title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 8. listopadu 2012.#Evropská komise v. Řecká republika.#Nesplnění povinnosti státem – Články 43 ES a 56 ES − Režim, který nabytí hlasovacích práv představujících více než 20 % základního kapitálu některých ‚akciových společností strategického významu‘ váže na předchozí povolení − Mechanismus následné kontroly některých rozhodnutí přijatých těmito společnostmi.#Věc C‑244/11.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      8. listopadu 2012 (
            *1
         )
      „Nesplnění povinnosti státem — Články 43 ES a 56 ES ‐ Režim, který nabytí hlasovacích práv představujících více než 20 % základního kapitálu některých ‚akciových společností strategického významu‘ váže na předchozí povolení ‐ Mechanismus následné kontroly některých rozhodnutí přijatých těmito společnostmi“
      Ve věci C-244/11,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 258 SFEU podaná dne 20. května 2011,

         Evropská komise, zastoupená E. Montaguti a G. Zavvosem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
      žalobkyně,
      proti

         Řecké republice, zastoupené P. Mylonopoulosem a K. Boskovitsem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
      žalované,
      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení L. Bay Larsen, vykonávající funkci předsedy čtvrtého senátu, J.-C. Bonichot, C. Toader, A. Prechal (zpravodaj) a E. Jarašiūnas, soudci,
      generální advokát: P. Cruz Villalón,
      vedoucí soudní kanceláře: C. Strömholm, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 21. června 2012,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Svou žalobou se Evropská komise domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Řecká republika tím, že stanovila požadavky uvedené v čl. 11 odst. 1 ve spojení s čl. 11 odst. 2, jakož i požadavky uvedené v čl. 11 odst. 3 zákona 3631/2008 o vytvoření národního fondu pro sociální soudržnost (FEK Α’ 6/29.1.2008), nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článků 63 SFEU a 49 SFEU týkajících se volného pohybu kapitálu a svobody usazování.

         Právní rámec

               2

               Článek 11 zákona 3631/2008 stanoví:
               „1.   Pokud jde o akciové společnosti strategického významu, které mají nebo měly monopolní postavení, zejména pokud se jedná o společnosti, které vlastní, provozují nebo řídí sítě vnitrostátních dopravních infrastruktur, je nabytí hlasovacích práv představujících více než 20 % základního kapitálu jiným akcionářem, než je řecký stát nebo k němu přidružené společnosti […], nebo akcionáři, kteří jednají společně a ve vzájemné shodě, vázáno na předchozí povolení mezirezortního výboru pro privatizaci zřízeného zákonem 3049/2002 v souladu s postupem stanoveným tímto zákonem.
               2.   Povolení je uděleno pod podmínkou, že jsou splněna kritéria obecného zájmu umožňující zaručit nepřetržité poskytování služeb a fungování sítí. Hodnotící kritéria, ke kterým se přihlíží, jsou mimo jiné následující: a) zkušenost externích akcionářů v oblasti činnosti níže uvedených společností, b) jejich solventnost, c) informace o jejich investičních strategiích, d) transparentnost jejich transakcí, e) jejich podrobné podnikatelské plány, f) rozsah a druh jejich investičního plánu, g) jejich režim vlastnictví, h) zachování pracovních míst, i) struktura jejich základního kapitálu, zejména pak příspěvky z fondů usazených mimo Evropskou unii, a to v souladu se zásadou transparentnosti a reciprocity, j) způsob přijímání rozhodnutí.
               3.   Rozhodnutí uvedených podniků strategického významu v níže vyjmenovaných oblastech jsou z důvodu obecného zájmu vázány na povolení ministra financí:

                        a)

                        zrušení podniku, likvidace a jmenování likvidátorů;

                        b)

                        restrukturalizace výše uvedených podniků: přeměna, fúze sloučením a fúze splynutím, jakákoliv forma rozdělení nebo rozdělení jedné nebo několika poboček, které by mohlo ohrozit poskytování služeb v odvětvích strategického významu;

                        c)

                        převod, přeměna nebo změna, postoupení, poskytnutí jako zástavy, jakož i přeměna nebo změna určení strategických složek aktiv výše uvedených podniků a základních sítí a infrastruktur nezbytných pro hospodářský a společenský život v zemi, jakož i její bezpečnost.

                  4.   Povolení podle předchozího odstavce se uděluje ministerskou vyhláškou zveřejněnou ve lhůtě třiceti (30) dnů ode dne doručení rozhodnutí ministrovi. Nečinnost v této lhůtě se považuje za udělení požadovaného povolení.
               […]“

         Postup před zahájením soudního řízení

               3

               Dne 8. května 2008 Komise zaslala Řecké republice výzvu dopisem, ve které uvedla, že ustanovení čl. 11 odst. 1 a 3 zákona 3631/2008 jsou v rozporu s články 43 ES a 56 ES.

               4

               Vzhledem k tomu, že Komise považovala odpověď Řecké republiky za neuspokojivou, zaslala jí dopisem ze dne 1. prosince 2008 odůvodněné stanovisko.

               5

               Řecká republika odpověděla na uvedené odůvodněné stanovisko dopisem ze dne 28. ledna 2009, ve kterém setrvala na svém postoji, že dotčená vnitrostátní ustanovení nejsou v rozporu s ustanoveními Smlouvy v oblasti volného pohybu kapitálu a svobody usazování.

               6

               Vzhledem k tomu, že podle Komise nebyla uváděná nesplnění povinnosti týkající se režimu předchozího povolení a mechanismu následné kontroly, které stanoví dotčená vnitrostátní právní úprava, odstraněna ve stanovené lhůtě, rozhodla se podat projednávanou žalobu.

         K žalobě

         K existenci omezení základních svobod

      Argumentace účastnic řízení

               7

               Komise tvrdí, že režim předchozího povolení stanovený v čl. 11 odst. 1 zákona 3631/2008, jakož i mechanismus následné kontroly obsažený v odstavci 3 téhož článku omezují volný pohyb kapitálu a svobodu usazování.

               8

               Vzhledem k tomu, že soukromí investoři mohou nakupovat akcie dotčených společností se strategickým významem, které jsou obchodovatelné na burze, je režim předchozího povolení podle Komise uplatňován na společnosti, které jsou již částečně privatizovány. Takový režim se tudíž nevymyká uplatnění základních pravidel Smlouvy o ES na základě článku 295 ES.

               9

               Co se zaprvé týče pravidel Smlouvy v oblasti volného pohybu kapitálu, je nesporné, že tento režim spadá do rozsahu jejich působnosti, jelikož se vztahuje na tzv. „přímé“ investice, zejména pak ve formě účasti v podniku držením akcií, což umožňuje podílet se skutečně na jeho řízení a kontrole.

               10

               Stran mechanismu následné kontroly stanoveného v čl. 11 odst. 3 zákona 3631/2008 má Komise za to, že jeho účinkem je ztěžování efektivní účasti akcionářů na řízení a kontrole dotčených podniků a může odradit provozovatele usazené v jiných členských státech od investování do kapitálu dotyčných společností.

               11

               Komise zadruhé tvrdí, že režim předchozího povolení a mechanismus následné kontroly jsou rovněž omezením svobody usazování ve smyslu článku 49 SFEU.

               12

               Řecká republika tvrdí, že ustanovení článku 11 zákona 3631/2008 neomezují ani volný pohyb kapitálu, ani svobodu usazování.

               13

               Tato ustanovení se neuplatní na společnosti, které jsou již privatizovány a ve kterých si stát ponechal zvláštní přednostní práva obvykle nazývaná jako „golden shares“, ale v případě podniků strategického významu, které ještě nebyly privatizovány, a to podniků, v nichž se stát k okamžiku nabytí účinnosti tohoto zákona nevzdal svého strategického podílu na základním kapitálu, který mu umožňuje rozhodujícím způsobem ovlivňovat tvorbu vůle orgánů společnosti.

               14

               Podle Řecké republiky opatření přijatá členským státem pro účely privatizace takových podniků strategického významu kontrolovaných státem nespadají na základě článku 295 ES do působnosti základních svobod zaručených Smlouvou, pokud je režim privatizace založen na kritériích, která jsou objektivní, nediskriminační a jsou dotčeným společnostem předem známá, a pokud obsahuje opravné prostředky.

         Závěry Soudního dvora

               15

               Pokud jde zaprvé o argument Řecké republiky vycházející z článku 295 ES, podle něhož „se Smlouva […] nijak nedotýká úpravy vlastnictví, uplatňované v členských státech“, je třeba připomenout, že Soudní dvůr již judikoval, že uvedený článek nevyjímá úpravu vlastnictví v členských státech ze základních pravidel Smlouvy (rozsudek ze dne 18. července 2007, Komise v. Německo, C-503/04, Sb. rozh. s. I-6153, bod 37).

               16

               Soudní dvůr konkrétně rozhodl, že ačkoliv článek 295 ES nezpochybňuje možnost členských států zavést určitý režim pro nabývání nemovitostí, takový režim se nevymyká pravidlům unijního práva a zejména pravidlům o nediskriminaci, svobodě usazování a svobodě pohybu kapitálu (rozsudek ze dne 23. září 2003, Ospelt a Schlössle Weissenberg, C-452/01, Recueil, s. I-9743, bod 24 a citovaná judikatura).

