title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 16. prosince 2010. # AceaElectrabel Produzione SpA proti Evropské komisi. # Kasační opravný prostředek - Státní podpory - Podpora prohlášena za slučitelnou se společným trhem - Podmínka předchozího vrácení podpory příjemcem dřívější podpory, která byla prohlášena za protiprávní - Pojem ,hospodářská jednotka‘ - Společné ovládání dvěma odlišnými mateřskými společnostmi - Zkreslení žalobních důvodů - Nesprávné odůvodnění a nedostatek odůvodnění. # Věc C-480/09 P.

text:
               Účastníci řízení
               Odůvodnění rozsudku
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci C‑480/09 P,
            jejímž předmětem je kasační opravný prostředek na základě článku 56 statutu Soudního dvora, podaný dne 26. listopadu 2009,
            AceaElectrabel Produzione SpA,  se sídlem v Římě (Itálie), zastoupená L. Radicatim di Brozolo a M. Merolou, avvocati,
             účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek (navrhovatelka),
            přičemž dalšími účastnicemi řízení jsou:
            Evropská komise,  zastoupená V. Di Buccim, jako zmocněncem,
            žalovaná v prvním stupni,
            Electrabel SA,  se sídlem v Bruselu (Belgie), zastoupená L. Radicatim di Brozolo a M. Merolou, avvocati,
            vedlejší účastnice v prvním stupni,
            SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
            ve složení J. N. Cunha Rodrigues, předseda senátu, A. Arabadžev (zpravodaj), A. Rosas, A. Ó Caoimh a C. Toader, soudci,
            generální advokátka: E. Sharpston,
            vedoucí soudní kanceláře: M. Ferriera, vrchní rada,
            s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 30. září 2010,
            s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
            vydává tento
            Rozsudek

