdobná kontrola“ dána, pokud je předmětný subjekt podřízen kontrole umožňující veřejnému zadavateli ovlivnit jeho rozhodnutí. Musí se jednat o možnost rozhodujícího vlivu jak nad strategickými cíli, tak nad důležitými rozhodnutími tohoto subjektu (výše uvedené rozsudky Parking Brixen, bod 65; Coditel Brabant, bod 28, a Sea, bod 65). Jinými slovy musí být veřejný zadavatel s to nad tímto subjektem vykonávat strukturální a funkční kontrolu (výše uvedený rozsudek Komise v. Itálie, bod 26). Soudní dvůr rovněž vyžaduje, aby tato kontrola byla účinná (výše uvedený rozsudek Coditel Brabant, bod 46).

               28

               V souladu s judikaturou v případě využití subjektu společně vlastněného několika veřejnými orgány může být „obdobná kontrola“ vykonávána společně těmito orgány, aniž by bylo nezbytné, aby byla vykonávána jednotlivě každým z nich (v tomto smyslu viz výše uvedené rozsudky Coditel Brabant, body 47 a 50, jakož i Sea, bod 59).

               29

               Z toho plyne, že v případě, že se veřejný orgán stane menšinovým akcionářem akciové společnosti s výhradně veřejnou kapitálovou účastí, za účelem zadání řízení veřejné služby této společnosti, pak kontrola, kterou nad ní orgány veřejné správy, které jsou členy této společnosti, vykonávají, může být kvalifikována jako obdobná kontrole, kterou vykonávají nad svými vlastními organizačními složkami, je-li těmito orgány vykonávána společně (výše uvedený rozsudek Sea, bod 63).

               30

               Za těchto podmínek jistě není nezbytné v případě využití společného subjektu několika veřejnými orgány za účelem plnění společného úkolu v rámci veřejných služeb, aby měl každý z těchto orgánů sám o sobě nad tímto subjektem individuální kontrolní moc, to však nic nemění na tom, že nad ním vykonávaná kontrola nemůže spočívat pouze v kontrole veřejného orgánu držícího většinový podíl na základním kapitálu dotčeného subjektu, neboť jinak by byla popřena samotná koncepce společné kontroly.

               31

               Postavení veřejného zadavatele v subjektu, jemuž je zakázka zadávána a který je ve společném vlastnictví, nezajišťující jakoukoli možnost podílet se na kontrole tohoto subjektu by totiž otvíralo možnost k obcházení užití pravidel unijního práva v oblasti veřejných zakázek a koncesí na služby, neboť čistě formální účast na takovémto subjektu nebo na společném orgánu zajišťujícím jeho řízení by zbavovala tohoto veřejného zadavatele povinnosti zahájit nabídkové řízení podle pravidel unijního práva, ačkoli by se posledně uvedený zadavatel nijak neúčastnil výkonu „obdobné kontroly“ nad tímto subjektem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. července 2005, Coname, C-231/03, Sb. rozh. s. I-7287, bod 24).

               32

               Z toho vyplývá, že ve věcech v původním řízení je na předkládajícím soudu, aby ověřil, zda účast Comune di Cagno a Comune di Solbiate na dohodě akcionářů poskytující jim právo být konzultovány, jmenovat člena dozorčí rady a ve shodě s ostatními celky zúčastněnými na dohodě jmenovat člena představenstva, je způsobilá jim umožňovat účinně se podílet na kontrole společnosti ASPEM.

               33

               Vzhledem k předcházejícím úvahám je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že pokud několik veřejných orgánů v postavení veřejného zadavatele společně zřídí subjekt pověřený plněním jejich úkolů v oblasti veřejných služeb nebo pokud veřejný orgán do takovéhoto subjektu vstoupí, je podmínka stanovená judikaturou Soudního dvora, podle níž musí tyto orgány, aby byly osvobozeny od povinnosti zahájit veřejné zadávací řízení podle pravidel unijního práva, společně nad tímto subjektem vykonávat kontrolu obdobnou té, kterou vykonávají nad vlastními organizačními složkami, splněna, pokud má každý z těchto orgánů podíl jak na základním kapitálu, tak v řídících orgánech uvedeného subjektu.

         K nákladům řízení

               34

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

                     Pokud několik veřejných orgánů v postavení veřejného zadavatele společně zřídí subjekt pověřený plněním jejich úkolů v oblasti veřejných služeb nebo pokud veřejný orgán do takovéhoto subjektu vstoupí, je podmínka stanovená judikaturou Soudního dvora Evropské unie, podle níž musí tyto orgány, aby byly osvobozeny od své povinnosti zahájit veřejné zadávací řízení podle pravidel unijního práva, společně nad tímto subjektem vykonávat kontrolu obdobnou té, kterou vykonávají nad vlastními organizačními složkami, splněna, pokud má každý z těchto orgánů podíl jak na základním kapitálu, tak v řídících orgánech uvedeného subjektu.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: italština.