               17

               Z toho vyplývá, že článek 11 zákona 3631/2008, který, jak uvádí Řecká republika, je součástí vnitrostátní právní úpravy v oblasti privatizace některých akciových společností strategického významu, které jsou kontrolovány tímto členským státem, musí respektovat základní pravidla Smlouvy, mezi něž patří zejména základní svobody uvedené v projednávané věci, byť článek 295 ES nezpochybňuje možnost členského státu zavést takový režim privatizace.

               18

               Kromě toho platí, že pokud stát rozhodne o přeměně veřejných podniků na akciové společnosti, jejichž akcie jsou kótované na burze a lze je v zásadě volně koupit na trhu, což umožňuje, aby se soukromí akcionáři významným způsobem podíleli na majetkové struktuře těchto společností, jak tomu je u dotčených akciových společností strategického významu, nelze připustit, že se členský stát mohl odvolávat na článek 295 ES za tím účelem, aby se na tato nabytí neuplatnily základní svobody zaručené Smlouvou, když tato nabytí pořídí povolovacímu režimu, neboť tím by vytvořil neodůvodněnou mezeru v systému ochrany těchto základních svobod.

               19

               Komise má dále za to, že na režim předchozího povolení a mechanismus následné kontroly stanovené článkem 11 zákona 3631/2008 dopadá jak článek 43 ES týkající se svobody usazování, tak článek 56 ES týkající se volného pohybu kapitálu.

               20

               Jak oprávněně tvrdí Řecká republika, tento přístup však nelze přijmout,.

               21

               Co se zaprvé týče dotčeného režimu předchozího povolení, je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury právo usazování vykonává státní příslušník členského státu, který vlastní podíl na základním kapitálu společnosti usazené v jiném členském státě, jenž mu poskytuje nepochybný vliv na rozhodování společnosti a umožňuje mu určovat její činnosti (viz zejména rozsudek ze dne 10. listopadu 2011, Komise v. Portugalsko, C-212/09, Sb. rozh. s. I-10889, bod 42 a citovaná judikatura).

               22

               Soudní dvůr rovněž rozhodl, že na vnitrostátní právní předpisy, které se nepoužijí pouze na podíly umožňující vykonávat nepochybný vliv na rozhodování společnosti a určovat její činnost, nýbrž se použijí nezávisle na velikosti podílu, který akcionář ve společnosti vlastní, se může vztahovat jak článek 43 ES, tak článek 56 ES (viz zejména výše uvedený rozsudek Komise v. Portugalsko, bod 44).

               23

               V projednávaném případě je třeba konstatovat, že dotčený režim předchozího povolení se vztahuje pouze na nabytí podílů v akciové společnosti strategického významu, které přiznává hlasovací práva představující více než 20 % základního kapitálu, takže jsou dotčeni jedině akcionáři, kteří mohou vykonávat nepochybný vliv na vedení a kontrolu takové společnosti.

               24

               K tomuto je třeba konstatovat, že Komise uvedla, aniž to Řecká republika zpochybnila, že tento režim tím, že stanoví limit pro nabytí účasti, které podléhá předchozímu povolení, na 20 % základního kapitálu, brání investorům v tom, aby dosáhli úrovně požadované pro účely kontroly a vedení společnosti strategického významu a ovlivňování jejích rozhodnutí.

               25

               Z toho vyplývá, že na dotčený režim předchozího povolení se uplatní pouze článek 43 ES.

               26

               Řecká republika však použitelnost této základní svobody zpochybňuje s tím, že účelem režimu předchozího povolení stanoveného v čl. 11 odst. 1 zákona 3631/2008 je především kontrolovat nepřátelská převzetí spekulativní povahy státními fondy ze třetích zemí.

               27

               V tomto ohledu postačí konstatovat – v souladu s tím,co uvedla Komise, aniž jí Řecká republika odporovala – že čl. 11 odst. 1 zákona 3631/2008 se vztahuje na všechny potenciální investory, včetně investorů usazených v členských státech Unie, a nikoliv jen na investory usazené ve třetích státech. Řecká republika navíc neoznačila jiné ustanovení legislativní povahy, ze kterého vyplývá, že rozsah působnosti tohoto režimu se vztahuje pouze na posledně uvedené investory.

               28

               Závěrem je třeba zamítnout argument Řecké republiky, že režim předchozího povolení stanovený v čl. 11 odst. 1 zákona 3631/2008 neomezuje nabytí podílů jako takové, a tudíž nepředstavuje omezení svobody usazování, jelikož se týká pouze hlasovacích práv, které s těmito podíly souvisí.

               29

               Soudní dvůr již rozhodl, že o takové omezení se jedná, pokud výsledkem režimu předchozího povolení je bránění nebo omezení výkonu hlasovacích práv spojených s drženými akciemi, poněvadž tyto akcie představují jeden z hlavních prostředků umožňujících akcionáři skutečně se podílet na řízení podniku nebo jeho kontroly (v tomto smyslu viz stran pravidel o volném pohybu kapitálu rozsudek ze dne 14. února 2008, Komise v. Španělsko, C-274/06, body 21 až 24).

               30

               Zadruhé, Soudní dvůr již v případě dotčeného mechanismu následné kontroly rozhodl, že takový režim je třeba posuzovat pouze s ohledem na článek 43 ES, jelikož se týká rozhodnutí, která spadají do řízení společnosti, a tudíž se týká pouze akcionářů, kteří na ni mohou vykonávat nepochybný vliv. Ostatně i kdyby měl takový režim omezující účinky na volný pohyb kapitálu, byly by tyto účinky nevyhnutelným důsledkem případné překážky svobody usazování, takže neodůvodňují samostatný přezkum z hlediska článku 56 ES (rozsudek ze dne 26. března 2009, Komise v. Itálie, C-326/07, Sb. rozh. s. I-2291, bod 39).

               31

               Na uvedený mechanismus kontroly se tedy uplatní pouze článek 43 ES.

         K odůvodnění omezení

      Argumentace účastnic řízení

               32

               Co se týče cílů sledovaných článkem 11 zákona 3631/2008, má Komise zaprvé za to, že toto ustanovení zaručuje nejen nepřetržité poskytování služeb a fungování sítí, jak vyplývá z odstavce 2 tohoto článku, ale má i dva další cíle, a to zaručit transparentní privatizaci podniků se strategickým významem pro národní hospodářství a umožnit státu vybrat pro tyto podniky strategického investora, jakož i zvýšit jejich konkurenceschopnost.

               33

               Podle Komise je sice možné dovolávat se prvního cíle za účelem odůvodnění omezení svobody usazování, avšak z judikatury vyplývá, že požadavky týkající se veřejného pořádku a veřejné bezpečnosti musí být vykládány restriktivně a je možné se jich dovolávat jen v případě skutečné a dostatečně závažné hrozby, kterou je dotčen základní společenský zájem (viz zejména rozsudek ze dne14. března 2000, Église de scientologie, C-54/99, Recueil, s. I-1335, bod 17). Řecká republika však neuvádí důvod, proč by podíl ve výši 20 % kapitálu uvedených podniků mohl mít nepříznivý dopad na některý ze základních zájmů společnosti.

               34

               Komise dále uvádí, že rozsah působnosti článku 11 zákona 3631/2008 není jasně definován. Není totiž jisté, zda se vztahuje pouze na odvětví a veřejné služby, na které odkazuje judikatura, nebo i na další odvětví.

               35

               V případě druhého cíle Komise připomíná, že k tomu, aby byl odůvodněn takový režim předchozího povolení, jako je dotčený režim, který se odchyluje od základní svobody, musí se zakládat na kritériích, která jsou objektivní, nediskriminační a předem známá těmto podnikům tak, aby byly pro výkon posuzovací pravomoci orgánů stanoveny určité meze zabraňující jejímu svévolnému použití. Kromě toho každá osoba, která je dotčena omezujícím opatřením založeným na takové odchylce, musí mít právo podat opravný prostředek (viz zejména rozsudky ze dne 20. února 2001, Analir a další, C-205/99, Recueil, s. I-1271, bod 38, jakož i ze dne 13. května 2003, Komise v. Španělsko, C-463/00, Recueil, s. I-4581, bod 69).

               36

               Kritéria stanovená v článku 11 zákona 3631/2008 však nejsou předem podrobně a jasně vymezena. Přijatá kritéria tedy orgánům ponechávají široký prostor pro výklad, který je rovnocenný diskreční pravomoci. Takový právní rámec zbavuje případné investory požadované právní jistoty a odrazuje je, jelikož předem neznají kritéria pro povolení nebo nepovolení jejich investic.

               37

               Konečně, třetí cíl dotčeného vnitrostátního opatření má hospodářskou povahu a v souladu s ustálenou judikaturou nemůže odůvodnit překážky kladené základním svobodám (viz zejména rozsudek ze dne 4. června 2002, Komise v. Portugalsko, C-367/98, Recueil, s. I-4731, bod 52).