            Odůvodnění rozsudku
            1. Kasačním opravným prostředkem se společnost AceaElectrabel Produzione SpA (dále jen „AEP“) domáhá zrušení rozsudku Soudu prvního stupně Evropských společenství ze dne 8. září 2009, AceaElectrabel v. Komise (T‑303/05, Sb. rozh. s. II‑137, dále jen „napadený rozsudek“), kterým tento soud zamítl návrh na zrušení rozhodnutí Komise 2006/598/ES ze dne 16. března 2005 o státní podpoře, kterou Itálie – region Lazio – hodlá poskytnout na snížení emisí skleníkových plynů (Úř. věst. 2006, L 244, s. 8, dále jen „sporné rozhodnutí“).
            Skutečnosti předcházející sporu
            2. Skutkové okolnosti sporu, jak byly vylíčeny v bodech 1 až 17 napadeného rozsudku, lze shrnout následovně.
            3. AEP je společností vyrábějící elektrickou energii, která je z 50% ovládána společností Electrabel Italia SpA (dále jen „Electrabel Italia“) a z 50% společností AceaElectrabel Holding SpA (dále jen „AceaElectrabel“).
            4. Společnost Electrabel Italia je ze 100% ovládána společností Electrabel SA (dále jen „Electrabel“), která má své sídlo v Belgii.
            5. AceaElectrabel je společným podnikem vytvořeným společnostmi ACEA SpA (dále jen „ACEA“) a Electrabel Italia. Tento společný podnik působí v odvětví elektrické energie a plynu. Je z 59,41 % ovládán společností ACEA a z 40,59 % společností Electrabel Italia. Dohody o vytvoření společného podniku stanovily, že ACEA má převést na AEP dvě tepelná elektrárenská zařízení a pět vodních elektráren, zatímco Electrabel má předložit řadu projektů na výstavbu zařízení.
            6. AceaElectrabel krom toho ovládá zcela nebo zčásti podniky AceaElectrabel Energia (ze 100 %), AceaElectrabel Elettricità (ze 100 %) a AceaElectrabel Trading (dále jen „AE Trading“, z 84,17 %).
            7. Struktura těchto podniků může být znázorněna následujícím způsobem:
            >image>1
            8. Dne 28. ledna 2002 oznámila Italská republika Komisi Evropských společenství dva projekty podpory investic, k nimž patřil projekt výstavby sítě dálkového vytápění nacházejícího se v blízkosti Říma, která měla být napájena energií z částečně zesíleného a přeměněného zařízení na kombinovanou výrobu energie, jež mělo vytápět novou čtvrť (dále jen „předmětná podpora“). Investiční náklady na tento projekt dosahovaly výše 9 500 000 eur a částka předmětné podpory činila 3 800 000 eur.
            9. Dopisem ze dne 13. května 2003 oznámila Komise Italské republice své rozhodnutí zahájit ohledně předmětné podpory formální vyšetřovací řízení podle čl. 88 odst. 2 ES. Měla totiž za to, že je předmětná podpora slučitelná se společným trhem, ale že se musí uplatnit zásady, které Soudní dvůr formuloval v rozsudku ze dne 15. května 1997, TWD v. Komise (C‑355/95 P, Recueil, s. I‑2549), který potvrdil rozsudek Soudu ze dne 13. září 1995, TWD v. Komise (T‑244/93 a T‑486/93, Recueil, s. II‑2265) (dále jen „judikatura TWD v. Komise“).
            10. Komise v tomto ohledu poukazuje na to, že ACEA je jedním z podniků pod městskou správou odvětví energetiky, které využívaly režimů podpory (dále jen „dřívější podpora“), jež byly prohlášeny za protiprávní a neslučitelné se společným trhem rozhodnutím Komise 2003/193/ES ze dne 5. června 2002 o státních podporách ve formě osvobození od daně a zvýhodněných půjček poskytovaných Itálií podnikům veřejných služeb s převládajícím veřejným kapitálem (Úř. věst. 2003, L 77, s. 21, dále jen „dřívější rozhodnutí“), a rovněž na to, že Italská republika jí po dvou výzvách v tomto směru nepotvrdila skutečné vymožení částek vyplacených společnosti ACEA v rámci těchto režimů, které bylo uloženo článkem 3 dřívějšího rozhodnutí.
            11. Podle Komise totiž byla ACEA původním příjemcem předmětné podpory, jelikož AEP se stala současným příjemcem až poté, co v ní proběhla řada reorganizací. Komise má krom toho za to, že ACEA a AEP musí být považovány za jednu hospodářskou jednotku a že i přes vnitřní reorganizaci musí být tato skupina včetně společnosti ACEA považována za příjemce předmětné podpory.
            12. Dne 16. května 2005 přijala Komise sporné rozhodnutí, v němž prohlásila předmětnou podporu za slučitelnou se společným trhem, ale odložila její vyplacení společnosti AEP až do okamžiku, kdy Italská republika předloží důkaz o vrácení dřívější podpory společností ACEA.
            Řízení před Soudem a napadený rozsudek
            13. Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 3. srpna 2005 podala AEP žalobu znějící na z rušení sporného rozhodnutí v souladu s článkem 230 ES.
            14. Svým prvním žalobním důvodem uplatňovala AEP porušení čl. 87 odst. 1 ES, jakož i vady v odůvodnění sporného rozhodnutí a při vyšetřování týkajícím se kvalifikace předmětné podpory jako státní podpory. Druhý žalobní důvod vycházel z porušení článku 88 ES a nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku [88] Smlouvy o ES (Úř. věst. L 83, s. 1; Zvl. vyd. 08/01, s. 339), jakož i z nesprávného právního posouzení a nedostatečnosti a rozporuplnosti odůvodnění sporného rozhodnutí, pokud jde o totožnost příjemce předmětné podpory. Třetí žalobní důvod vycházel z toho, že odklad vyplacení předmětné podpory je protiprávní a odkaz na judikaturu TWD v. Komise není relevantní.
            15. Dne 6. prosince 2005 podala Electrabel návrh o vstup do řízení jako vedlejší účastnice na podporu návrhových žádání AEP. Usnesením ze dne 7. dubna 2006 předseda pátého senátu Soudu tento vstup do řízení povolil.
            16. Dne 24. července 2007 požádal Soud účastníky řízení a Italskou republiku, aby předložily hmotný důkaz o případném vrácení dřívější podpory společností ACEA, pokud jej mají k dispozici.
            17. Dopisem ze dne 7. září 2007 potvrdila Italská republika, že ACEA vrátila částku 1 511 135,88 eur za rok 1998 a částku 1 534 938,78 eur za rok 1999.
            18. V dopisu ze dne 14. února 2008 uvedla Komise, že částky vrácené společností ACEA představují velmi malý procentní podíl částek, které měly být vráceny na základě dřívějšího rozhodnutí ve vztahu k výpočtům uvedeným v účetní rozvaze společnosti ACEA pro rok 2004. Zdůraznila, že odkladná podmínka, na níž záviselo vyplacení předmětné podpory, nemůže být tedy považována za splněnou.
            19. Soud napadeným rozsudkem žalobu zamítl.
            20. Pokud jde o první žalobní důvod, Soud měl za to, že Komise, mohla kvalifikovat předmětnou podporu jako státní podporu, aniž porušila čl. 87 odst. 1 ES, jelikož místní charakter sítě dálkového vytápění nevylučuje soutěžní vztahy s jinými energetickými produkty ani případné ohrožení obchodu mezi členskými státy, a že toto zjištění bylo dostatečně odůvodněno. Soud krom toho odmítl jako nepřípustné argumenty, podle nichž odůvodnění sporného rozhodnutí je rozporuplné a vyšetřování týkající se kvalifikace předmětné podpory jako státní podpory bylo nedostatečné, neboť měl za to, že žaloba neobsahovala v tomto ohledu žádnou argumentaci.
            21. Soud prohlásil druhý žalobní důvod za nepřípustný v rozsahu, v němž vycházel z porušení článku 88 ES a nařízení č. 659/1999, jelikož podle Soudu žaloba neobsahovala žádný argument ohledně uvedených porušení. V rozsahu, v němž se druhý žalobní důvod vztahoval k nesprávnému právnímu posouzení, jakož i k nedostatečnosti a rozporuplnosti odůvodnění sporného rozhodnutí, pokud jde o totožnost příjemce předmětné podpory, Soud rozhodl, že se Komise nedopustila zjevně nesprávného posouzení, když měla pro účely vyšetřování předmětné podpory za to, že ACEA a AEP musí být považovány za jednu hospodářskou jednotku a že o ACEA se musí mít za to, že je jedním z příjemců předmětné podpory. Dál měl Soud za to, že sporné rozhodnutí bylo dostatečně odůvodněno a nebylo rozporuplné.
            22. Pokud jde o třetí žalobní důvod, Soud zamítl argumenty vycházející z tvrzení, že ACEA a AEP nejsou totožné a že dřívější a předmětná podpora nemají kumulativní účinek s tím, že odkázal na své úvahy učiněné v rámci posouzení druhého žalobního důvodu. Měl také za to, že v rozporu s tím, co uvedla AEP, je judikatura TWD v. Komise použitelná také ve vztahu k obecným režimům podpor, a nikoliv pouze ve vztahu k individuálním podporám. Konečně Soud rozhodl, že Komise nejednala v rozporu s uvedenou judikaturou, když měla za to, že nebyla povinna prokázat účinky narušení hospodářské soutěže, které by mělo kumulování dřívější a předmětné podpory, ani předem znát přesnou částku dřívější podpory.
            Návrhová žádání účastníků řízení
            23. AEP navrhuje, aby Soudní dvůr:
            – zrušil napadený rozsudek a přijal návrhová žádání předložená v prvním stupni;
            – podpůrně vrátil věc Tribunálu a
            – uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
            24. Komise navrhuje, aby Soudní dvůr:
            – zamítl kasační opravný prostředek a
            – uložil AEP náhradu nákladů řízení.
            Ke kasačnímu opravnému prostředku
            25. Navrhovatelka uplatňuje dva důvody kasačního opravného prostředku, první vychází ze zkreslení žalobních důvodů, nesprávného právního posouzení, jakož i z iracionálního a rozporuplného charakteru odůvodnění napadeného rozsudku, pokud jde o určení příjemce předmětné podpory. Druhý důvod vychází ze zkreslení žalobních důvodů, nesprávného právního posouzení a rozporuplnosti a nedostatečnosti odůvodnění tohoto rozsudku, pokud jde o význam judikatury TWD v. Komise.
            K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku, týkajícímu se určení příjemce předmětné podpory
            K první části prvního důvodu kasačního opravného prostředku, vycházející ze zkreslení žalobních důvodů
            – Argumentace účastníků řízení
            26. AEP se domnívá, že prohlášení nepřípustnosti druhého žalobního důvodu v rozsahu, v němž tento důvod vycházel z porušení článku 88 ES a nařízení č. 659/1999, vyplývá z povrchního přezkumu žaloby, neboť odkaz na tato pravidla musí být vykládán ve spojení s argumentací ohledně nesprávného posouzení při určování příjemce předmětné podpory. Správné určení příjemce je totiž relevantní s ohledem na dodržení procesních pravidel v oblasti státních podpor.
            27. Podle AEP bylo o otázce hospodářské kontinuity mezi ACEA a AEP z důvodu převodu části podniku, v jejímž rámci probíhal projekt, na nějž byla poskytnuta předmětná podpora, zeširoka pojednáno jak ve spisech účastníků řízení, tak na jednání. Soud nicméně nevzal tuto diskusi v úvahu, čímž zkreslil žalobní důvod a výsledky vyšetřování.
            – Závěry Soudního dvora
            28. Podle ustálené judikatury musí Soud odmítnout jako nepřípustný bod návrhových žádání žaloby, která mu je předložena, pokud hlavní skutkové a právní okolnosti, na kterých je tento bod návrhových žádání založen, nevyplývají uceleně a srozumitelně ze znění samotné žaloby (rozsudek ze dne 18. července 2006, Rossi v. OHIM, C‑214/05 P, Sb. rozh. s. I‑7057, bod 37, a usnesení ze dne 13. března 2007, Arizona Chemical a další v. Komise, C‑150/06 P, bod 45).
            29. Soud tedy právem poté, co uvedl, že v souladu s čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu musí každá žaloba obsahovat předmět sporu a stručný popis žalobních důvodů, a to dostatečně jasně a přesně, aby umožnily žalovanému připravit svou obhajobu a Soudu rozhodnout o žalobě, odmítl jako nepřípustnou argumentaci vycházející z porušení článku 88 ES a nařízení č. 659/1999 z důvodu, že nesplňovala tyto podmínky.
            30. Žaloba podaná k Soudu totiž neidentifikovala jasně, jednoznačně, koherentně a srozumitelně, v čem sporné rozhodnutí porušilo tato ustanovení. AEP krom toho nepředložila Soudnímu dvoru žádnou skutečnost, jejímž cílem by bylo prokázat, že žaloba podaná k Soudu uvedené podmínky splňovala.
            31. Zvláště v tomto ohledu nemůže stačit poukaz na to, že se odkaz na uvedená ustanovení musí vykládat ve spojení s argumentací ohledně nesprávného posouzení při určování příjemce předmětné podpory, jelikož žaloba neozřejmuje tuto souvislost ani to, čím domnělé nesprávné posouzení vedlo k porušení právě těchto ustanovení.
            32. Za těchto podmínek musí být první část prvního důvodu kasačního opravného prostředku zamítnuta.
            Ke druhé části prvního důvodu kasačního opravného prostředku, vycházející z nesprávného právního posouzení
            – Argumentace účastníků řízení
            33. AEP uvádí, že se Soud dopustil nesprávného právního posouzení, když potvrdil závěr Komise, podle něhož tvoří ACEA a AEP jednu hospodářskou jednotku. I když je AEP ovládána z méně než 30 %, společností ACEA, vlastní ji ze 70 % společnost Electrabel, takže nelze tvrdit, že AEP tvoří jednu hospodářskou jednotku s ACEA.
            34. Podle AEP z veškeré judikatury citované Soudem na podporu své analýzy vyplývá, že posuzovací pravomoc, kterou má Komise k určení toho, zda pro účely identifikace příjemce podpory dva nebo několik podniků tvoří jednu hospodářskou jednotku, je omezena na případy výlučného ovládání toutéž osobou nebo skupinou. Pokud je naopak podnik ovládán, jako v projednávaném případě, společným podnikem, který je sám ovládán dvěma odlišnými skupinami, nelze z uvedené judikatury vyvodit, že Komise může dojít k závěru o existenci hospodářské jednotky mezi ovládanou společností a jednou ze dvou společností ovládajících společný podnik.
            35. AEP má také za to, že Komise nikdy nepoužila takový přístup v jiných oblastech práva hospodářské soutěže, i když toto právo používá stejné pojmy ve všech svých oblastech. Tvrdí, že ačkoli Soud dospěl k opačnému závěru, pojmy použitelné v oblasti spojování podniků nebo kartelových dohod mohou být přeneseny do oblasti státních podpor, s výjimkou zvláštních situací odůvodňujících odlišný výklad.
            36. V tomto ohledu Komise ve svém rozhodnutí schvalujícím zřízení AEP kvalifikovala tento společný podnik jako spojení podniků, protože se jedná o podnik, který je funkčně samostatný ve vztahu ke svým mateřským společnostem. Pojem „funkční samostatnost“ je přitom používán v právu hospodářské soutěže pro společné podniky, které přestože jsou ovládány různými hospodářskými skupinami, mají vlastní organizační a správní strukturu a na trhu působí prostřednictvím samostatných operativních a finančních prostředků.
            37. Podle AEP se tedy Soud dopustil nesprávného posouzení, když v bodě 142 napadeného rozsudku přes toto dřívější zjištění Komise dospěl k závěru, že AEP nemá skutečnou funkční samostatnost ve vztahu k ACEA a Electrabel z důvodu jejich společného ovládání společnosti AEP. Soud totiž podle jejího názoru zaměnil pojmy „funkční samostatnost“ a „ovládání“, přičemž každé ovládání nemá vliv na funkční samostatnost podniku.
            38. Pokud jde dále o to, že Soud měl v bodě 142 napadeného rozsudku za to, že AEP není funkčně samostatná, protože energii, kterou vyrábí, uvádí na trh AE Trading, AEP poznamenává, že takové úvahy nejsou relevantní, neboť oddělení výroby, jakož i velkoobchodního prodeje, které zajišťuje v projednávaném případě AEP, od maloobchodního prodeje, který v projednávaném případě provádí AE Trading, je v odvětví energetiky běžné a Komise o něm v době, kdy schválila spojení podniků, věděla.
            39. AEP dodává, že ačkoli Soud uvádí, že Komise nepřičítala žádnou odpovědnost AEP ani po ní nepožadovala vrácení dřívější podpory, nic to nemění na tom, že AEP a prostřednictvím ní Electrabel, nesou důsledky odkladu vyplacení předmětné podpory. Pokud přitom Komise chtěla postihnout prostřednictvím společnosti AEP společnost ACEA, neměla ovlivnit situaci Electrabel a odložit vyplacení předmětné podpory pouze poměrně k účasti držené ACEA, a sice ve výši 29,705 %.