               38

               Řecká republika namítá, že dotčená vnitrostátní právní ustanovení mají jediný cíl, který ostatně výslovně vyplývá z čl. 11 odst. 2 zákona 3631/2008, a to zaručit nepřetržité poskytování základních služeb a fungování sítí považovaných za nepostradatelné pro hospodářský a společenský život v zemi, zejména pak nezbytné zásobování země energií a vodou a poskytování telekomunikačních služeb.

               39

               Cílem dotčených opatření je podle Řecké republiky chránit obecný zájem a především veřejný pořádek, veřejnou bezpečnost a ochranu zdraví, což jsou důvody, které v souladu se Smlouvou a ustálenou judikaturou mohou odůvodnit omezení základních svobod, jak Soudní dvůr rozhodl zejména v případě zabezpečení zásobování v odvětvích ropného průmyslu, telekomunikací a energetiky (viz zejména výše uvedený rozsudek Komise v. Itálie, bod 69 a citovaná judikatura).

               40

               Pokud jde o rozsah působnosti režimu předchozího povolení, Řecká republika tvrdí, že tento je jasně vymezen obecnými kritérii a cíli, které vyplývají z vnitrostátní právní úpravy, a to především z čl. 11 odst. 1 zákona 3631/2008, jenž hovoří o akciových společnostech, které „mají nebo měly monopolní postavení, zejména pokud se jedná o společnosti, které vlastní, provozují nebo řídí sítě vnitrostátních dopravních infrastruktur“, ve spojení s odstavcem 2 tohoto článku, který stanoví, že povolení se udělí v obecném zájmu a výhradně za cílem „zaručit nepřetržité poskytování služeb a fungování sítí“.

               41

               Ze znění zákona 3631/2008, jakož i z jeho důvodové zprávy podle Řecké republiky vyplývá, že tento režim ex ante se uplatní na uzavřenou skupinu podniků, a sice na státem kontrolované společnosti, které vlastní, provozují nebo řídí základní sítě a infrastruktury. Podle Řecké republiky tedy není nutné, aby byly v tomto zákoně vyjmenovány.

               42

               V době přijetí uvedeného zákona se podle ní ve skutečnosti jednalo pouze o šest podniků. Při dotazu v tomto ohledu na jednání Řecká republika uvedla, že se konkrétně jednalo o podnik v monopolním postavení v odvětví telekomunikací, který byl v mezidobí privatizován a na který se již nevztahuje zákon 3631/2008, o bývalého monopolního dodavatele elektřiny, vodárenské podniky v Aténách (Řecko) a Soluni (Řecko) a o veřejnoprávní organizace spravující přístavy v Pireu (Řecko) a v Soluni.

               43

               Stejně tak lze podle Řecké republiky ze zákona 3631/2008 vyvodit, že opatření ex post se uplatní pouze na společnosti strategického významu, které vlastní, provozují nebo řídí základní sítě a infrastruktury, neboť se vztahuje pouze na přeměny nebo změny určení složek aktiv těchto podniků a především, jak vyplývá z čl. 11 odst. 3 písm. c) tohoto zákona, na rozhodnutí těchto společností v otázkách řízení týkajících se „základních sítí a infrastruktur nezbytných pro hospodářský a společenský život v zemi, jakož i její bezpečnost“.

               44

               Komise zadruhé tvrdí, že cíle dotčeného vnitrostátního opatření spočívajícího v zajištění poskytování základních služeb a nepřetržitého fungování sítí lze dosáhnout normativními opatřeními, která jsou méně restriktivní než režim předchozího povolení získání určitých podílů ve společnostech strategického významu nebo ustanovení o dodatečné kontrole některých rozhodnutí těchto společností v otázkách řízení.

               45

               Co se zaprvé týče dotčeného režimu předchozího povolení, Komise připomíná, že Soudní dvůr v souvislosti s režimem předchozího povolení nabytí podílů nebo aktiv rozhodl, že tento režim neumožňuje ve všech případech zajistit, aby byla zaručena bezpečnost zásobování energií, když by skutečné a dostatečně závažné ohrožení tohoto zásobování nastalo po vydání povolení dotyčné operace (rozsudek ze dne 17. července 2008, Komise v. Španělsko, C-207/07, bod 52), a také, že samotný dohled nad veřejnoprávní entitou v okamžiku, kdy přebírá kontrolu nad podnikem, neumožňuje zaručit, že poté, co budou přiznána hlasovací práva spojená s akciemi ve vlastnictví této entity, jich uvedená entita využije vhodným způsobem, který zaručí bezpečnost zásobování energií (výše uvedený rozsudek ze dne 14. února 2008, Komise v. Španělsko, bod 45).

               46

               Komise dále tvrdí, že nepřiměřenost režimu předchozího povolení tkví v tom, že taková kritéria, na jejichž základě je třeba rozhodnout o tomto povolení, jako jsou kritéria stanovená v čl. 11 odst. 2 zákona 3631/2008, nepostačují k dosažení uvedeného cíle zákona, kterým je zaručit nepřetržité poskytování služeb a fungování sítí.

               47

               Z tohoto ustanovení podle Komise vyplývá, že ačkoliv musí být veškerá uvedená kritéria naplněna a zohledněna při přijímání rozhodnutí o povolení, není jejich výčet taxativní, ale pouze příkladmý. Kritéria, na základě kterých se vydá či nevydá kladné rozhodnutí, tedy nejsou podrobně vymezena nebo nejsou nutně dotyčným hospodářským subjektům dopředu známa.

               48

               Kromě toho právní rámec přijatý na unijní úrovni v určitých odvětvích, jako jsou energetika a telekomunikace, ponechává členským státům široký prostor k tomu, aby v souladu se Smlouvou a zejména zásadou proporcionality přijaly ustanovení týkající se povinností veřejné služby uložených podnikům, které omezí základní svobody v menší míře (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek ze dne 17. července 2008, Komise v. Španělsko, body 43 až 45).

               49

               Řecká republika namítá, že režim předchozího povolení je zcela vhodný k dosažení sledovaného cíle, nepřekračuje meze toho, co je rozumné, a je zároveň nutným nástrojem v tom smyslu, že horizontální normativní opatření nepostačují k dosažení tohoto cíle.

               50

               Řecká republika je toho názoru, že argument, podle kterého je režim ex ante nevhodný z důvodu, že se týká pouze okamžiku získání strategického podílu, nezohledňuje skutečnost, že uvedený režim je doplněn opatřením následné kontroly.

               51

               Hodnotící kritéria stanovená v čl. 11 odst. 2 zákona 3631/2008 se týkají určitých prvků, které se zohledňují pro účely posouzení obchodního plánu podniku externího investora. Tyto prvky jsou zcela objektivní a ubírají se všechny stejným směrem k základnímu kritériu, kterým je předložení řádného obchodního plánu ze strany externího investora, a souvisejících záruk, aby se předešlo tomu, že hodnota dotčeného podniku poklesne a bude ohroženo nepřetržité poskytování služeb a fungování základních sítí.

               52

               Řecká republika kromě toho zpochybňuje tvrzení, že kritéria stanovená v čl. 11 odst. 2 zákona 3631/2008 jsou nejasná a ponechávají veřejným orgánům širokou diskreční pravomoc, která nemůže být předmětem soudního přezkumu, čímž porušují zásadu právní jistoty.

               53

               Ve věcech, na které se Komise odvolává, buď dotyčným investorům vůbec nebyly oznámeny zvláštní podmínky a cíle, za kterých bude předem vyžadované povolení uděleno či odepřeno (výše uvedený rozsudek ze dne 13. května 2003, Komise v. Španělsko, bod 74), nebo neexistovala natolik specifická kritéria, jako jsou kritéria stanovená zákonem 3631/2008 (výše uvedený rozsudek ze dne 14. února 2008, Komise v. Španělsko, bod 52).

               54

               Řecká republika kromě toho uvádí, že nelze tvrdit, že opatření spočívající v kontrole ex ante není nutné z důvodu, že sledovaného cíle týkajícího se nepřetržitého poskytování služeb a fungování sítí lze dosáhnout takovými horizontálními normativními opatřeními, jako jsou opatření stanovená v relevantních směrnicích v odvětví telekomunikací a energetiky.

               55

               Dotčené směrnice podle Řecké republiky upravují pouze rámec, ve kterém členské státy vymezují své obecné politiky v oblasti zabezpečení zásobování, a představují jen minimální společný postup. Základní volby ohledně úrovně ochrany veřejné bezpečnosti a odpovídajících opatření jsou, s výhradou dodržování zásady proporcionality, i nadále věcí příslušných vnitrostátních orgánů.

               56

               Co se dále týče přiměřenosti takového mechanismu následné kontroly, jaký je stanoven v čl. 11 odst. 3 zákona 3631/2008, Komise připouští, že Soudní dvůr rozhodl v rozsudku ze dne 4. června 2002, Komise v. Belgie (C-503/99, Recueil, s. I-4809), že režim dodatečné kontroly dotčený v této věci byl odůvodněným omezením volného pohybu kapitálu.

               57

               Podle Komise však závěry tohoto rozsudku nelze v projednávaném případě použít, neboť vlastnosti vnitrostátního režimu, o který se jednalo v uvedené věci, jsou odlišné od vlastností vnitrostátního režimu dotčeného v projednávané věci.

               58

               Komise v projednávané věci tvrdí, že dotčená vnitrostátní právní úprava nestanoví ani kritéria, která musí orgány zohlednit, aby rozhodly, zda hodlají vetovat příslušné rozhodnutí, ani objektivní okolnosti, za kterých může takový zásah nastat na ochranu sledovaných cílů obecného zájmu.

               59

               V důsledku toho mají orgány podle názoru Komise v tomto rámci zvláště širokou diskreční pravomoc zasáhnout do chodu dotčených podniků, takže rozhodnutí přijatá při výkonu této pravomoci nemohou být předmětem účinného soudního přezkumu.

               60

               Pokud jde o přiměřenost ustanovení o právu veta v čl. 11 odst. 3 zákona 3631/2008, Řecká republika tvrdí, že toto ustanovení, tak jako ustanovení, které bylo předmětem výše uvedeného rozsudku Komise v. Belgie, obsahuje taxativní výčet dotčených rozhodnutí, a sice buď rozhodnutí, která přímo souvisí s existencí podniku, rozhodnutí uvedená v písmenech a) a b) uvedeného odstavce 3, nebo rozhodnutí, která se týkají přeměny nebo změny určení „strategických složek aktiv výše uvedených podniků a základních sítí a infrastruktur nezbytných pro hospodářský a společenský život v zemi, jakož i její bezpečnost“, uvedená v písmenu c) téhož ustanovení.

               61

               I když strategické složky aktiv dotyčných podniků nejsou vyjmenovány, je zjevné, že předmětná právní úprava – stejně jako ustanovení, kterého se týká výše uvedený rozsudek Komise v. Belgie – taxativně určuje strategické složky aktiv spadající do její působnosti, tj. základní sítě a infrastruktury.

               62

               Pokud jde o kritéria týkající se využití práva veta a soudního přezkumu zamítavého rozhodnutí Řecká republika zdůrazňuje, že klauzuli o veřejné bezpečnosti a její jednotlivé prvky lze navzdory jejich ohebnosti přezkoumat a soudy jak na vnitrostátní úrovni, tak na unijní úrovni skutečně je přezkoumávají jakožto klauzule, které se odchylují od základních svobod volného pohybu zakotvených Smlouvami (v tomto smyslu viz zejména rozsudky ze dne 27. října 1977, Bouchereau, 30/77, Recueil, s. 1999, body 33 až 35, jakož i ze dne 10. července 1984, Campus Oil a další, 72/83, Recueil, s. 2727, bod 34).

               63

               Tvrdí, že v daném případě jsou kritéria soudního přezkumu ještě specifičtější, jelikož se týkají ohrožení základních služeb a fungování sítí dotčených podniků v důsledku rozhodnutí orgánů těchto podniků týkajících se přeměny nebo změny určení strategických složek jejich aktiv.

         Závěry Soudního dvora

               64

               Ze spisu vyplývá a na jednání bylo potvrzeno, že jediným cílem, s ohledem na nějž je třeba přezkoumat odůvodněnost omezení svobody usazování, která obnáší režim předchozího povolení a mechanismus následné kontroly upravené v článku 11 zákona 3631/2008, je zaručení nepřetržitého poskytování některých základních služeb a fungování sítí považovaných za nepostradatelné pro hospodářský a společenský život v zemi, zejména pak nezbytné zásobování země energií a vodou, poskytování telekomunikačních služeb, jakož i zajištění chodu dvou největších přístavů v zemi.

               65

               V této souvislosti je třeba připomenout, že v případě podniků, které provozují činnost a poskytují veřejné služby v odvětvích ropného průmyslu, telekomunikací a energií, Soudní dvůr judikoval, že cíl zaručit bezpečnost zásobování takovými výrobky nebo dodávku takových služeb v případě krize na území dotčeného členského státu může být důvodem veřejné bezpečnosti, a může tedy případně odůvodnit překážku volného pohybu kapitálu (výše uvedený rozsudek ze dne 13. května 2003, Komise v. Španělsko, bod 71).

               66

               Soudní dvůr kromě toho již rozhodl, že sledování obecných zájmů týkajících se veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti a ochrany zdraví může případně odůvodnit některá omezení základních svobod (výše uvedený rozsudek Komise v. Itálie, bod 45 a citovaná judikatura).

               67

               Soudní dvůr však připomenul, že na cíl související se zabezpečením zásobování energií se lze odvolávat jen v případě skutečné a dostatečně závažné hrozby, kterou je dotčen základní společenský zájem (výše uvedený rozsudek ze dne 17. července 2008, Komise v. Španělsko, bod 47).

               68

               Zaprvé, pokud jde konkrétně o režim předchozího povolení, opatření této povahy se nejeví jako vhodné ani přiměřené k dosažení uváděného cíle.

               69

               Soudní dvůr rozhodl, že pouhé nabytí podílu přesahujícího 10 % základního kapitálu společnosti činné v odvětví energetiky nebo jakékoliv jiné nabytí podílu, jež umožňuje vykonávat podstatný vliv na takovou společnost, nemůže být samo o sobě v zásadě považováno za skutečnou a dostatečně závažnou hrozbu pro bezpečnost zásobování (výše uvedený rozsudek Komise v. Itálie, bod 48 a citovaná judikatura).

               70

               Účinky dotčeného režimu však nastávají ještě před tím, než společnost přijme rozhodnutí, tj. aniž je prokázáno riziko, byť potenciální, ohrožení bezpečnosti zásobování (výše uvedený rozsudek ze dne 14. února 2008, Komise v. Španělsko, bod 50).

               71

               Navíc v okamžiku vydání povolení není jisté, že lze určit a zohlednit všechny možné případy skutečných a dostatečně závažných hrozeb pro bezpečnost zásobování energiemi (výše uvedený rozsudek ze dne 17. července 2008, Komise v. Španělsko, bod 53).

               72

               Kromě toho omezení výkonu hlasovacích práv, či dokonce odmítnutí uznání těchto práv, která jsou důsledkem mechanismu stanoveného v čl. 11 odst. 1 zákona 3631/2008, se uplatní na všechna rozhodnutí, o nichž akcionáři hlasují, a nikoli jen na rozhodnutí, která mohou konkrétně ohrozit uvedený cíl zákona (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek ze dne 14. února 2008, Komise v. Španělsko, bod 47).

               73

               Pokud jde o posouzení přiměřenosti režimu předchozího povolení, Soudní dvůr již uznal takový režim za nepřiměřený z důvodu, že sledovaného cíle, a sice bezpečnosti zásobování energií, je možné dosáhnout uložením pozitivních povinností podnikům předmětného odvětví, což omezuje volný pohyb kapitálu v menší míře (výše uvedený rozsudek ze dne 14. února 2008, Komise v. Španělsko, bod 47).

               74

               V podobném kontextu, jako je kontext projednávané věci, Soudní dvůr rozhodl, že pokud dotčená vnitrostátní právní úprava vymezuje taková kritéria způsobem, který není taxativní, vyplývá z toho, že tato kritéria ponechávají orgánům široký prostor pro uvážení, který je soudy obtížně přezkoumatelný (výše uvedený rozsudek ze dne 14. února 2008, Komise v. Španělsko, bod 52).

               75

               Nejistota ohledně okolností, za kterých mohou být tyto pravomoci vykonávány, dává uvedeným pravomocem vzhledem k prostoru pro uvážení, kterým disponují vnitrostátní orgány při jejich výkonu, diskreční povahu. Takový prostor pro uvážení je ve vztahu ke sledovaným cílům nepřiměřený (výše uvedený rozsudek Komise v. Itálie, bod 52).

               76

               Ačkoliv jsou v projednávaném případě kritéria použitelná na výkon pravomoci orgánů schválit či vetovat návrh na nabytí podílů v dotčených akciových společnostech vyjmenována v čl. 11 odst. 2 zákona 3631/2008, jsou tam uvedena výslovně „příkladmo“.

               77

               Ani obecný odkaz uvedený v čl. 11 odst. 2 zákona 3631/2008 na „kritéria obecného zájmu umožňující zaručit nepřetržité poskytování služeb a fungování sítí“, ani devět hodnotících kritérií, která jsou v tomto článku vyjmenována pouze příkladmo a která se týkají především výběru strategického partnera, jenž nabídne nejlepší záruky pro trvalé zajištění nepřetržité poskytování služeb a fungování sítí, neumožňují určit specifické a objektivní okolnosti, za kterých může být uplatněna pravomoc vetovat nabytí podílů.

               78

               Navíc ustanovení uvádějící důvody, proč jsou orgány oprávněny nedat povolení k nabytí podílu v akciových společnostech strategického významu, jsou formulovány obecně a nepřesně a neumožňují zúčastněným stranám jednoznačně rozlišit jednotlivé případy, kdy může být uvedené povolení neuděleno. Tak je tomu zejména v případě výrazu „kritéria obecného zájmu umožňující zaručit nepřetržité poskytování služeb a fungování sítí“. Kromě toho oněch devět kritérií uvedených v zákoně 3631/2008 neuvádí případy skutečných a dostatečně závažných hrozeb pro bezpečnost zásobování energiemi, takže je nelze považovat za přímo související se sledovaným cílem.