            40. Odkaz Soudu na rozsudek ze dne 29. dubna 2004, Itálie v. Komise (C‑91/01, Sb. rozh. s. I‑4355, body 50 až 53) není podle AEP relevantní vzhledem k tomu, že věc, ve které byl vydán tento rozsudek, se týkala toho, zda společnost může mít prospěch z přednostního zacházení přiznaného malým a středním podnikům, a nikoliv příslušnosti k hospodářské jednotce. V této věci se krom toho jednalo o výlučné ovládání jednou skupinou.
            41. Pokud jde o to, že Soud rozhodl o existenci hospodářské kontinuity mezi ACEA a AEP z důvodu převodu části podniku, v jejímž rámci probíhal projekt, na nějž byla poskytnuta předmětná podpora, má AEP za to, že tento převod nemůže stačit k prokázání toho, že pokračovala v činnosti, kterou předtím vykonávala ACEA, a že se stala příjemcem této podpory. Nemůže být ani základem pro závěr, že AEP a ACEA tvoří jednu hospodářskou jednotku.
            42. V tomto ohledu AEP uvádí, že k převodu zmíněného projektu došlo v souvislosti s dohodou o společném podniku, která představovala ukončení nabídkového řízení vyhlášeného společností ACEA, v rámci něhož byla převedená část podniku přiměřeným způsobem ohodnocena podle tržních pravidel. Z bodu 33 oznámení Komise nazvaného „Cesta k účinnému provádění rozhodnutí Komise, jimiž se členským státům nařizuje zajistit navrácení protiprávní a neslučitelné podpory“ (Úř. věst. 2007, C 272, s. 4) přitom vyplývá, že v případě takového převodu aktiv („asset deals“), jako je převod v projednávaném případě, neexistuje kontinuita mezi dřívějším a novým podnikem.
            43. Pokud jde o úvahy Soudu vztahující se k nebezpečí, že cílem převodu dotčené části podniku ACEA na AEP mohlo být vyhnout se příkazu k vrácení podpory obsaženého v dřívějším rozhodnutí, AEP připomíná, že před Soudem uvedla, že tak významná operace z hospodářského a strategického hlediska, jako je zřízení AceaElectrabel, nemohla být provedena za účelem vyhnout se riziku odkladu vyplacení státní podpory v tak zanedbatelné výši ve vztahu k celkové hodnotě operace.
            44. Krom toho Soud tím, že rozhodl, že Komise neměla povinnost prokázat cíl spočívající ve vyhýbání se příkazu k navrácení podpory a že zjištění převodu a uvedení rizik, která jsou s ním spojena ve vztahu k pravidlům v oblasti státních podpor, postačuje pro vývody Komise, zbavil Komisi její povinnosti odůvodnit svá rozhodnutí jinak než odkazem na teoretické a paradoxní případy.
            45. Během jednání podpořila Electrabel argumentaci AEP s cílem prokázat, jak skutečnost, že AEP a ACEA netvoří hospodářskou jednotku, tak skutečnost, že převod dotčené části podniku ACEA na AEP nebyl proveden s cílem vyhnout se příkazu k vrácení obsažený ve dřívějším rozhodnutí. Electrabel zvláště uvedla, že jakékoliv nebezpečí vyhýbání se příkazu musí být hodnoceno nikoliv abstraktně, ale na základě konkrétních skutkových okolností.
            – Závěry Soudního dvora
            46. Vzhledem k tomu, že AEP a Electrabel zpochybňují zjištění Soudu, že Komise mohla považovat AEP a ACEA za společnosti představující jednu hospodářskou jednotku z hlediska dřívější a předmětné podpory, je třeba ověřit, zda Soud mohl – aniž se tím dopustil nesprávného právního posouzení – sporné rozhodnutí, pokud jde o tuto problematiku, potvrdit.
            47. Z judikatury Soudního dvora v tomto ohledu vyplývá, že po provedení restrukturalizace, jejíž součástí je převod výrobních zařízení společnosti na nově založené průmyslové společnosti, přičemž dřívější společnost má nadále účast v těchto nově založených průmyslových společnostech, mohou všechny tyto společnosti s ohledem na podporu tvořit jednu skupinu, přestože nově založené průmyslové společnosti mají svou právní subjektivitu odlišnou od právní subjektivity dřívější společnosti (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 14. listopadu 1984, Intermills v. Komise, 323/82, Recueil, s. 3809, bod 11).
            48. Dřívější společnost a nové výrobní společnosti mohou zejména tvořit jednu hospodářskou jednotku, pokud provedená restrukturalizace představuje soudržný celek z průmyslového a finančního hlediska (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Intermills v. Komise, bod 12).
            49. Z judikatury Soudního dvora rovněž vyplývá, že subjekt, který vlastnictvím většinových podílů ve společnosti tuto společnost ovládá tím, že se přímo či nepřímo vměšuje do její správy, musí být považován za účastnícího se hospodářské činnosti vykonávané ovládaným podnikem (rozsudek ze dne 10. ledna 2006, Cassa di Risparmio di Firenze a další, C‑222/04, Sb. rozh. s. I‑289, body 112 a 118).
            50. Pokud by tomu tak nebylo, postačilo by pouhé rozdělení podniku na dva odlišné subjekty – z nichž první by vykonával přímo původní hospodářskou činnost a druhý by první podnik ovládal, přičemž by zasahoval do jeho správy – aby pravidla Společenství ohledně státních podpor byla zbavena svého užitečného účinku. Druhému subjektu by to umožnilo využít dotace nebo jiná zvýhodnění poskytovaná státem nebo ze státních prostředků a použít je zcela nebo částečně ve prospěch prvního subjektu, čili rovněž v zájmu hospodářské jednotky tvořené oběma subjekty (výše uvedený rozsudek Cassa di Risparmio di Firenze a další, bod 114).
            51. Okolnost, že členové řídícího výboru a dozorčího orgánu uvedeného subjektu jsou jmenováni do obdobných orgánů ovládané společnosti, může zejména odrážet možnost plnit dozorčí funkci, funkci iniciátora a funkci finanční podpory, což jde nad rámec pouhého investování kapitálu investorem, i odrážet existenci organických a funkčních vazeb mezi subjektem, který vlastnictvím většinových podílů ovládá společnost, a toutéž ovládanou společností (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Cassa di Risparmio di Firenze a další, body 116 a 117).
            52. V projednávaném případě AEP ani Electrabel nezpochybnily následující zjištění Soudu: a sice že zaprvé Soud konstatoval v bodě 103 napadeného rozsudku, že ACEA byla původním příjemcem předmětné podpory, že došlo k převodu části podniku ACEA, kterému byla poskytnuta uvedená podpora, na AEP a že AEP pokračuje v činnosti této části podniku. V bodě 142 napadeného rozsudku Soud také uvedl, že energii, kterou vyrábí společnost AEP, uvádí na trh společnost AE Trading, která je z 84,17 % ovládaná společností AceaElectrabel, jež je ovládána z 59,41 % společností ACEA.
            53. Zadruhé v bodě 109 napadeného rozsudku Soud konstatoval, že je AEP spojená jak s ACEA, tak s Electrabel a že ACEA vlastní většinu kapitálu AceaElectrabel, která vlastní 50 % kapitálu AEP, a v bodě 111 tohoto rozsudku uvedl, že ACEA výslovně uvedla, že spolu s Electrabel ovládá AEP.
            54. Zatřetí Soud v bodě 119 napadeného rozsudku poukázal na to, že i když je Electrabel zastoupena osmi členy z dvanácti ve správní radě AEP a čtyřmi členy ze šesti ve výkonném výboru, je v nejdůležitějších věcech nezbytný souhlas jednoho z členů zastupujících ACEA, což jí dává právo blokovat rozhodnutí.
            55. Z judikatury připomenuté v bodech 47 a 48 tohoto rozsudku přitom vyplývá, že za takovýchto okolností mohla mít Komise za to, aniž překročila svůj prostor pro uvážení, že po restrukturalizaci provedené společností ACEA s podporou Electrabel jsou ACEA a AEP součástí soudržného celku s ohledem na dřívější a předmětnou podporu, jelikož uvedená restrukturalizace zahrnovala převod dotčené části podniku ACEA na AEP, AEP pokračuje v činnostech této části podniku, ACEA má nadále účast v AEP a energie vyráběná AEP je uváděna na trh společností AE Trading, přičemž AE Trading je ovládána ACEA prostřednictvím většinové účasti v AceaElectrabel.
            56. Dále s ohledem na judikaturu připomenutou v bodech 49 a 51 tohoto rozsudku ze stejných zjištění vyplývá, že Komise mohla mít za to, že ACEA, která vlastní podíly umožňující jí společně ovládat AEP, realizuje ovládání tak, že se přímo nebo nepřímo vměšuje do její správy prostřednictvím jak přítomnosti svých zástupců ve správní radě AEP a ve výkonném výboru, tak své většinové účasti v AceaElectrabel vzhledem k tomu, že AceaElectrabel vlastní 50 % kapitálu AEP.
            57. Soud krom toho v bodě 125 napadeného rozsudku uvedl, že dohoda o přidělení části podniku převedené z ACEA na AEP stanovila doložku vylučující jakýkoliv případný spor týkající se uvedené části a že ACEA již v této době zpochybnila dřívější rozhodnutí.
            58. Za těchto okolností nemůže být přitom vytýkáno Soudu, že se dopustil nesprávného posouzení, když měl v bodě 130 napadeného rozsudku za to, že Komise v projednávaném případě prokázala, že restrukturalizace provedená společností ACEA společně se společností Electrabel mohla vyvolat nebezpečí vyhýbání se příkazu k vrácení podpory obsaženému v dřívějším rozhodnutí.
            59. Na jedné straně je totiž třeba mít za to, že v rozporu s tvrzením AEP a Electrabel nemůže zohlednění nebezpečí, že dojde k vyhýbání se příkazu k vrácení dřívější podpory, za skutkových okolností projednávaného případu podléhat důkazu o existenci takového cíle. Pokud by tomu tak bylo, podniky by byly podněcovány k tomu, aby vytvářely sociální struktury, jejichž cílem by bylo vyhnout se vrácení protiprávních podpor, přičemž by měly výhodu v tom, že by důkazní břemeno ohledně sledování takového cíle měla Komise.
            60. Proto Soud právem rozhodl, že stačilo, že Komise prokázala v projednávaném případě existenci takového nebezpečí.
            61. Na straně druhé Komise mohla mít za to, že kdyby nekonstatovala existenci hospodářské jednotky s ACEA, mohla by AEP po provedení restrukturalizace a za společného ovládání společností ACEA pokračovat v převedené činnosti, přičemž by byla příjemcem dřívější podpory a získala by i předmětnou podporu. Lze mít i za to, že by poskytnutí předmětné podpory společnosti AEP umožnilo její využití i společnosti ACEA, a to vzhledem k tomu, že vykonávají své hospodářské činnosti v rámci soudržného celku.
            62. Přitom s ohledem na judikaturu připomenutou v bodě 50 tohoto rozsudku by skutečnost, že společnost ACEA by mohla být příjemcem předmětné podpory, postačila k tomu, aby pravidla Unie ohledně státních podpor byla zbavena užitečného účinku, což by bylo mimo jiné v rozporu s logikou judikatury TWD v. Komise.
            63. Za těchto podmínek mohl mít Soud za to, aniž se dopustil nesprávného právního posouzení, že se Komise, která má v tomto ohledu širokou posuzovací pravomoc, nedopustila zjevně nesprávného posouzení, když dospěla k závěru, že ACEA a AEP tvoří jednu hospodářskou jednotku s ohledem na dřívější a předmětnou podporu.
            64. Soud zvláště mohl mít za to, že okolnost, že společnost ACEA ovládá společně se společností Electrabel společnost AEP a že Electrabel má v AEP větší část kapitálu než ACEA, nebrání v projednávaném případě závěru Komise, že ACEA a AEP tvoří uvedenou hospodářskou jednotku.
            65. Tento závěr nemůže být zpochybněn jinými argumenty předloženými společností AEP.
            66. Zaprvé je třeba mít za to, že s ohledem na výše uvedenou analýzu, nelze přijmout argumenty vycházející jednak z funkční samostatnosti AEP ve vztahu k ACEA, kterou Komise konstatovala v rámci posouzení spojení podniků, a jednak z pojmu „hospodářská jednotka“ v oblasti kartelových dohod a spojování podniků. Jak totiž právem Soud rozhodl v bodech 135, 137 a 138 napadeného rozsudku, pojem „hospodářská jednotka“ se v oblasti státních podpor může lišit od pojmu „hospodářská jednotka“ použitelného v jiných oblastech práva hospodářské soutěže.
            67. V každém případě případná funkční samostatnost AEP ani pojem „hospodářská jednotka“ z oblasti kartelových dohod a spojování podniků nemohou zpochybnit okolnost, že s ohledem zejména na právo blokovat rozhodnutí, které má ACEA v nejdůležitějších věcech řízení AEP, mohl Soud v projednávaném případě potvrdit závěr Komise, že ACEA společně ovládá společnost AEP a že AEP je součástí soudržného celku.
            68. Zadruhé, pokud jde o argument vycházející z převodu dotčené části podniku na AEP v rámci domnělého převodu aktiv („asset deal“), stačí uvést, že se pravidla vztahující se na tento druh převodů nemohou uplatnit za takových okolností, jako jsou okolnosti projednávaného případu, kdy ACEA společně ovládá dotčenou část podniku, a může tak být považována za součást hospodářské jednotky spolu s AEP.
            69. Zatřetí, pokud jde o argument vycházející z odkazu Soudu na výše uvedený rozsudek Itálie v. Komise, z posouzení v bodech 55 až 64 tohoto rozsudku vyplývá, že i kdyby byl tento odkaz nesprávný, jak tvrdí AEP, mohl Soud nicméně dospět k závěru, že Komise mohla konstatovat, že ACEA a AEP tvoří jednu hospodářskou jednotku. Tento argument je tudíž neúčinný.
            70. Začtvrté ohledně argumentu AEP, že vyplacení předmětné podpory mělo být odloženo pouze do výše, která poměrně odpovídá kapitálu AEP, který vlastní ACEA, stačí uvést, že z důvodů vysvětlených v bodě 61 tohoto rozsudku mohly mít Komise a Soud za to, že jakákoliv podpora, byť v nižší výši, poskytnutá AEP, mohla přinést výhody ACEA.
            71. S ohledem na výše uvedené je třeba druhou část prvního důvodu kasačního opravného prostředku zamítnout.
            Ke třetí části prvního důvodu kasačního opravného prostředku, vycházející z iracionality a rozporuplnosti odůvodnění napadeného rozsudku
            – Argumentace účastníků řízení
            72. AEP vytýká Soudu, že se omezil na převzetí argumentů Komise, aniž si všímal jejich rozporuplnosti a zjevně nesprávného právního a skutkového posouzení, kterými jsou tyto argumenty stiženy.
            73. AEP má zvláště za to, že jelikož Soud uznal, že je AEP ovládána dvěma odlišnými skupinami, z nichž Electrabel vlastní větší část, je jeho závěr, že AEP a ACEA jsou ovládány z jednoho centra, rozporuplný, svévolný a nelogický, protože stejná společnost nemůže logicky tvořit hospodářskou jednotku se dvěma odlišnými osobami.
            74. Krom toho závěr Soudu, že AEP není funkčně nezávislá, protože uvádění jí vyráběné energie na trh přísluší společnosti AE Trading, není podle jejího názoru doložen žádným vysvětlením, které by mohlo objasnit jeho význam.
            75. AEP je toho názoru, že není racionální ani logické uznat, jak učinil Soud, že AceaElectrabel byla vytvořena za účelem obejít pravidla použitelná na státní podpory a že Komise neměla povinnost tento cíl spočívající v obejití pravidel prokázat, nýbrž že zjištění převodu a uvedení nebezpečí, která jsou s ním spojena ve vztahu k pravidlům v oblasti státních podpor, pro vývody Komise postačují.
            76. Podle AEP si Soud protiřečil i v bodě 140 napadeného rozsudku, když měl za to, že pro určení existence hospodářské jednotky, je třeba vzít v úvahu účast dotčeného podniku ve skupině společností, která je přímo nebo nepřímo ovládána jednou z nich, jakož i vytvoření jedné skupiny ovládané jedním subjektem, ačkoli sám konstatoval, že AEP je ovládána dvěma odlišnými subjekty.
            – Závěry Soudního dvora
            77. Je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury povinnost uvést odůvodnění rozsudků, která přísluší Soudu na základě článku 36 a čl. 53 prvního pododstavce statutu Soudního dvora, neukládá Soudu povinnost poskytovat vysvětlení, ve kterém by se vyčerpávajícím způsobem postupně zabýval každou ze všech úvah uvedených účastníky sporu. Odůvodnění tedy může být implicitní za podmínky, že umožní zúčastněným osobám seznámit se s důvody, pro které byla dotčená opatření přijata, a Soudnímu dvoru disponovat poznatky dostatečnými k tomu, aby mohl vykonat svůj soudní přezkum (rozsudek ze dne 2. dubna 2009, Bouygues a Bouygues Télécom v. Komise, C‑431/07 P, Sb. rozh. s. I‑2665, bod 42, jakož i usnesení ze dne 21. ledna 2010, Iride a Iride Energia v. Komise, C‑150/09 P, bod 42).
            78. V projednávaném případě stačí konstatovat, že odůvodnění Soudu je jasné a srozumitelné a umožňuje AEP a Electrabel se seznámit s důvody, z nichž Soud zamítl daný žalobní důvod a Soudnímu dvoru disponovat poznatky dostatečnými k tomu, aby mohl provést svůj soudní přezkum.
            79. Je třeba zvláště zdůraznit, že se domnělé nesoudržnosti odůvodnění, které AEP vytýká Soudu, ve skutečnosti týkají stejných domnělých nesprávných posouzení, která již byla přezkoumána a zamítnuta v rámci druhé části prvního důvodu kasačního opravného prostředku, a nikoliv nedostatku odůvodnění.
            80. V důsledku toho je třeba zamítnout třetí část prvního důvodu kasačního opravného prostředku, a tedy první důvod v celém rozsahu.
            Ke druhému důvodu kasačního opravného prostředku, týkajícímu se významu judikatury TWD v. Komise
            K první části druhého důvodu kasačního opravného prostředku, vycházející ze zkreslení žalobních důvodů
            – Argumentace účastníků řízení
            81. AEP tvrdí, že tím, že Soud uvedl v bodě 172 napadeného rozsudku, že Komise nebyla povinna provést v dřívějším rozhodnutí analýzu individuálně poskytnutých podpor na základě režimu, zkreslil třetí žalobní důvod, který byl zaměřen na to, že pro nařízení vrácení individuální podpory poskytnuté na základě režimu je nezbytné ověřit ještě předtím konkrétní situaci každého dotčeného podniku.
            82. Podle AEP je totiž nezbytné před nařízením vrácení určit, zda a v jakém rozsahu byla podniku náležejícímu ke kategorii dotčené uvedeným režimem poskytnuta podpora neslučitelná s pravidly Smlouvy o ES. V projednávané věci přitom podle jejího názoru k tomuto ověření zatím nedošlo.
            – Závěry Soudního dvora
            83. S ohledem na tyto nároky stačí uvést, že z bodů 23 až 28 žaloby, jakož i z bodů 147 až 151 napadeného rozsudku vyplývá, že Soud věrně shrnul argumenty AEP a na tyto argumenty odpověděl v bodech 164 až 181 napadeného rozsudku.
            84. Z bodu 25 in fine  prvoinstanční žaloby zvláště vyplývá, že AEP tvrdila mimo jiné, že k tomu, aby Komise mohla namítat vůči ACEA nebo AEP protiprávnost dřívější podpory obdržené společností ACEA, měla přezkoumat ve dřívějším rozhodnutí použití režimů dřívější podpory na ACEA a že nemohla namítat tuto protiprávnost, jelikož tento přezkum neprovedla.
            85. Nelze tudíž Soudu vytýkat, že se dopustil zkreslení třetího žalobního důvodu, když odpověděl na argumenty uplatňované AEP, zejména pak závěrem v bodě 172 napadeného rozsudku v tom smyslu, že Komise neměla ve svém dřívějším rozhodnutí povinnost provést analýzu individuálně poskytnutých podpor na základě uvedených režimů.
            86. Proto první část druhého důvodu kasačního opravného prostředku musí být zamítnuta.
            Ke druhé části druhého důvodu kasačního opravného prostředku, vycházející z nesprávného právního posouzení
            – Argumentace účastníků řízení
            87. Zaprvé AEP tvrdí, že judikatura TWD v. Komise, která se týká posouzení účinků kumulování podpor v případě určitého podniku, může být použita pouze ve vztahu ke stejnému podniku. AEP přitom tvrdí, že v rámci prvního důvodu kasačního opravného prostředku prokázala, že ACEA a ona nemohou být považovány za součásti jedné hospodářské jednotky. Soud proto podle ní nesprávně potvrdil sporné rozhodnutí v rozsahu, v němž je v něm použita uvedená judikatura.
            88. Zadruhé má AEP za to, že měl Soud k prokázání toho, že dřívější podpora kumulovaná s předmětnou podporou mohly mít nepříznivé účinky, ověřit, že ACEA skutečně obdržela protiprávní podporu, jelikož toto ověření neprovedla Italská republika ani Komise.
            89. Vzhledem k tomu, že z úvah Soudu vyplývá, že analýza, kterou měla provést Komise, měla zohlednit především účinky podpory na ACEA, učinil Soud podle názoru AEP z judikatury TWD v. Komise novou podmínku slučitelnosti, která není stanovena ve Smlouvě a jejímž cílem je uložit sankci v případě nevrácení dřívější podpory. Soud totiž místo toho, aby vzal v úvahu případný kumulativní účinek jako jeden z prvků posouzení slučitelnosti předmětné podpory se společným trhem, použil uvedenou judikaturu jako nástroj k vymáhání vrácení dřívější podpory tím, že ujistil společnost, které byla poskytnuta dřívější podpora, že až do uvedeného vrácení nemá žádnou další výhodu, a to ani nepřímou. Přitom Soud nezaujal své stanovisko k této základní námitce a v bodě 188 napadeného rozsudku ji zamítl v úvaze, kterou uvedl jen pro úplnost a jež zůstala v rovině čistě hypotetických případů.
            90. AEP zdůrazňuje, že v době přijetí sporného rozhodnutí nebylo možné předpokládat existenci kumulativního účinku ani ohodnotit jeho význam. Když Komise přezkoumává režim podpor, má podle AEP možnost provést přezkum individuálníc h případů nebo se omezit na obecné a abstraktní posouzení. AEP má za to, že pokud si Komise zvolí druhý způsob, jsou její prostředky k zajištění toho, aby členský stát vykonal dotčené rozhodnutí, omezeny na žaloby pro nesplnění povinnosti, přičemž smyslem judikatury TWD v. Komise nebylo poskytnout jí alternativní nástroj pro uložení sankce.
            91. AEP se totiž domnívá, že vzhledem k tomu, že cílem uvedené judikatury je zabránit tomu, aby příjemce nové podpory mohl mít nadměrnou výhodu na trhu z důvodu, že nevrátil dřívější protiprávní podporu, vyžaduje použití téže judikatury konkrétní a podrobný přezkum výhod vyplývajících z nové podpory a že tento přezkumu musí být proveden právě s odkazem na postavení podniku, který je příjemcem podpory, na dotčeném trhu ve vztahu k jeho soutěžitelům a obchodu Společenství.
            92. AEP má tak za to, že k tomu, aby Komise mohla odložit vyplacení nové podpory, musí dojít k odůvodněnému závěru, že by účinky narušení hospodářské soutěže a obchodu vyplývající z kumulování dvou podpor v dotčených odvětvích byly takové, že lze mít za to, že by negativní účinky nové podpory převládly nad pozitivními, což vede k tomu, že její povolení není možné až do vrácení první podpory.
            93. Jelikož Soud měl v bodě 186 napadeného rozsudku za to, že judikatura TWD v. Komise nevyžaduje, aby Komise prokázala, že kumulování dvou podpor může ovlivnit obchod, ale že pouhý předpoklad takového nebezpečí je dostatečný, dopustil se podle AEP nesprávného právního posouzení.
            94. Zatřetí podle AEP se Soud dopustil nesprávného právního posouzení, když měl za to, že členský stát a podnik, který je příjemcem nové podpory, jsou povinny předložit Komisi skutečnosti, které mohou prokázat, že neexistuje kumulativní účinek nové podpory s dřívějšími protiprávními a nevrácenými podporami. Dotčený členský stát totiž sice musí poskytnout Komisi skutečnosti, které mohou prokázat, že nová podpora je slučitelná se společným trhem, avšak tento členský stát ani dotčený podnik nemusí podle názoru AEP předložit záporný důkaz, že kumulování dotčených podpor nemá žádný účinek na obchod.
            – Závěry Soudního dvora
            95. Nejprve je třeba připomenout, že argument, že ACEA a AEP představují dva odlišné hospodářské subjekty z hlediska dřívější a předmětné podpory, byl zamítnut v rámci přezkumu druhé části prvního důvodu kasačního opravného prostředku. Krom toho bylo v rámci téhož přezkumu uvedeno, že se Soud nedopustil nesprávného právního posouzení, když rozhodl, že Komise mohla mít za to, že by poskytnutí předmětné podpory společnosti AEP umožnilo využití podpory i společnosti ACEA.
            96. Dále je třeba připomenout, že z judikatury Soudního dvora vyplývá, že nutnost zabránit kumulativnímu účinku nevrácených a zamýšlených podpor je stejná, ať již jde o individuální podpory nebo o podpory spadající do režimu podpor, a že judikatura TWD v. Komise umožňuje Komisi, aby podmínila slučitelnost podpory předchozím vrácením dřívějších protiprávních podpor (viz v tomto smyslu výše uvedené usnesení Iride a Iride Energia v. Komise, body 49, 50 a 70).
            97. Komise totiž musí případně zohlednit případný kumulativní účinek dřívějších protiprávních podpor, které nebyly vráceny, a nových podpor (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek ze dne 15. května 1997, TWD v. Komise, body 26 a 27) a slučitelnost nových podpor se společným trhem může konstatovat pouze tehdy, pokud jí skutečnosti, které má k dispozici, umožňují dojít k závěru v tomto smyslu (viz v tomto smyslu výše uvedené usnesení Iride a Iride Energia v. Komise, bod 70).
            98. V projednávaném případě Soud konstatoval, že Komise měla na jedné straně k dispozici skutečnosti naznačující, že společnosti ACEA byla poskytnuta dřívější podpora, a na straně druhé neměla k dispozici skutečnosti, které by jí umožnily dospět k závěru, že dřívější a předmětná podpora neměly protiprávní kumulativní účinek, který by byl neslučitelný se společným trhem.
            99. Jak Soud přitom správně připomenul v bodě 187 napadeného rozsudku, z judikatury TWD v. Komise vyplývá, že pokud se Komise rozhodne zahájit formální vyšetřovací řízení, je věcí členského státu a potenciálního příjemce nové podpory, aby předložily Komisi skutečnosti, které mohou prokázat, že tato podpora je slučitelná se společným trhem a že se tato povinnost se vztahuje také na nutnost prokázat neexistenci kumulativního účinku nové podpory a dřívějších protiprávních podpor, které jsou neslučitelné se společným trhem a nebyly vráceny.
            100. Soud tudíž právem rozhodl, že vzhledem k tomu, že se dřívější rozhodnutí týkalo režimu podpor, a nikoliv individuálních podpor, takže bylo věcí Italské republiky určit částky, které měly být vráceny příjemci podpor v rámci uvedeného režimu, příslušelo Italské republice, ACEA a AEP, aby v řízení, na jehož konci bylo vydáno sporné rozhodnutí, oznámily Komisi částky, které měly být vráceny nebo případně které byly vráceny jakožto dřívější podpora, za účelem prokázání toho, že ke kumulování protiprávních podpor případně nedošlo.
            101. Jelikož však takové údaje nebyly Komisi oznámeny, vyplývá z toho, že nelze Soudu vytýkat, že měl za to, že v projednávaném případě Komise neměla povinnost přesně určit částku dřívější podpory obdržené společností ACEA před tím, než odložila vyplacení předmětné podpory na základě judikatury TWD v. Komise.
            102. Konečně, jelikož z judikatury Soudního dvora vyplývá, že stačí, aby Komise prokázala, že sporné podpory mohly ovlivnit obchod mezi členskými státy a narušit hospodářskou soutěž (výše uvedené usnesení Iride a Iride Energia v. Komise, bod 72), Soud právem rozhodl, že v projednávaném případě Komise neměla povinnost provést konkrétní a podrobný přezkum výhod vyplývajících z předmětné podpory tím, že by specificky odkázala na postavení AEP a ACEA na dotčeném trhu ve vztahu k jejich soutěžitelům a obchodu Společenství.
            103. S ohledem na výše uvedené je nutno konstatovat, že odůvodnění Soudu není stiženo vadou spočívající v nesprávném právním posouzení, a že je tudíž třeba druhou část druhého důvodu kasačního opravného prostředku zamítnout.
            Ke třetí části druhého důvodu kasačního opravného prostředku, vycházející z rozporuplného a nedostatečného odůvodnění napadeného rozsudku
            – Argumentace účastníků řízení
            104. AEP poukazuje na to, že Soud v bodě 179 napadeného rozsudku přiznal, že nemůže s určitostí tvrdit, že ACEA obdržela podporu neslučitelnou s pravidly Smlouvy. AEP tudíž nechápe, že v následujícím bodě tohoto rozsudku měl Soud za to, že zmínka o případném nebezpečí vrácení určité částky ve finanční zprávě ACEA stačila Komisi k jejím vývodům.
            105. AEP považuje bod 186 napadeného rozsudku za nejasný a bod 187 téhož rozsudku za nevysvětlitelný a neodůvodněný. Bod 188 tohoto rozsudku není krom toho podle jejího názoru odůvodněn.
            106. AEP v tomto ohledu dodává, že jelikož úvahy, které rozvinul Soud v těchto bodech implikují, že měl za to, že Komise neobdržela od Italské republiky nezbytné informace k provedení vyšetřovacího řízení, měl Soud odpovědět na argument předložený na jednání, podle něhož se Komise v takovém případě nemůže vyslovit pouze na základě skutečností, které má k dispozici, ale musí zahájit řízení stanovené v článku 5 nařízení č. 659/1999. Soud však na tento argument neodpověděl.
            – Závěry Soudního dvora
            107. V bodě 77 tohoto rozsudku bylo připomenuto, že povinnost uvést odůvodnění rozsudků, která přísluší Soudu, neukládá Soudu povinnost poskytovat vysvětlení, ve kterém by se vyčerpávajícím způsobem postupně zabýval každou ze všech úvah uvedených účastníky sporu, a že stačí, když umožní zúčastněným osobám seznámit se s důvody, proč byla dotčená opatření přijata, a Soudnímu dvoru disponovat poznatky dostatečnými k tomu, aby mohl provést svůj soudní přezkum.
            108. V projednávaném případě stačí konstatovat, že odůvodnění Soudu je jasné a srozumitelné a umožňuje se AEP a Electrabel seznámit s důvody, z nichž Soud zamítl daný žalobní důvod, a Soudnímu dvoru disponovat poznatky dostatečnými k tomu, aby mohl provést svůj soudní přezkum.
            109. Soud zvláště v bodě 180 napadeného rozsudku vysvětlil, proč podle něj mohla mít Komise i přes argumenty AEP, které byly přezkoumány v bodě 179 tohoto rozsudku, za to, že ACEA byla příjemcem dřívější protiprávní podpory. Krom toho z bodů 186 až 188 napadeného rozsudku jasně vyplývá, že Soud v nich rozvedl svůj výklad judikatury TWD v. Komise.
            110. Krom toho ze spisu vyplývá, že se AEP nedovolávala argumentu uvedeného v bodě 106 tohoto rozsudku ve fázi písemné části řízení před Soudem, ale že jej poprvé předložila na jednání před tímto soudem, což sama přiznala. Za těchto podmínek je třeba mít za to, že se jednalo o nový argument směřující ke zrušení sporného rozhodnutí.
            111. V tomto ohledu ze spisu vyplývá, že tento argument nepředstavoval přímé ani nepřímé rozšíření argumentu dříve uvedeného v žalobě a neměl s ním úzký vztah. Přitom v souladu s čl. 48 odst. 2 jednacího řádu Tribunálu nelze nové důvody v průběhu řízení předkládat, ledaže by se zakládaly na právních a skutkových okolnostech, které vyšly najevo v průběhu řízení (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 12. listopadu 2009, SGL Carbon v. Komise, C‑564/08 P, Sb. rozh. s. I‑191, bod 20 až 34).
            112. Vzhledem k tomu, že se argument uvedený v bodě 106 tohoto rozsudku nezakládal na nových okolnostech, které by vyšly najevo v průběhu řízení, nelze tedy Soudu vytýkat, že na tento argument výslovně neodpověděl.
            113. Pokud jde dále o to, že AEP předložila uvedený argument poprvé ve fázi písemné části řízení před Soudním dvorem, z ustálené judikatury vyplývá, že umožnit účastníku řízení vznést poprvé před Soudním dvorem důvod, který nevznesl před Soudem, by znamenalo umožnit mu předložit Soudnímu dvoru širší spor než spor, se kterým byl seznámen Soud. V rámci kasačního opravného prostředku je tak pravomoc Soudního dvora omezena na přezkum posouzení provedeného Soudem ohledně důvodů, které před ním byly projednány (viz zejména rozsudek ze dne 10. září 2009, Akzo Nobel a další v. Komise, C‑97/08 P, Sb. rozh. s. I‑8237, bod 38, jakož i výše uvedené usnesení Iride a Iride Energia v. Komise, bod 32).
            114. V důsledku toho je třeba třetí část druhého důvodu kasačního opravného prostředku zamítnout, a tím i druhý důvod v celém jeho rozsahu.
            115. Z toho vyplývá, že kasační opravný prostředek je třeba v celém rozsahu zamítnout.
            K nákladům řízení
            116. Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora, jenž se na řízení o kasačním opravném prostředku použije na základě článku 118 téhož jednacího řádu, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a společnost AEP neměla ve věci úspěch, je důvodné uložit posledně uvedené náhradu nákladů řízení. Krom toho vzhledem k tomu, že společnost Electrabel neměla ve věci úspěch, je důvodné jí uložit, že ponese vlastní náklady řízení.