               79

               Z toho vyplývá, že takový režim předchozího povolení přiznává správnímu orgánu diskreční pravomoc, která je obtížně přezkoumatelná soudy a která s sebou nese riziko diskriminace.

               80

               O mechanismu následné kontroly některých rozhodnutí dotčených akciových společností strategického významu, který je stanoven v čl. 11 odst. 3 zákona 3631/2008, Řecká republika zadruhé tvrdí, že musí být shledán přípustným, protože vykazuje podobné znaky s režimem dotčeným ve výše uvedeném rozsudku Komise v. Belgie výše, v němž Soudní dvůr dospěl k závěru, že byl odůvodněn cílem zaručení bezpečnosti zásobování energií v případě krize.

               81

               Soudní dvůr uvedl, že z bodů 49 až 52 výše uvedeného rozsudku Komise v. Belgie vyplývá, že dotčený vnitrostátní režim se vyznačoval tím, že konkrétně vyjmenovával dotčená strategická aktiva, jakož i rozhodnutí v otázkách řízení, která mohla být konkrétně zpochybněna. Konečně, zásah správního orgánu byl přísně omezen na případy, kdy byly ohroženy cíle energetické politiky. Jakékoliv rozhodnutí přijaté v tomto rámci muselo být formálně odůvodněno a podléhalo účinnému soudnímu přezkumu (výše uvedený rozsudek ze dne 13. května 2003, Komise v. Španělsko, bod 78).

               82

               Přestože má režim dotčený v projednávané věci – podobně jako režimy, které Soudní dvůr přezkoumal ve svých výše uvedených rozsudcích ze dne 13. května 2003, Komise v. Španělsko a Komise v. Itálie – povahu ex post, a je tedy méně restriktivní než režim ex ante, nelze jej odůvodnit z hlediska kritérií vyplývajících z výše uvedeného rozsudku Komise v. Belgie.

               83

               Zaprvé, pokud se jedná o rozhodnutí vyjmenovaná v čl. 11 odst. 3 písm. a) a b) zákona 3631/2008, Soudní dvůr již rozhodl, že taková rozhodnutí nejsou, na rozdíl od rozhodnutí dotčených ve věci, v níž byl vydán výše uvedený rozsudek Komise v. Belgie (bod 50), specifickými rozhodnutími v otázkách řízení, ale zásadními rozhodnutími pro chod podniku (výše uvedený rozsudek ze dne 13. května 2003, Komise v. Španělsko, bod 79).

               84

               Dále, upřesnění v písmenech b) a c) uvedeného odstavce 3, že se vztahuje na rozhodnutí, pokud „moh[ou] ohrozit poskytování služeb v odvětvích strategického významu“, anebo se týkají „rozdělení strategických složek aktiv výše uvedených podniků a základních sítí a infrastruktur nezbytných pro hospodářský a společenský život v zemi, jakož i její bezpečnost“ lze jen stěží považovat za konkrétní výčet dotčených strategických aktiv.

               85

               Konečně, i když by čl. 11 odst. 3 zákona 3631/2008 musel být chápán v tom smyslu, že právo veta, které je v něm upraveno, lze uplatnit pouze za účelem zaručení nepřetržitého poskytování služeb a fungování sítí, jak tvrdí Řecká republika, nic to nemění na tom, že v případě neupřesnění konkrétních okolností, za kterých lze tohoto práva využít, nemohou investoři vědět, kdy může dojít k jeho uplatnění.

               86

               Jak tvrdí Komise, okolnosti, za kterých lze uplatnit právo veta, jsou potenciálně početné, neurčité a neurčitelné a vnitrostátním orgánům ponechávají příliš široký prostor pro posouzení.

               87

               Je proto třeba konstatovat, že Řecká republika tím, že stanovila požadavky uvedené v čl. 11 odst. 1 ve spojení s čl. 11 odst. 2, jakož i požadavky uvedené v čl. 11 odst. 3 zákona 3631/2008, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 43 ES týkajícího se svobody usazování.

         K nákladům řízení

               88

               Podle čl. 138 odst. 1 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise náhradu nákladů řízení od Řecké republiky požadovala a Řecká republika neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Řecká republika tím, že stanovila požadavky uvedené v čl. 11 odst. 1 ve spojení s čl. 11 odst. 2, jakož i požadavky uvedené v čl. 11 odst. 3 zákona 3631/2008 o vytvoření národního fondu pro sociální soudržnost, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 43 ES týkajícího se svobody usazování.

                           2)

                           Řecké republice se ukládá náhrada nákladů řízení.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: řečtina.


title: Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 6. října 2015.#Český telekomunikační úřad v. T-Mobile Czech Republic a.s. a Vodafone Czech Republic a.s.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Nejvyšším správním soudem.#Řízení o předběžné otázce – Směrnice 2002/22/ES (směrnice o univerzální službě) – Výpočet nákladů na povinnosti univerzální služby – Zohlednění míry návratnosti vlastního kapitálu – Přímý účinek – Časová působnost.#Věc C-508/14.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (pátého senátu)
      6. října 2015 (
            *
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Směrnice 2002/22/ES (směrnice o univerzální službě) — Výpočet nákladů na povinnosti univerzální služby — Zohlednění míry návratnosti vlastního kapitálu — Přímý účinek — Časová působnost“
      Ve věci C‑508/14,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Nejvyššího správního soudu (Česká republika) ze dne 23. října 2014, došlým Soudnímu dvoru dne 13. listopadu 2014, v řízení

         Český telekomunikační úřad

      proti

         T-Mobile Czech Republic a. s.,

         Vodafone Czech Republic a. s.,

      za přítomnosti:

         O2 Czech Republic a. s., dříve Telefónica Czech Republic, a. s.,

         UPC Česká republika, s. r. o.,

      SOUDNÍ DVŮR (pátý senát),
      ve složení T. von Danwitz, předseda senátu, C. Vajda, A. Rosas (zpravodaj), E. Juhász a D. Šváby, soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      – za Český telekomunikační úřad J. Novákem, advokátem,
      – za T-Mobile Czech Republic a. s. P. Hromkem a D. Schmiedem, advokáty,
      – za O2 Czech Republic a. s., dříve Telefónica Czech Republic, a. s., M. Krejčíkem,
      – za českou vládu M. Smolkem, J. Vláčilem a T. Müllerem, jako zmocněnci,
      – za litevskou vládu D. Kriaučiūnasem a R. Dzikovičem, jako zmocněnci,
      – za Evropskou komisi P. Němečkovou a L. Nicolae, jako zmocněnkyněmi,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 12 a 13 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/22/ES ze dne 7. března 2002 o univerzální službě a právech uživatelů týkajících se sítí a služeb elektronických komunikací (směrnice o univerzální službě) (Úř. věst. L 108, s. 51; Zvl. vyd. 13/29, s. 367).

               2

               Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Českým telekomunikačním úřadem a společnostmi T‑Mobile Czech Republic a. s. (dále jen „T‑Mobile Czech Republic“) a Vodafone Czech Republic a. s. ohledně rozhodnutí tohoto úřadu ze dne 23. února 2011, kterým byla stanovena výše ztráty společnosti Telefónica Czech Republic, a. s. (dále jen Telefónica Czech Republic“), nyní O2 Czech Republic a. s. (dále jen „O2 Czech Republic“), z poskytování univerzální služby za rok 2004.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Článek 2 Aktu o podmínkách přistoupení České republiky, Estonské republiky, Kyperské republiky, Lotyšské republiky, Litevské republiky, Maďarské republiky, Republiky Malta, Polské republiky, Republiky Slovinsko a Slovenské republiky a o úpravách smluv, na nichž je založena Evropská unie (Úř. věst. 2003, L 236, s. 33; dále jen „akt o přistoupení“), stanoví, že ode dne přistoupení se ustanovení původních smluv a aktů přijatých orgány Společenství a Evropskou centrální bankou přede dnem přistoupení stávají závaznými pro nové členské státy a uplatňují se v těchto státech za podmínek stanovených v uvedených smlouvách a v tomto aktu.

               4

               V bodě 4 odůvodnění směrnice 2002/22 se uvádí, že „[z]ajišťování univerzální služby (tj. poskytování vymezeného minimálního souboru služeb všem koncovým uživatelům za dostupnou cenu) může zahrnovat poskytování některých služeb pro některé koncové uživatele za ceny, které se liší od cen, které vyplývají z běžných podmínek na trhu. Náhrady podnikům určeným k poskytování takových služeb za takových okolností však nemusí vést k narušení hospodářské soutěže za předpokladu, že budou určeným podnikům uhrazovány vzniklé zvláštní čisté náklady, a za předpokladu, že zátěž čistých nákladů bude uhrazena [získána zpět] konkurenčně neutrálním způsobem“.