            Výrok
            Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
            1) Kasační opravný prostředek se zamítá.
            2) AceaElectrabel Produzione SpA ponese kromě vlastních nákladů řízení také náklady vynaložené Evropskou komisí.
            3) Electrabel SA ponese vlastní náklady řízení.


title: Rozsudek Tribunálu (druhého senátu) ze dne 24. listopadu 2015.#riha WeserGold Getränke GmbH & Co. KG (anciennement Wesergold Getränkeindustrie GmbH & Co. KG) v. Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory).#Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Společenství WESTERN GOLD – Starší slovní národní ochranné známky, starší slovní ochranná známka Společenství a starší slovní mezinárodní ochranná známka WeserGold, Wesergold a WESERGOLD – Relativní důvod pro zamítnutí – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009 – Rozhodnutí o odvolání – Článek 64 odst. 1 nařízení č. 207/2009 – Povinnost uvést odůvodnění – Právo být vyslechnut – Článek 75 nařízení č. 207/2009.#Věc T-278/10 RENV.

text:
         ROZSUDEK TRIBUNÁLU (druhého senátu)
      24. listopadu 2015 (
            *1
         )
      „Ochranná známka Společenství — Námitkové řízení — Přihláška slovní ochranné známky Společenství WESTERN GOLD — Starší slovní národní ochranné známky, starší slovní ochranná známka Společenství a starší slovní mezinárodní ochranná známka WeserGold, Wesergold a WESERGOLD — Relativní důvod pro zamítnutí — Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009 — Rozhodnutí o odvolání — Článek 64 odst. 1 nařízení č. 207/2009 — Povinnost uvést odůvodnění — Právo být vyslechnut — Článek 75 nařízení č. 207/2009“
      Ve věci T‑278/10 RENV,

         riha WeserGold Getränke GmbH & Co. KG (dříve Wesergold Getränkeindustrie GmbH & Co. KG), se sídlem v Rinteln (Německo), zastoupená T. Melchertem, P. Goldenbaumem a I. Rohrem, advokáty,
      žalobkyně,
      proti

         Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM), zastoupenému původně A. Pohlmannem, poté S. Hannem, jako zmocněnci,
      žalovanému,
      přičemž další účastnicí řízení před odvolacím senátem, vystupující jako vedlejší účastnice řízení před Tribunálem, je

         Lidl Stiftung & Co. KG, se sídlem v Neckarsulm (Německo), zastoupená A. Marxem a M. Wolterem, advokáty,
      jejímž předmětem je žaloba podaná proti rozhodnutí prvního odvolacího senátu OHIM ze dne 24. března 2010 (věc R 770/2009-1), týkajícímu se námitkového řízení mezi společnostmi Wesergold Getränkeindustrie GmbH & Co. KG a Lidl Stiftung & Co. KG,
      TRIBUNÁL (druhý senát),
      ve složení M. E. Martins Ribeiro (zpravodajka), předsedkyně, S. Gervasoni a L. Madise, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: J. Weychert, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 15. dubna 2015,
      vydává tento

         Rozsudek

         Skutečnosti předcházející sporu

               1

               Dne 23. srpna 2006 podala vedlejší účastnice, společnost Lidl Stiftung & Co. KG, u Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) přihlášku ochranné známky Společenství na základě nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. 1994, L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146), ve znění pozdějších předpisů [nahrazeného nařízením Rady (ES) č. 207/2009 ze dne 26. února 2009 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. L 78, s. 1)].

               2

               Ochrannou známkou, jejíž zápis byl požadován, je slovní označení WESTERN GOLD.

               3

               Výrobky, pro které byl zápis požadován, náležejí do třídy 33 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků, a odpovídají následujícímu popisu: „Lihoviny, zejména whisky“.

               4

               Přihláška ochranné známky Společenství byla zveřejněna ve Věstníku ochranných známek Společenství č. 3/2007 ze dne 22. ledna 2007.

               5

               Dne 14. března 2007 společnost Wesergold Getränkeindustrie GmbH & Co. KG, do jejíchž práv vstoupila žalobkyně, společnost riha WeserGold Getränke GmbH & Co. KG, podala na základě článku 42 nařízení č. 40/94 (nyní článek 41 nařízení č. 207/2009) námitky proti zápisu přihlášené ochranné známky pro výrobky uvedené v bodě 3 výše.

               6

               Námitky byly založeny na různých starších ochranných známkách.

               7

               První uplatněnou starší ochrannou známkou byla slovní ochranná známka Společenství WeserGold, jejíž přihláška byla podána dne 3. ledna 2003 a byla zapsána dne 2. března 2005 pod číslem 2994739, která označuje výrobky náležející do tříd 29, 31 a 32 a pro každou z těchto tříd odpovídá následujícímu popisu:

                        —

                        třída 29: „Konzervovaná, sušená a vařená ovoce a zelenina; jedlá želatina, džemy, kompoty; mléčné výrobky, a sice nápoje na bázi jogurtu složené hlavně z jogurtu, ale rovněž z ovocné šťávy nebo zeleninové šťávy“;

                        —

                        třída 31: „Čerstvé ovoce“;

                        —

                        třída 32: „Minerální vody a sodovky; jiné nealkoholické nápoje, a sice limonády, sody a koly; ovocné šťávy, nápoje na bázi ovoce, zeleninové šťávy a nápoje na bázi zeleniny; sirupy a jiné přípravky na výrobu nápojů“.

               8

               Druhou uplatněnou starší ochrannou známkou byla německá slovní ochranná známka WeserGold, jejíž přihláška byla podána dne 26. listopadu 2002 a byla zapsána dne 27. února 2003 pod číslem 30257995, která označuje výrobky náležející do tříd 29, 31 a 32 a pro každou z těchto tříd odpovídá následujícímu popisu:

                        —

                        třída 29: „Konzervovaná, sušená a vařená ovoce a zelenina; jedlá želatina, džemy, protlaky; mléčné výrobky, a sice nápoje na bázi jogurtu složené hlavně z jogurtu, ale rovněž z ovocné šťávy nebo zeleninové šťávy“;

                        —

                        třída 31: „Čerstvé ovoce“;

                        —

                        třída 32: „Minerální vody a sodovky; jiné nealkoholické nápoje, a sice limonády, sody a koly; ovocné šťávy, nápoje na bázi ovoce, zeleninové šťávy a nápoje na bázi zeleniny; sirupy a jiné přípravky na výrobu nápojů“.

               9

               Třetí uplatněnou starší ochrannou známkou byla mezinárodní slovní ochranná známka Wesergold č. 801149, jejíž přihláška byla podána dne 13. března 2003, vyvolávající účinky v České republice, Dánsku, Španělsku, Francii, Itálii, Maďarsku, Rakousku, Polsku, Portugalsku, Slovinsku, Švédsku, Spojeném království a zemích Beneluxu, označující výrobky náležející do tříd 29, 31 a 32 a pro každou z těchto tříd odpovídající následujícímu popisu:

                        —

                        třída 29: „Konzervovaná, sušená a vařená ovoce a zelenina; jedlá želatina, džemy, protlaky; mléčné výrobky, a sice nápoje na bázi jogurtu složené hlavně z jogurtu, ale rovněž z ovocné šťávy nebo zeleninové šťávy“;

                        —

                        třída 31: „Čerstvé ovoce“;

                        —

                        třída 32: „Minerální vody a sodovky; jiné nealkoholické nápoje, a sice limonády, sody a koly; ovocné šťávy, nápoje na bázi ovoce, zeleninové šťávy a nápoje na bázi zeleniny; sirupy a jiné přípravky na výrobu nápojů“.

               10

               Čtvrtou uplatněnou starší ochrannou známkou byla německá slovní ochranná známka WESERGOLD, jejíž přihláška byla podána dne 12. června 1970 a byla zapsána dne 16. února 1973 pod číslem 902472, jejíž platnost byla obnovena dne 13. června 2000, označující výrobky náležející do třídy 32 a odpovídající následujícímu popisu: „Jablečné mošty s alkoholem, limonády, minerální vody, zeleninové šťávy jakožto nápoje, ovocné šťávy“.

               11

               Pátou uplatněnou starší ochrannou známkou byla polská slovní ochranná známka WESERGOLD, jejíž přihláška byla podána dne 26. června 1996 a byla zapsána dne 11. května 1999 pod číslem 161413, která označuje výrobky náležející do třídy 32 a odpovídá následujícímu popisu: „Minerální vody a pramenité vody; stolní vody, nealkoholické nápoje; ovocné šťávy, ovocné nektary, ovocné sirupy, zeleninové sirupy, zeleninové nektary, osvěžující nápoje, nápoje na bázi ovocné šťávy, limonády, šumivé nápoje, minerální nápoje, ledové čaje, aromatizované minerální vody, minerální vody s přidanou ovocnou šťávou – všechny uvedené nápoje rovněž jako dietetické přípravky nikoli k lékařským účelům“.

               12

               Důvodem uplatněným na podporu námitek byl důvod uvedený v čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 [nyní čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009].

               13

               Dne 11. června 2009 námitkové oddělení námitkám vyhovělo a přihlášku ochranné známky Společenství zamítlo. Z důvodů hospodárnosti řízení námitkové oddělení průzkum námitek omezilo na starší slovní ochrannou známku Společenství, pro kterou nebyl požadován důkaz o skutečném užívání.

               14

               Dne 13. července 2009 podala vedlejší účastnice proti rozhodnutí námitkového oddělení u OHIM odvolání na základě článků 58 až 64 nařízení č. 207/2009.

               15

               Rozhodnutím ze dne 24. března 2010 (dále jen „napadené rozhodnutí“) první odvolací senát OHIM odvolání vyhověl a rozhodnutí námitkového oddělení zrušil. Měl za to, že relevantní veřejnost je tvořena širokou veřejností Evropské unie. Výrobky, na které se vztahuje přihlášená ochranná známka, náležející do třídy 33, a sice „lihoviny, zejména whisky“, nejsou podobné výrobkům, na které se vztahují starší ochranné známky náležející do tříd 29 a 31 (body 20 a 21 napadeného rozhodnutí). Mezi výrobky, na které se vztahuje přihlášená ochranná známka, spadajícími do třídy 33, a výrobky, na které se vztahují starší ochranné známky, náležejícími do třídy 32, je nízký stupeň podobnosti (body 22 až 28 napadeného rozhodnutí). Kolidující označení vykazují průměrný stupeň podobnosti ze vzhledového hlediska (bod 33 napadeného rozhodnutí) a z fonetického hlediska (bod 34 napadeného rozhodnutí), jsou však pojmově odlišná (body 35 až 37 napadeného rozhodnutí). Pokud jde o rozlišovací způsobilost starších ochranných známek, měl odvolací senát v podstatě za to, že je tato rozlišovací způsobilost o něco málo nižší než průměrná rozlišovací způsobilost z důvodu výskytu výrazu „gold“, který má nízkou rozlišovací způsobilost (body 38 až 40 napadeného rozhodnutí). Konečně odvolací senát uvedl, že poměření všech okolností projednávané věci v rámci posouzení nebezpečí záměny vede k závěru, že mezi kolidujícími označeními neexistuje nebezpečí záměny (body 41 až 47 napadeného rozhodnutí).

         Řízení před Tribunálem a Soudním dvorem

               16

               Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 21. června 2010 podala žalobkyně žalobu směřující ke zrušení napadeného rozhodnutí z důvodu porušení čl. 8 odst. 1 písm. b), článku 64, čl. 75 druhé věty a podpůrně čl. 75 první věty nařízení č. 207/2009.

               17

               Řeči účastníků řízení a jejich odpovědi na otázky Tribunálu byly vyslechnuty na jednání konaném dne 27. června 2012.

               18

               Rozsudkem ze dne 21. září 2012, Wesergold Getränkeindustrie v. OHIM – Lidl Stiftung (WESTERN GOLD) (T‑278/10, Sb. rozh., dále jen „rozsudek Tribunálu“, EU:T:2012:459), Tribunál napadené rozhodnutí zrušil a rozhodl, že OHIM ponese vlastní náklady řízení a ukládá se mu náhrada nákladů žalobkyně, přičemž vedlejší účastnice musí nést vlastní náklady řízení.

               19

               Tribunál k tomu, aby rozhodl v tomto smyslu, přezkoumal první žalobní důvod vycházející z porušení čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 a ke třem ostatním žalobním důvodům vzneseným žalobkyní se nevyjádřil. Tribunál poté, co v bodě 58 svého rozsudku konstatoval, že kolidující označení jsou i přes jejich podobnosti ze vzhledového a fonetického hlediska globálně odlišná s ohledem na existenci významných pojmových odlišností, odvolacímu senátu v bodech 72, 82 a 83 uvedeného rozsudku vytkl nejprve to, že měl za to, že žalobkyně neuplatnila rozlišovací způsobilost zvýšenou v důsledku užívání starších ochranných známek, dále že v důsledku takového pochybení nepřezkoumal potenciálně relevantní faktor při globálním posouzení existence nebezpečí záměny mezi přihlášenou ochrannou známkou a staršími ochrannými známkami a konečně že v důsledku takového opomenutí porušil podstatné procesní náležitosti, což musí vést ke zrušení napadeného rozhodnutí.

               20

               Návrhem došlým kanceláři Soudního dvora dne 4. prosince 2012 podal OHIM proti rozsudku Tribunálu kasační opravný prostředek, jímž se domáhal, aby Soudní dvůr uvedený rozsudek zrušil.

               21

               Rozsudkem ze dne 23. ledna 2014, OHIM v. riha WeserGold Getränke (C‑558/12 P, Sb. rozh., dále jen „rozsudek o kasačním opravném prostředku“, EU:C:2014:22), Soudní dvůr rozsudek Tribunálu zrušil.

               22

               Soudní dvůr konstatoval, že rozsudek Tribunálu je postižený vadou spočívající v nesprávném právním posouzení při výkladu čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009, jelikož Tribunál měl neprávem za to, že skutečnost, že odvolací senát neprovedl analýzu rozlišovací způsobilosti zvýšené v důsledku užívání starších ochranných známek, má způsobit neplatnost napadeného rozhodnutí. Soudní dvůr v bodě 48 rozsudku o kasačním opravném prostředku uvedl, že přezkum této skutečnosti odvolacím senátem není relevantní pro účely posouzení existence nebezpečí záměny mezi kolidujícími ochrannými známkami vzhledem k tomu, že Tribunál předtím konstatoval, že dotčené ochranné známky jsou globálně odlišné, takže jakékoli nebezpečí záměny je vyloučeno a případná existence rozlišovací způsobilosti zvýšené v důsledku užívání starších ochranných známek nemůže vyvážit neexistenci podobnosti uvedených ochranných známek.

               23

               Soudní dvůr v bodě 61 rozsudku o kasačním opravném prostředku uvedl:
               „Vzhledem k tomu, že Tribunál přezkoumal pouze první ze čtyř žalobních důvodů, které společnost riha WeserGold Getränke na podporu své žaloby uplatnila, má Soudní dvůr za to, že projednávaný spor není ve stavu, v němž by o něm soudní řízení dovolovalo rozhodnut. Proto je třeba věc vrátit zpět Tribunálu.“

               24

               Po vydání rozsudku o kasačním opravném prostředku a v souladu s čl. 118 odst. 1 jednacího řádu Tribunálu ze dne 2. května 1991 byla věc přidělena druhému senátu Tribunálu.

         Řízení a návrhová žádání účastníků řízení pro vrácení věci

               25

               Účastníci řízení byli v souladu s čl. 119 odst. 1 jednacího řádu ze dne 2. května 1991 vyzváni, aby předložili vyjádření. Žalobkyně, OHIM a vedlejší účastnice předložily vyjádření ve stanovených lhůtách, a sice žalobkyně dne 1. dubna, OHIM dne 8. května a vedlejší účastnice dne 14. května 2014.

               26

               Žalobkyně ve svém vyjádření navrhuje, aby Tribunál:

                        —

                        zrušil napadené rozhodnutí;

                        —

                        uložil OHIM nebo vedlejší účastnici náhradu nákladů řízení, včetně nákladů řízení souvisejících s řízením před Soudním dvorem.

               27

               OHIM a vedlejší účastnice ve svých vyjádřeních navrhují, aby Tribunál:

                        —

                        zamítl žalobu;

                        —

                        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení souvisejících s řízením před Tribunálem (T‑278/10 a T‑278/10 RENV), jakož i náhradu nákladů řízení souvisejících s řízením před Soudním dvorem (C‑558/12 P).

         Právní otázky

               28

               Žalobkyně na podporu žaloby vznáší čtyři žalobní důvody, vycházející zaprvé z porušení čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009, zadruhé článku 64 uvedeného nařízení, zatřetí čl. 75 druhé věty téhož nařízení a začtvrté čl. 75 první věty uvedeného nařízení.

         K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009

               29

               Žalobkyně z rozsudku o kasačním opravném prostředku vyvozuje, že argument vyplývající z rozlišovací způsobilosti zvýšené v důsledku užívání a vliv této rozlišovací způsobilosti musí být posouzeny v rámci přezkumu vzhledové, fonetické a pojmové podobnosti kolidujících označení, takže přísluší Tribunálu, aby takový přezkum provedl, když přezkoumá rozlišovací způsobilost zvýšenou v důsledku užívání starších ochranných známek, a aby rozhodl o žalobě v plném rozsahu, tedy o všech čtyřech žalobních důvodech, aniž by byl jakkoli vázán rozsudkem Tribunálu.

               30

               Z tohoto hlediska žalobkyně v podstatě uvádí nejprve to, že kolidující označení vykazují průměrný stupeň podobnosti, což konstatoval jak odvolací senát, tak rozsudek Tribunálu. Žalobkyně má dále za to, že existence pojmové odlišnosti mezi uvedenými označeními nemůže neutralizovat konstatovanou vzhledovou a fonetickou podobnost. Konečně žalobkyně zpochybňuje přezkum týkající se podobnosti dotčených výrobků, analýzy existence nebezpečí záměny a rozlišovací způsobilosti starších ochranných známek.

               31

               V tomto ohledu je třeba konstatovat, že z prostého znění rozsudku Tribunálu vyplývá, že Tribunál – jak správně uvádí jak OHIM, tak vedlejší účastnice – dospěl k závěru, uvedenému v bodě 58 rozsudku, že „označení jsou globálně odlišná, a to i přes podobnosti ze vzhledového a fonetického hlediska“.

               32

               Kromě toho z rozsudku o kasačním opravném prostředku vyplývá, že Soudní dvůr zrušil rozsudek Tribunálu pouze z důvodu, že Tribunál i přes neexistenci podobnosti mezi kolidujícími označeními odvolacímu senátu vytkl, že nepřezkoumal existenci rozlišovací způsobilosti zvýšené v důsledku užívání starších ochranných známek, třebaže je vzhledem k tomu, že jsou ochranné známky globálně odlišné, jakékoli nebezpečí záměny vyloučeno. Z toho vyplývá, že kritérium existence rozlišovací způsobilosti zvýšené v důsledku užívání starších ochranných známek musí být přezkoumáno pouze v případě, že je předem konstatována podobnost mezi uvedenými označeními, jakož i ostatně podobnost mezi dotčenými výrobky a službami, a to pouze v rámci přezkumu týkajícího se existence nebezpečí záměny.

               33

               Z bodů 48 až 50 rozsudku o kasačním opravném prostředku totiž vyplývá:

                        „48

                        Tribunál tím, že měl za to, že skutečnost, že odvolací senát neprovedl analýzu rozlišovací způsobilosti zvýšené v důsledku užívání starších ochranných známek, způsobuje neplatnost sporného rozhodnutí, od odvolacího senátu vyžadoval přezkum skutečnosti, která pro účely posouzení existence nebezpečí záměny mezi kolidujícími ochrannými známkami ve smyslu čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 relevantní nebyla. Vzhledem k tomu, že Tribunál předtím konstatoval, že dotčené ochranné známky jsou globálně odlišné, bylo jakékoli nebezpečí záměny vyloučeno a případná existence rozlišovací způsobilosti zvýšené v důsledku užívání starších ochranných známek nemohla vyvážit neexistenci podobnosti uvedených ochranných známek.