               5

               Bod 18 odůvodnění uvedené směrnice zní:
               „Členské státy by měly v případě potřeby zavést mechanismy pro financování čistých nákladů na povinnosti univerzální služby v těch případech, kdy je prokázáno, že tyto povinnosti lze plnit pouze se ztrátou nebo za čisté náklady, které spadají mimo běžné obchodní standardy. Je důležité zajistit, aby se výpočet čistých nákladů na povinnosti univerzální služby prováděl řádně a aby jakékoli financování bylo prováděno s minimálními rušivými dopady na trh a podniky, a bylo slučitelné s články 87 a 88 Smlouvy.“

               6

               Článek 3 odst. 2 směrnice 2002/22 stanoví:
               „Členské státy stanoví nejúčinnější a nejvhodnější přístup, kterým budou zajišťovat provádění univerzální služby, přičemž respektují zásady objektivity, průhlednosti, nediskriminace a proporcionality. Usilují o minimalizaci narušování trhu, zejména o minimalizaci poskytování služeb za takové ceny nebo za takových podmínek, které se liší od běžných obchodních podmínek, a současně chrání veřejný zájem.“

               7

               Článek 12 téže směrnice, nadepsaný „Výpočet nákladů na povinnosti univerzální služby“, v odstavci 1 stanoví:
               „Pokud se vnitrostátní regulační orgány domnívají, že poskytování univerzální služby podle článků 3 až 10 může představovat pro podniky určené k poskytování univerzální služby nespravedlivou zátěž, vypočítají čisté náklady na její poskytování.
               Za tímto účelem vnitrostátní regulační orgány:

                        a)

                        v souladu s přílohou IV částí A vypočítají čisté náklady na povinnost poskytování univerzální služby, přičemž zohlední jakoukoli tržní výhodu, která vyplyne pro podnik určený k poskytování univerzální služby, nebo

                        b)

                        použijí čisté náklady na poskytování univerzální služby, které byly zjištěny v rámci mechanismu určování podle čl. 8 odst. 2.“

               8

               Článek 13 směrnice 2002/22, nadepsaný „Financování povinností univerzální služby“, v odstavci 1 stanoví:
               „Pokud vnitrostátní regulační orgány na základě výpočtu čistých nákladů podle článku 12 zjistí, že podnik je zatížen nespravedlivou zátěží, rozhodnou členské státy na základě žádosti určeného podniku:

                        a)

                        o zavedení mechanismu náhrady zjištěných čistých nákladů takovému podniku z veřejných prostředků za průhledných podmínek a/nebo

                        b)

                        o rozdělení čistých nákladů na povinnosti univerzální služby mezi podniky zajišťující sítě a poskytující služby elektronických komunikací.“

               9

               Příloha IV část A druhý pododstavec uvedené směrnice popisuje způsob výpočtu čistých nákladů na povinnosti univerzální služby takto:
               „Vnitrostátní regulační orgány zváží všechny prostředky k zajištění potřebné motivace podniků (určených nebo neurčených) k plnění povinností univerzální služby s ohledem na rentabilitu. Při provádění výpočtu se mají čisté náklady na povinnosti univerzální služby vypočítat jako rozdíl mezi čistými náklady určeného podniku na provoz při dodržování [plnění] povinností univerzální služby a na provoz bez povinnosti univerzální služby. Tato zásada se uplatní bez ohledu na to, zda je síť konkrétního členského státu plně rozvinuta nebo se zatím teprve rozvíjí a rozšiřuje. Důkladnou pozornost je třeba věnovat přesnému vyčíslení nákladů, kterým by se určený podnik vyhnul, kdyby neměl povinnosti univerzální služby. Výpočet čistých nákladů by měl zohlednit výhody, včetně nehmotných výhod, které má operátor univerzální služby.“

               10

               Článek 5 odst. 5 rozhodnutí Komise 2012/21/EU ze dne 20. prosince 2011 o použití čl. 106 odst. 2 Smlouvy o fungování Evropské unie na státní podporu ve formě vyrovnávací platby za závazek veřejné služby udělené určitým podnikům pověřeným poskytováním služeb obecného hospodářského zájmu (Úř. věst. 2012, L 7, s. 3) stanoví:
               „Pro účely tohoto rozhodnutí se ‚přiměřeným ziskem‘ rozumí míra návratnosti kapitálu, kterou by požadoval průměrný podnik při úvahách o tom, zda bude poskytovat službu obecného hospodářského zájmu po celou dobu pověření, s přihlédnutím k úrovni rizika. ‚Mírou návratnosti kapitálu‘ se rozumí interní míra návratnosti kapitálu, který podnik investoval během doby trvání pověření. Úroveň rizika závisí na dotčeném odvětví, typu služby a charakteru vyrovnávací platby.“

               11

               Bod 61 sdělení Komise o použití pravidel Evropské unie v oblasti státní podpory na vyrovnávací platbu udělenou za poskytování služeb obecného hospodářského zájmu (Úř. věst. 2012, C 8, s. 4) mimo jiné stanoví:
               „Mělo by se mít za to, že přiměřeným ziskem se rozumí míra návratnosti kapitálu [...], kterou by požadoval průměrný podnik zvažující, zda bude – s přihlédnutím k úrovni rizika – službu obecného hospodářského zájmu poskytovat po celou dobu trvání pověření. Úroveň rizika závisí na dotčeném odvětví, typu služby a charakteru vyrovnávacího mechanismu. Míra by se měla pokud možno stanovit s ohledem na míru návratnosti kapitálu, které se dosahuje u podobných druhů veřejných zakázek na služby za konkurenčních podmínek (například u zakázek uzavřených na základě zadávacího řízení). V odvětvích, v nichž schází podniky, které by mohly sloužit k porovnání s podnikem poskytujícím služby obecného hospodářského zájmu, lze odkázat na porovnatelné podniky z jiných členských států, v případě nutnosti i z jiných odvětví, za podmínky, že budou vzaty v úvahu zvláštní charakteristiky každého z těchto odvětví.“

               12

               V poznámce pod čarou k uvedenému bodu 61 je uvedeno: „Mírou návratnosti kapitálu se rozumí vnitřní míra návratnosti (IRR), kterou podnik získá z investovaného kapitálu během doby trvání projektu, tedy IRR / peněžní toky ze zakázky.“

         České právo

               13

               Poskytování univerzální služby a náhrady za ni bylo v roce 2004 upraveno zákonem č. 151/2000 Sb., o telekomunikacích a o změně dalších zákonů, ve znění účinném pro rok 2004 (dále jen „zákon o telekomunikacích“). Ustanovení § 31 tohoto zákona, nadepsaného „Prokazatelná ztráta“, zní:
               „(1)   Poskytovatel univerzální služby má nárok na úhradu prokazatelné ztráty.
               (2)   Prokazatelnou ztrátou se rozumí rozdíl mezi ekonomicky oprávněnými náklady, včetně přiměřeného zisku, vynaloženými držitelem telekomunikační licence na plnění povinnosti poskytovat univerzální službu, které by poskytovateli univerzální služby nevznikly, pokud by tuto povinnost neměl, a tržbami a výnosy dosaženými držitelem telekomunikační licence z plnění povinnosti poskytovat univerzální službu.
               (3)   Poskytuje-li držitel telekomunikační licence mimo univerzální službu ještě jiné telekomunikační služby nebo vykonává jiné činnosti, je povinen vést oddělenou evidenci nákladů a výnosů služeb poskytovaných v rámci univerzální služby.
               (4)   Způsob výpočtu prokazatelné ztráty, doklady, kterými musí být výpočty prokazatelné ztráty doloženy, a vymezení přiměřeného zisku stanoví prováděcí předpis.“

               14

               Na zákon o telekomunikacích navázala vyhláška Ministerstva dopravy a spojů č. 235/2001 Sb., kterou se stanoví podrobnosti o výpočtu a úhradě prokazatelné ztráty z poskytování univerzální služby držitelem telekomunikační licence. Ustanovení § 2 této vyhlášky, nadepsaného „Způsob výpočtu prokazatelné ztráty“, zní:
               „(1)   Prokazatelnou ztrátu vypočítá poskytovatel univerzální služby jako rozdíl mezi součtem tržeb a výnosů z poskytování ztrátových služeb na jedné straně a součtem ekonomicky oprávněných nákladů na poskytování těchto služeb a přiměřeného zisku na straně druhé. Výpočet prokazatelné ztráty poskytovatel univerzální služby předkládá na formuláři vydaném [Českým telekomunikačním] [ú]řadem.
               (2)   K posouzení ekonomické oprávněnosti nákladů je poskytovatel univerzální služby [Českému telekomunikačnímu] [ú]řadu povinen předkládat oddělenou evidenci nákladů a výnosů služeb poskytovaných v rámci univerzální služby podle § 34 odst. 2 písm. a) zákona [o telekomunikacích], a to do 31. května každého kalendářního roku.“

               15

               Ustanovení § 3 této vyhlášky, nadepsaného „Doklady, kterými musí být výpočty prokazatelné ztráty doloženy“, zní:
               „(1)   Poskytovatel univerzální služby předkládá [Českému telekomunikačnímu] [ú]řadu spolu s výpočtem prokazatelné ztráty za příslušný rok

                        a)

                        účetní závěrku sestavenou podle zvláštního právního předpisu,

                        b)

                        analytickou účetní evidenci nákladů a výnosů,

                        c)

                        výsledky oddělené evidence nákladů a výnosů podle § 34 odst. 2 písm. a) zákona [o telekomunikacích] a způsobů pro stanovení výše ekonomicky oprávněných nákladů. Údaje o ztrátových službách se člení podle jednotlivých nákladových a výnosových položek a podle struktury uvedené v příloze č. 1,

                        d)

                        přehled zařazení dlouhodobého hmotného a nehmotného majetku do odpisových skupin včetně použití koeficientu pro zrychlené odepisování, včetně způsobů pro přiřazení vlastního kapitálu na pořízení tohoto majetku,

                        e)

                        přehled poskytnutých slev podle druhů.