                        49

                        Za těchto podmínek je OHIM oprávněn tvrdit, že napadený rozsudek je postižený vadou spočívající v nesprávném právním posouzení při výkladu čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009.

                        50

                        Z předcházejícího vyplývá, aniž je třeba přezkoumávat ostatní dva důvody kasačního opravného prostředku, že napadený rozsudek musí být zrušen v rozsahu, v němž v něm měl Tribunál za to, že odvolací senát byl povinen přezkoumat rozlišovací způsobilost zvýšenou v důsledku užívání starších ochranných známek, a sporné rozhodnutí z tohoto důvodu zrušil, třebaže předtím konstatoval, že kolidující ochranné známky podobné nejsou.“

               34

               Vzhledem k tomu, že Tribunál konstatoval, že kolidující označení nejsou podobná a jedna z podmínek pro použití čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 splněna není, je jakékoli nebezpečí záměny vyloučeno, jak vyplývá z bodu 48 rozsudku o kasačním opravném prostředku.

               35

               Žalobkyně tedy nemůže zpochybnit, jak se pokouší učinit, analýzu podobnosti mezi kolidujícími označeními provedenou v rozsudku Tribunálu a výsledek, k němuž Tribunál dospěl, které mimoto rozsudek o kasačním opravném prostředku nikterak nezpochybnil.

               36

               I když ve výroku rozsudku o kasačním opravném prostředku bylo rozhodnuto, že se rozsudek Tribunálu zrušuje, ač nebyl specifikován rozsah tohoto zrušení, stále platí, že výrok rozsudku o kasačním opravném prostředku musí být vykládán ve spojení s odůvodněním obsaženým v uvedeném rozsudku.

               37

               Podle ustálené judikatury je totiž orgán k tomu, aby vyhověl rozsudku a ten aby byl vykonán v plném rozsahu, povinen dodržet nejen výrok rozsudku, ale i odůvodnění, z něhož rozsudek vychází a které tvoří jeho nezbytnou oporu v tom smyslu, že je nutné za účelem určení přesného smyslu toho, co bylo ve výroku rozhodnuto. Je to totiž toto odůvodnění, které jednak určuje přesné ustanovení považované za protiprávní a jednak z něj vyplývají přesné důvody protiprávnosti, která je konstatována ve výroku, které musí dotyčný orgán brát v úvahu při nahrazení zrušeného aktu (rozsudek ze dne 26. dubna 1988, Asteris a další v. Komise, 97/86, 99/86, 193/86 a 215/86, Recueil, EU:C:1988:199, bod 27; v tomto smyslu viz rovněž rozsudky ze dne 15. května 1997, TWD v. Komise, C‑355/95 P, Recueil, EU:C:1997:241, bod 21 a ze dne 7. října 1999, Irish Sugar v. Komise, T‑228/97, Recueil, EU:T:1999:246, bod 17).

               38

               Je přitom třeba připomenout, že v bodě 50 rozsudku o kasačním opravném prostředku Soudní dvůr upřesnil, že „napadený rozsudek musí být zrušen v rozsahu, v němž v něm měl Tribunál za to, že odvolací senát byl povinen přezkoumat rozlišovací způsobilost zvýšenou v důsledku užívání starších ochranných známek, a sporné rozhodnutí z tohoto důvodu zrušil, třebaže předtím konstatoval, že kolidující ochranné známky podobné nejsou“, což znamená, že Soudní dvůr nezamýšlel zpochybnit skutková zjištění provedená Tribunálem, pokud jde o analýzu podobnosti mezi kolidujícími označeními, která tvořila předpoklad pro úvahy Soudního dvora.

               39

               Vzhledem k tomu, že se tento důvod pro zrušení netýkal uvedených skutkových zjištění, byt přezkum prvního žalobního důvodu ukončen konstatováním, podle něhož je přezkum rozlišovací způsobilosti zvýšené v důsledku užívání starších ochranných známek irelevantní, jelikož kolidující označení jsou odlišná.

               40

               To je rovněž potvrzeno v bodě 48 rozsudku o kasačním opravném prostředku, v němž Soudní dvůr uvedl, že „[v]zhledem k tomu, že Tribunál předtím konstatoval, že dotčené ochranné známky jsou globálně odlišné, bylo [...] jakékoli nebezpečí záměny vyloučeno a případná existence rozlišovací způsobilosti zvýšené v důsledku užívání starších ochranných známek nemohla vyvážit neexistenci podobnosti uvedených ochranných známek“.

               41

               Žalobkyně přitom analýzu podobnosti kolidujících označení, a konkrétně jejich odlišnost konstatovanou Tribunálem, zpochybnila v rámci řízení před Soudním dvorem, jak vyplývá z bodu 38 rozsudku o kasačním opravném prostředku, v němž Soudní dvůr připomněl, že žalobkyně má za to, že první důvod kasačního opravného prostředku opodstatněný není, „jelikož posouzení Tribunálu, pokud jde o neexistenci podobnosti mezi dotčenými ochrannými známkami, představovalo dílčí závěr, který měl být ještě konfrontován s otázkou rozlišovací způsobilosti starších ochranných známek.“

               42

               Soudní dvůr tím, že nepřijal stanovisko zastávané žalobkyní, a tím, že rozsudek Tribunálu zrušil z důvodu, že neexistence podobnosti mezi kolidujícími označeními má nezbytně za následek neexistenci nebezpečí záměny, zamýšlel implicitně, avšak nezbytně zachovat v platnosti analýzu provedenou Tribunálem, podle níž jsou uvedená označení odlišná.

               43

               Kromě toho by zpochybnění analýzy podobnosti kolidujících označení v této fázi, aniž Soudní dvůr zmínil jakékoli pochybení, jehož se Tribunál v tomto ohledu dopustil, znamenalo, že by se druhý senát Tribunálu stal odvolacím soudem proti rozhodnutí prvního senátu Tribunálu, a že by byl rozsudek o kasačním opravném prostředku zbaven části závazného účinku v rozsahu, v němž zrušení nemůže jít nad rámec zrušení konstatovaného Soudním dvorem a umožnit zpochybnění skutkového stavu, což by způsobilo neúčinnost důvodů, na nichž je rozsudek o kasačním opravném prostředku založen.

               44

               Z rozsudku o kasačním opravném prostředku tedy vyplývá, že v rámci tohoto řízení přísluší Tribunálu, jak vyplývá z bodu 61 rozsudku o kasačním opravném prostředku, aby přezkoumal druhý až čtvrtý žalobní důvod, které u něj byly vzneseny v rámci prvního řízení.

               45

               První žalobní důvod je tedy třeba zamítnout.

         Ke druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení článku 64 nařízení č. 207/2009

               46

               Žalobkyně odvolacímu senátu v podstatě vytýká, že porušil článek 64 nařízení č. 207/2009, když nebezpečí záměny přezkoumal pouze s ohledem na ochrannou známku Společenství zapsanou pod číslem 2994739. Žalobkyně má za to, že jelikož námitkové oddělení dospělo k závěru, že mezi ochrannou známkou Společenství a přihlášenou ochrannou známkou existuje nebezpečí záměny a jelikož odvolací senát dospěl naopak k tomu, že nebezpečí záměny neexistuje, měl odvolací senát buď věc vrátit námitkovému oddělení, anebo přezkoumat existenci nebezpečí záměny s ohledem na všechny uplatněné starší ochranné známky, ale neměl – jak učinil – dospět k závěru, že nebezpečí záměny neexistuje, když neposoudil toto nebezpečí s ohledem na všechny starší ochranné známky a spokojil se se zohledněním pouze starší ochranné známky Společenství.

               47

               V tomto ohledu z bodu 16 napadeného rozhodnutí vyplývá, že odvolací senát odkázal na „starší ochranné známky“ a „běžné spotřebitele Evropské unie“ s ohledem na skutečnost, že staršími ochrannými známkami byly v prvé řadě ochranná známka Společenství a německá ochranná známka (WeserGold, viz body 7 a 8 výše), dále mezinárodní ochranná známka vyvolávající účinky v České republice, Dánsku, Španělsku, Francii, Itálii, Maďarsku, Rakousku, Polsku, Portugalsku, Slovinsku, Švédsku, Spojeném království a zemích Beneluxu (Wesergold, viz bod 9 výše) a nakonec německá a polská ochranná známka (WESERGOLD, viz body 10 a 11 výše).

               48

               Odvolací senát v bodě 23 napadeného rozhodnutí odkázal jednak na německé spotřebitele a jednak na spotřebitele z jiných členských států.

               49

               Pokud jde o analýzu kolidujících označení, odvolací senát se zabýval všemi staršími ochrannými známkami a zdůraznil skutečnost, že se vlastní přezkum týkal posledně uvedených ochranných známek, a nikoli pouze starší ochranné známky Společenství, i když odkazuje na starší ochrannou známku, a nikoli na starší ochranné známky.

               50

               Bod 31 napadeného rozhodnutí zní totiž následovně:
               „Jak starší ochranná známka, tak přihlášená ochranná známka jsou slovními ochrannými známkami. Starší ochrannou známku tvoří slovo složené z devíti písmen, které jsou napsány někdy velkými písmeny, někdy malými písmeny nebo velkými písmeny uvnitř slova, a sice ‚WeserGold’, ‚Wesergold’ a ‚WESERGOLD’.“

               51

               Za těchto podmínek odvolací senát používá pro popis všech starších ochranných známek výraz „starší ochranná známka“, což vychází z konstatování uvedeného v bodě 32 napadeného rozhodnutí, které je třeba ostatně potvrdit, podle něhož „střídavé použití malých písmen a velkých písmen (uvnitř slova) nemá na srovnání označení žádný vliv, jelikož má Tribunál v zásadě za to, že slovní ochranná známka je kombinací písmen nebo slov napsaných tiskacím písmem běžného stylu bez specifického grafického prvku“.

               52

               Konečně z prostého znění bodů 33, 36, 39 a 40 napadeného rozhodnutí vyplývá, že odvolací senát skutečně odkázal na „starší ochranné známky“, a nikoli pouze na ochrannou známku Společenství, přičemž v bodě 45 uvedeného rozhodnutí znovu upřesnil, že dotčenými označeními jsou označení WESTERN GOLD a WeserGold, WESERGOLD nebo Wesergold.

               53

               Z předcházejícího vyplývá, že druhý žalobní důvod je třeba v každém případě zamítnout.

         Ke třetímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 75 druhé věty nařízení č. 207/2009

               54

               Zaprvé žalobkyně odvolacímu senátu v podstatě vytýká, že ji předem neinformoval o svém záměru vyjádřit se ke všem starším ochranným známkám, na nichž byly rovněž založeny námitky proti přihlášené ochranné známce.

               55

               Úvodem je třeba konstatovat, že tento žalobní důvod, podle něhož žalobkyně nebyla informována o skutečnosti, že odvolací senát bude vycházet ze všech starších ochranných známek, je v rozporu s druhým žalobním důvodem, podle něhož měl být přezkum nebezpečí záměny podle žalobkyně proveden pouze s ohledem na starší ochrannou známku Společenství.

               56

               Žalobkyně, která byla na tento rozpor na jednání dotázána, Tribunálu nicméně neobjasnila vztah mezi oběma těmito důvody ani jejich soudržnost.

               57

               Je však třeba uvést, že z judikatury vyplývá, že mezi jednotlivými útvary OHIM, a sice průzkumovým referentem, námitkovým oddělením, oddělením pro správu známek a právní otázky a zrušovacími odděleními na straně jedné a odvolacími senáty na straně druhé existuje funkční kontinuita (viz rozsudek ze dne 13. března 2007, OHIM v. Kaul, C‑29/05 P, Sb. rozh., EU:C:2007:162, bod 30 a citovaná judikatura).