                  (2)   Poskytovatel univerzální služby umožní [Českému telekomunikačnímu] [ú]řadu na požádání ověřit údaje v rozsahu výpočtu prokazatelné ztráty včetně přiměřeného zisku, zejména z technické dokumentace, ze statistických dokladů a z prvotních účetních dokladů.
               (3)   Zúčtování prokazatelné ztráty, doklady předané poskytovatelem univerzální služby a doklady použité pro ověření výpočtu prokazatelné ztráty uchovává [Český telekomunikační] [ú]řad po dobu pěti let od konce příslušného roku.“

               16

               Ustanovení § 4 téže vyhlášky, nadepsaného „Vymezení přiměřeného zisku“, zní:
               „Přiměřený zisk se pro účely zúčtování prokazatelné ztráty určí vzhledem k účetní hodnotě vlastního kapitálu, který poskytovatel univerzální služby přiřadil na pořízení dlouhodobého hmotného a nehmotného majetku sloužícího k poskytování ztrátových služeb. Přiměřený zisk poskytovatel univerzální služby vypočítá podle postupu uvedeného v příloze č. 3.“

               17

               Příloha č. 3 vyhlášky Ministerstva dopravy a spojů č. 235/2001 Sb., nadepsaná „Výpočet přiměřeného zisku“, stanoví:

                        „1.

                        Přiměřený zisk vypočítá poskytovatel univerzální služby podle vzorce:
                        PZ = 0,145 x VJZS
                        V tomto vzorci je:
                        PZ – přiměřený zisk
                        VJZS – účetní hodnota vlastního kapitálu, který byl přiřazen na pořízení dlouhodobého hmotného a nehmotného majetku sloužícího k poskytování ztrátových služeb.

                        2.

                        Účetní hodnota vlastního kapitálu se stanoví podle právních předpisů o účetnictví.“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               18

               Dne 27. září 2010 vydal Český telekomunikační úřad rozhodnutí, ve kterém potvrdil výši ztráty z poskytování univerzální služby za rok 2004 předloženou společností Telefónica Czech Republic. Pro vyčíslení této ztráty byl do ceny čistých nákladů univerzální služby zahrnut i přiměřený zisk poskytovatele předpokládaný vnitrostátní právní úpravou platnou do 30. dubna 2005. Český telekomunikační úřad potvrdil toto rozhodnutí v řízení o rozkladu rozhodnutím ze dne 23. února 2011.

               19

               Proti tomuto rozhodnutí podaly společnosti T-Mobile Czech Republic a Vodafone Czech Republic a. s. správní žaloby u Městského soudu v Praze, který uvedené rozhodnutí zrušil pro nezákonnost z důvodu porušení směrnice 2002/22.

               20

               Podle Městského soudu v Praze byl § 31 zákona o telekomunikacích v rozporu s články 12 a 13 této směrnice, neboť české právo upravovalo určení výše ztráty a způsob výpočtu a určení prokazatelné ztráty odlišně od uvedené směrnice. Dle uvedeného soudu tedy Český telekomunikační úřad podle vnitrostátního práva nesprávně zohlednil jakoukoli ztrátu, ačkoli podle směrnice 2002/22 měla být zohledněna pouze ztráta představující „nespravedlivou zátěž“, jak upřesnil Soudní dvůr v rozsudku Komise v. Belgie (C‑222/08, EU:C:2010:583, body 35, 37, 42 a 43). Podle Městského soudu v Praze dále vnitrostátní právo neumožňovalo při určení výše ztráty zohlednit nehmotné výhody plynoucí z poskytování univerzální služby.

               21

               Městský soud v Praze dospěl k názoru, že jsou naplněny předpoklady pro přímé použití směrnice 2002/22, neboť pravidlo stanovené touto směrnicí je jasné a bezpodmínečné, přestože obsah neurčitého právního pojmu „nespravedlivá zátěž“ má být určen úvahou správního či soudního orgánu. Výklad českého práva, který by byl v souladu se směrnicí 2002/22, není podle uvedeného soudu možný, protože český právní řád Českému telekomunikačnímu úřadu neumožňuje, aby při svém rozhodování nezohlednil zahrnutí přiměřeného zisku do výše čistých nákladů na univerzální službu.

               22

               Městský soud v Praze uznal, že přímý účinek této směrnice nemůže být k tíži jednotlivce, avšak společnost Telefónica Czech Republic, ve které český stát vlastnil 51,1 %, označil za „státní entitu“ pod kontrolou státu, a tudíž podléhající přímému účinku uvedené směrnice, a určil, že směrnice 2002/22 z časového hlediska dopadá na univerzální službu poskytovanou v celém kalendářním roce 2004, tedy i v období před přistoupením České republiky k Evropské unii dne 1. května 2004.

               23

               Proti rozsudku Městského soudu v Praze podal Český telekomunikační úřad kasační stížnost u Nejvyššího správního soudu.

               24

               Jde-li o posouzení otázky, zda lze ve smyslu směrnice 2002/22 do čistých nákladů na povinnost poskytování univerzální služby zahrnout i vnitrostátním právem předpokládaný přiměřený zisk, má Nejvyšší správní soud na základě jazykového výkladu za to, že zisk, ať již je přiměřený, či nikoliv, nelze považovat za nákladovou položku podřaditelnou termínu „čistých nákladů“ na povinnost poskytování univerzální služby, jak to deklaruje a stanoví uvedená směrnice. Podle Nejvyššího správního soudu však nelze opomínat možnost, že v čistých nákladech ve smyslu uvedené směrnice jsou zohledněny i dílčí náklady „vlastního kapitálu“ vynaloženého při poskytování univerzální služby ze strany jejího poskytovatele, které byly ne zcela případně vnitrostátní právní úpravou podřazeny termínu „přiměřený zisk“. Nejvyšší správní soud tedy považuje za nutné dotázat se Soudního dvora, zda musí být články 12 a 13 směrnice 2002/22 vykládány v tom smyslu, že institut „čistých nákladů“ na poskytování univerzální služby brání tomu, aby do ceny vypočtených čistých nákladů této služby byl zahrnut i „přiměřený zisk“ poskytovatele této služby, i kdyby byl vyjádřený ve formě nákladů na kapitálové investice ve výši 14,5 % z účetní hodnoty vlastního kapitálu.

               25

               Za těchto podmínek se Nejvyšší správní soud rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Je třeba články 12 a 13 [směrnice 2002/22] vykládat v tom smyslu, že zde zakotvený institut ‚čistých nákladů‘ na poskytování této služby brání tomu, aby do ceny zjištěných čistých nákladů této služby byl zahrnut i ‚přiměřený zisk‘ jejího poskytovatele?

                        2)

                        V případě kladné odpovědi na první otázku, mají tato ustanovení směrnice 2002/22 (články 12 a 13) přímý účinek?

                        3)

                        Mají-li články 12 a 13 směrnice 2002/22 přímý účinek, lze se tohoto účinku dovolávat vůči obchodní společnosti, v níž členský stát drží (kontroluje) 51 % akcií – zde společnost O2 Czech Republic a. s. (jde o ‚státní entitu‘), či nikoliv?

                        4)

                        V případě kladných odpovědí na otázky 1 až 3, lze směrnici 2002/22 aplikovat i na vztahy vzniklé v období předcházejícím přistoupení České republiky k Evropské unii (od 1. 1. 2004 do 30. 4. 2004)?“

         K předběžným otázkám

         K první otázce

               26

               Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda musí být články 12 a 13 směrnice 2002/22 vykládány v tom smyslu, že brání tomu, aby byl do čistých nákladů na povinnost poskytování univerzální služby zahrnut „přiměřený zisk“ poskytovatele této služby.

               27

               Společnosti T-Mobile Czech Republic a O2 Czech Republic, které se domnívají, že se otázky položené předkládajícím soudem netýkají podstatné části sporu v původním řízení, navrhují Soudnímu dvoru několik dalších otázek týkajících se mimo jiné vymezení položek, jež mohou být zahrnuty do čistých nákladů na povinnost poskytování univerzální služby, a určení „nespravedlivé zátěže“, kterou nese podnik určený k poskytování univerzální služby.

               28

               Předložit věc Soudnímu dvoru přísluší podle článku 267 SFEU vnitrostátnímu soudu, a nikoli účastníkům sporu v původním řízení. Možnost určení otázek, které budou předloženy Soudnímu dvoru, je tedy přiznána pouze vnitrostátnímu soudu a tito účastníci nemohou jejich obsah měnit (viz zejména rozsudek Singer, 44/65, EU:C:1965:122, s. 1198, a v tomto smyslu rozsudek Santesteban Goicoechea, C‑296/08 PPU, EU:C:2008:457, bod 46).