               58

               Z této funkční kontinuity mezi jednotlivými odděleními OHIM právě vyplývá, že v rámci přezkumu rozhodnutí vydaných v prvním stupni útvary OHIM, jejž jsou odvolací senáty povinny provádět, mají tyto senáty povinnost založit své rozhodnutí na všech skutkových a právních okolnostech, které účastníci řízení uplatnili buď v řízení před útvarem rozhodujícím v prvním stupni, nebo v odvolacím řízení [rozsudek ze dne 11. července 2006, Caviar Anzali v. OHIM – Novomarket (Asetra), T‑252/04, Sb. rozh., EU:T:2006:199, bod 31]. Obecněji, jak uvedl Soudní dvůr v rozsudku OHIM v. Kaul, bod 57 výše (EU:C:2007:162, body 56 a 57), z čl. 64 odst. 1 nařízení č. 207/2009, podle něhož po projednání přípustnosti odvolání o něm odvolací senát rozhodne, a může tak „rozhodnout místo oddělení, které napadené rozhodnutí vydalo“, vyplývá, že odvolací senát má z důvodu odvolání, které k němu bylo podáno, provést nový úplný přezkum merita věci, která je u něj projednávána, jak z hlediska právních, tak z hlediska skutkových otázek [rozsudek ze dne 28. dubna 2010, Claro v. OHIM – Telefónica (Claro), T‑225/09, EU:T:2010:169, body 30 a 31].

               59

               Z toho vyplývá, že všechny otázky, kterými se mělo zabývat nižší oddělení OHIM v rozhodnutí, které je předmětem odvolání před odvolacím senátem, jsou součástí právního a skutkového rámce věci, která byla předložena odvolacímu senátu, který své rozhodnutí zakládá na všech těchto skutečnostech, a proto je příslušný k jejich přezkumu. Vzhledem k tomu, že otázka podobnosti starších ochranných známek měla být nezbytně přezkoumána k určení, zda existuje nebezpečí záměny, a vzhledem k tomu, že účastníci řízení předložili vyjádření před námitkovým oddělením, byl odvolací senát příslušný na základě funkční kontinuity mezi jednotlivými odděleními OHIM, aby jej ve svém rozhodnutí znovu přezkoumal, a případně aby s ohledem na něj dospěl k jinému závěru, než je závěr, k němuž dospělo námitkové oddělení. Ačkoli námitkové oddělení dospělo k tomu, že nebezpečí záměny existuje, pouze na základě starší ochranné známky Společenství, z funkční kontinuity vyplývá, že příslušelo odvolacímu senátu, aby přezkoumal všechny starší ochranné známky, pokud měl, když se odchýlil od rozhodnutí námitkového oddělení, za to, že mezi kolidujícími označeními neexistuje žádné nebezpečí záměny, jak také učinil.

               60

               Kromě toho je třeba konstatovat, že z článku 75 nařízení č. 207/2009 nikterak nevyplývá, že odvolací senát musí požadovat od účastníků řízení vyjádření k existenci nebezpečí záměny týkající se několika starších ochranných známek, jestliže stejně jako v projednávané věci založí odvolací senát přezkum nebezpečí záměny na starších ochranných známkách, které námitkové oddělení nezohlednilo, avšak byly na podporu uvedených námitek platně uplatněny. V tomto ohledu je přitom nesporné, že se žalobkyně ve sdělení o námitce ze dne 14. března 2007 dovolávala na podporu uvedených námitek všech starších ochranných známek uvedených v bodech 7 až 11 výše a v důvodech, na nichž se zakládalo sdělení o námitce podané dne 26. září 2008, žalobkyně výslovně uvedla nebezpečí záměny mezi všemi staršími ochrannými známkami a přihlášenou ochrannou známkou [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. ledna 2013, Lidl Stiftung v. OHIM – Lactimilk (BELLRAM), T‑237/11, Sb. rozh., EU:T:2013:11, bod 27].

               61

               Je tedy nutno konstatovat, že žalobkyně měla příležitost uplatnit argumenty týkající se existence nebezpečí záměny mezi přihlášenou ochrannou známkou a všemi staršími ochrannými známkami jak před námitkovým oddělením, tak před odvolacím senátem, avšak rozhodla se nerozvíjet argumenty specifické pro každou ze starších ochranných známek, neboť upřednostnila vycházet obecným, a tudíž nerozlišeným způsobem, ze starších ochranných známek WESERGOLD (bod 1 sdělení o námitce ze dne 26. září 2008), Wesergold (bod 3 uvedeného sdělení o námitce) nebo WeserGold (bod 8 téhož sdělení o námitce). Je totiž nesporné, že žalobkyně v dopise ze dne 22. prosince 2009 předložila v rámci odvolání, které podala proti rozhodnutí námitkového oddělení vedlejší účastnice, argumenty týkající se neexistence nebezpečí záměny mezi staršími ochrannými známkami a přihlášenou ochrannou známkou, přičemž upřesnila, že několik starších ochranných známek, které byly uplatněny, mají společné slovo „wesergold“, jehož písmena „w“ a „g“ jsou napsána velkými písmeny. Vzhledem k tomu, že se námitky zakládaly na všech starších ochranných známkách uvedených v bodech 7 až 11 výše a odvolací senát měl pravomoc podle čl. 64 odst. 1 nařízení č. 207/2009 provést přezkum nebezpečí záměny mezi přihlášenou ochrannou známkou a všemi uvedenými staršími ochrannými známkami, příslušelo žalobkyni podle čl. 76 odst. 1 nařízení č. 207/2009, aby v rámci odvolání před odvolacím senátem předložila vyjádření týkající se uvedených starších ochranných známek specifickým způsobem pro každou z nich v rozsahu, v němž to mohlo být odůvodněné. Žalobkyně tedy nemůže důvodně tvrdit, že nemohla předvídat, že odvolací senát založí přezkum nebezpečí záměny na všech starších ochranných známkách (v tomto smyslu viz rozsudek BELLRAM, bod 60 výše, EU:T:2013:11, bod 28).

               62

               Z úvah uvedených v bodech 60 a 61 výše vyplývá, že odvolací senát neporušil právo žalobkyně být vyslechnuta tím, že ji výslovně nevyzval k tomu, aby předložila vyjádření týkající se jiných starších ochranných známek, než je ochranná známka Společenství.

               63

               Z toho vyplývá, že v rozsahu, v němž v rámci projednávaného žalobního důvodu žalobkyně zpochybňuje pravomoc odvolacího senátu připomenutou v bodě 61 výše, tento žalobní důvod není opodstatněný a musí být zamítnut.

               64

               Zadruhé žalobkyně odvolacímu senátu vytýká, že porušil její právo být vyslechnuta v otázce týkající se údajné rozlišovací způsobilosti zvýšené v důsledku užívání starších ochranných známek.

               65

               V tomto ohledu stačí konstatovat, že tato vytýkaná skutečnost je irelevantní, jelikož i za předpokladu, quod non, že měl odvolací senát předem informovat žalobkyni o jejím právu předložit vyjádření, by v každém případě toto pochybení nemohlo způsobit zrušení napadeného rozhodnutí, jelikož z bodu 50 rozsudku o kasačním opravném prostředku vyplývá, že v případě neexistence podobnosti mezi kolidujícími označeními není otázka rozlišovací způsobilosti zvýšené v důsledku užívání starších ochranných známek nikterak relevantní.

               66

               Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že třetí žalobní důvod je třeba zamítnout.

         Ke čtvrtému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 75 první věty nařízení č. 207/2009

               67

               Žalobkyně odvolacímu senátu vytýká, že porušil čl. 75 první větu nařízení č. 207/2009, když napadené rozhodnutí odůvodnil „stručně“ s ohledem na jiné starší ochranné známky, než je ochranná známka Společenství.

               68

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že na základě čl. 75 první věty nařízení č. 207/2009 musí být rozhodnutí OHIM odůvodněna. Podle judikatury má tato povinnost stejný dosah jako povinnost zakotvená v čl. 296 druhém pododstavci SFEU, a jejím cílem je umožnit zúčastněným osobám seznámit se s důvody, které vedly k přijetí opatření, za účelem obrany svých práv a unijnímu soudu vykonávat přezkum legality rozhodnutí [rozsudky ze dne 6. září 2012, Storck v. OHIM, C‑96/11 P, EU:C:2012:537, bod 86 a ze dne 15. července 2014, Łaszkiewicz v. OHIM – Cables y Eslingas (PROTEKT), T‑18/13, EU:T:2014:666, bod 71].

               69

               Kromě toho od odvolacích senátů nelze vyžadovat, aby poskytovaly vysvětlení, ve kterém by se vyčerpávajícím způsobem postupně zabývaly všemi úvahami, které účastníci před nimi uvedli. Odůvodnění tedy může být implicitní za podmínky, že umožní zúčastněným osobám seznámit se s důvody, proč bylo rozhodnutí odvolacího senátu přijato, a příslušnému soudu disponovat poznatky dostatečnými k tomu, aby mohl vykonat přezkum [rozsudky ze dne 21. října 2004, KWS Saat v. OHIM, C‑447/02 P, Sb. rozh., EU:C:2004:649, bod 65; ze dne 16. září 2009, Alber v. OHIM (Držadlo), T‑391/07, EU:T:2009:336, bod 74 a PROTEKT, bod 68 výše, EU:T:2014:666, bod 72].

               70

               Kromě toho je třeba uvést, že se odvolací senát nemusí vyjadřovat ke všem argumentům uváděným účastníky řízení. Stačí, aby popsal skutečnosti a právní úvahy, které mají zásadní význam v rámci struktury rozhodnutí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. ledna 2007, Technische Glaswerke Ilmenau v. Komise, C‑404/04 P, EU:C:2007:6, bod 30). Z toho vyplývá, že okolnost, že odvolací senát nepřevzal všechny argumenty účastníka řízení nebo neodpověděl na každý z těchto argumentů, neumožňuje sama o sobě dospět k závěru, že je odvolací senát odmítl zohlednit [rozsudky ze dne 9. prosince 2010, Tresplain Investments v. OHIM – Hoo Hing (Golden Elephant Brand), T‑303/08, Sb. rozh., EU:T:2010:505, bod 46 a PROTEKT, bod 68 výše, EU:T:2014:666, bod 73].

               71

               V tomto ohledu z napadeného rozhodnutí vyplývá, že odvolací senát dostatečně odůvodnil zohlednění všech starších ochranných známek pro účely přezkumu nebezpečí záměny.

               72

               V bodě 16 napadeného rozhodnutí je uvedeno, že odvolací senát zohlednil všechny starší ochranné známky s ohledem na použití části věty „[j]ako starší ochranné známky“. Odvolací senát dále v bodech 31 a 45 uvedeného rozhodnutí zmínil všechny starší ochranné známky, „a sice ‚WeserGold’, ‚Wesergold’ a ‚WESERGOLD’“. Konečně odvolací senát tím, že v bodě 32 napadeného rozhodnutí připomněl judikaturu Tribunálu v oblasti slovních ochranných známek, podle níž odlišnosti vyplývající z kombinace písmen nebo slov napsaných tiskacími písmeny běžného stylu bez grafického prvku nemají žádný vliv, řádně odůvodnil své rozhodnutí, podle něhož zohlednil všechny starší ochranné známky.

               73

               Ze všeho předcházejícího vyplývá, že čtvrtý žalobní důvod je třeba zamítnout, a tudíž i žalobu je třeba v plném rozsahu zamítnout.

         K nákladům řízení

               74

               Soudní dvůr v rozsudku o kasačním opravném prostředku, bod 21 výše, určil, že o nákladech řízení bude rozhodnuto později. Přísluší tedy Tribunálu, aby v tomto rozsudku rozhodl v souladu s článkem 219 jednacího řádu Tribunálu o všech nákladech řízení souvisejících s jednotlivými řízeními.

               75

               Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že OHIM a vedlejší účastnice požadovaly náhradu nákladů řízení a žalobkyně neměla úspěch v žádném z bodů svých návrhových žádání, je důvodné žalobkyni uložit náhradu nákladů řízení vynaložených OHIM a vedlejší účastnicí před Tribunálem a Soudním dvorem.

               Z těchto důvodů
               TRIBUNÁL (druhý senát)
               rozhodl takto:

                           1)

                           Žaloba se zamítá.

                           2)

                           Společnost riha WeserGold Getränke GmbH & Co. KG ponese vlastní náklady řízení a ukládá se jí náhrada nákladů řízení vynaložených Úřadem pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) a společností Lidl Stiftung & Co. KG v řízeních před Tribunálem a Soudním dvorem.

                           Martins Ribeiro

                           Gervasoni

                           Madise

                     Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 24. listopadu 2015.
                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.