               29

               Odpovědět na návrhy na změnu otázek uplatněné účastnicemi původního řízení by mimoto bylo neslučitelné s úlohou svěřenou Soudnímu dvoru článkem 267 SFEU, jakož i s povinností Soudního dvora zajistit vládám členských států a zúčastněným stranám možnost předložit vyjádření podle článku 23 statutu Soudního dvora Evropské unie vzhledem k tomu, že podle tohoto ustanovení jsou zúčastněným stranám oznamována pouze předkládací rozhodnutí (viz zejména rozsudek Phytheron International, C‑352/95, EU:C:1997:170, bod 14, a v tomto smyslu rozsudek Santesteban Goicoechea, C‑296/08 PPU, EU:C:2008:457, bod 47).

               30

               Ze samotného znění předkládacího rozhodnutí, které bylo oznámeno všem zúčastněným uvedeným v článku 23 statutu Soudního dvora, v daném případě vyplývá, že se Nejvyšší správní soud táže Soudního dvora na princip zohledňování návratnosti vlastního kapitálu investovaného podnikem určeným k poskytování univerzální služby pro účely určení výše čistých nákladů na povinnost poskytování univerzální služby, neboť potřebuje vodítka k tomu, aby mohl rozhodnout, zda může být tato návratnost vlastního kapitálu zohledněna, je-li stanovena ve výši 14,5 % z účetní hodnoty vlastního kapitálu investovaného tímto podnikem.

               31

               Předkládající soud se naproti tomu nezmínil o potřebě odpovědi na další otázky, které se týkají vymezení položek, jež mohou být zahrnuty do čistých nákladů na povinnost poskytování univerzální služby, nebo „nespravedlivé zátěže“, kterou nese podnik určený k poskytování univerzální služby.

               32

               Proto je třeba podat odpověď na první otázku položenou předkládajícím soudem, nikoli však zároveň na nové otázky navržené společnostmi T‑Mobile Czech Republic a O2 Czech Republic.

               33

               Podle článků 12 a 13 směrnice 2002/22 je k určení výše náhrady, která případně náleží podniku určenému k poskytování univerzální služby, zapotřebí na prvním místě vypočítat čisté náklady na povinnost poskytování univerzální služby nesené podnikem určeným k jejímu poskytování a následně – pokud vnitrostátní regulační orgány zjistí, že podnik je zatížen nespravedlivou zátěží – tyto orgány rozhodnou o zavedení mechanismu náhrady zjištěných čistých nákladů takovému podniku nebo o rozdělení čistých nákladů na povinnosti univerzální služby mezi podniky zajišťující sítě a poskytující služby elektronických komunikací.

               34

               Podle přílohy IV části A druhého pododstavce směrnice 2002/22 se při provádění výpočtu mají čisté náklady na povinnosti univerzální služby vypočítat jako rozdíl mezi čistými náklady určeného podniku na provoz při plnění povinností univerzální služby a na provoz bez povinnosti univerzální služby. Jak uznali všichni zúčastnění, kteří Soudnímu dvoru předložili vyjádření, náklady cizího či vlastního kapitálu musí být pro účely tohoto výpočtu zohledněny, musel-li si určený podnik obstarat kapitál na uskutečnění investic nezbytných pro poskytování univerzální služby.

               35

               V tomto ohledu není důležité, že je tato položka čistých nákladů uváděna v předmětné vnitrostátní právní úpravě pod označením „přiměřený zisk“, neboť představuje skutečně náklady, které nese poskytovatel univerzální služby.

               36

               Směrnice 2002/22 sice neobsahuje žádnou výslovnou zmínku o možnosti zahrnout náklady vlastního kapitálu či „přiměřený zisk“ do výpočtu čistých nákladů, které nese podnik poskytující univerzální služby, nicméně teleologickým výkladem této směrnice lze k takovému závěru dospět.

               37

               Článek 3 odst. 2 směrnice 2002/22 klade důraz na nutnost zajišťovat provádění univerzální služby s využitím nejúčinnějšího přístupu, kterým bude minimalizováno narušování trhu. Jak je uvedeno v bodě 4 odůvodnění této směrnice, zajišťování univerzální služby může zahrnovat poskytování některých služeb pro některé koncové uživatele za ceny, které se liší od cen, které vyplývají z běžných podmínek na trhu. Proto unijní normotvůrce předpokládal, jak vyplývá z bodu 18 odůvodnění této směrnice, že by členské státy měly v případě potřeby zavést mechanismy pro financování čistých nákladů na povinnosti univerzální služby v těch případech, kdy je prokázáno, že tyto povinnosti lze plnit pouze se ztrátou nebo za čisté náklady, které spadají mimo běžné obchodní standardy (viz rozsudek Base a další, C‑389/08, EU:C:2010:584, bod 34).

               38

               Náklady investovaného kapitálu jsou součástí souhrnu nákladů vynaložených podnikem působícím v rámci běžných obchodních standardů. Musí tedy být také zahrnuty do výpočtu čistých nákladů na povinnosti univerzální služby, aby podnik určený k poskytování univerzální služby mohl získat zpět vzniklé zvláštní čisté náklady, aniž by se odchýlil od běžných obchodních standardů nebo utrpěl ztrátu.

               39

               Jak mimoto vyplývá z bodu 18 odůvodnění směrnice 2002/22, jakékoli financování poskytnuté za účelem vyrovnání čistých nákladů vyplývajících z povinností univerzální služby musí být slučitelné s články 107 SFEU a 108 SFEU. Jak uvádí Evropská komise, výklad pojmu „čisté náklady“ ve smyslu této směrnice tedy musí brát ohled na pravidla posuzování vyrovnávacích plateb za služby obecného hospodářského zájmu na základě článku 107 SFEU.

               40

               Soudní dvůr již v tomto ohledu rozhodl, že vyrovnání představující protihodnotu k úkonům prováděným podniky-příjemci při plnění povinností v oblasti veřejných služeb nemůže přesáhnout to, co je nezbytné pro pokrytí všech nebo části nákladů vynaložených za účelem plnění těchto povinností, při zohlednění souvisejících příjmů a s ohledem na přiměřený zisk v souvislosti s plněním těchto povinností (obdobně viz rozsudek Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg, C‑280/00, EU:C:2003:415, bod 92).

               41

               Pokud jde o metodu posuzování návratnosti vlastního kapitálu, kterou je třeba zohlednit, z bodu 18 odůvodnění směrnice 2002/22 vyplývá, že výpočet čistých nákladů na povinnosti univerzální služby musí být prováděn řádně a jakékoli financování musí být prováděno s minimálními rušivými dopady na trh a podniky. Odměna za kapitál by proto měla být potřebná a přiměřená, měla by být přímo vázána na investici uskutečněnou za účelem poskytování univerzální služby a neměla by vést k nadměrné náhradě ve prospěch daného poskytovatele.

               42

               Jak uvedly Český telekomunikační úřad a Komise, bod 61 sdělení Komise o použití pravidel Evropské unie v oblasti státní podpory na vyrovnávací platbu udělenou za poskytování služeb obecného hospodářského zájmu a čl. 5 odst. 5 rozhodnutí 2012/21 poskytují vodítka ke způsobu posuzování „přiměřeného zisku“ odpovídajícího míře návratnosti kapitálu. Toto sdělení sice není závaznou právní normou, může však sloužit jako zdroj inspirace pro účely výkladu pojmu „čisté náklady“ ve smyslu směrnice 2002/22.

               43

               Podle bodu 61 uvedeného sdělení a čl. 5 odst. 5 rozhodnutí 2012/21 je třeba „přiměřeným ziskem“ rozumět míru návratnosti kapitálu, kterou by požadoval průměrný podnik zvažující, zda bude – s přihlédnutím k úrovni rizika – službu obecného hospodářského zájmu poskytovat po celou dobu trvání pověření. Úroveň rizika závisí na dotčeném odvětví, typu služby a charakteru vyrovnávacího mechanismu. Touto mírou návratnosti se rozumí interní míra návratnosti kapitálu, který podnik investoval během doby trvání pověření. Tato míra může být určena s odkazem na porovnatelné podniky.

               44

               Vnitrostátnímu soudu přísluší, aby ve světle těchto jednotlivých skutečností ověřil, zda roční míra návratnosti použitá ve vnitrostátní právní úpravě odpovídá kritériím obsaženým v bodech 40 až 43 tohoto rozsudku, je-li stanovena paušálně ve výši 14,5 % z účetní hodnoty vlastního kapitálu investovaného podnikem určeným k poskytování univerzální služby.

               45

               Na první otázku je proto třeba odpovědět tak, že články 12 a 13 směrnice 2002/22 musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání tomu, aby byl do čistých nákladů na povinnost poskytování univerzální služby zahrnut „přiměřený zisk“ poskytovatele této služby, jejž tvoří míra návratnosti vlastního kapitálu, kterou by požadoval podnik srovnatelný s poskytovatelem univerzální služby zvažující, zda bude s přihlédnutím k úrovni rizika službu obecného hospodářského zájmu poskytovat po celou dobu trvání pověření.

         Ke druhé a třetí otázce

               46

               Jelikož je možné, že předkládající soud po ověření, které mu přísluší provést v souladu s bodem 44 tohoto rozsudku, shledá, že předmětná vnitrostátní právní úprava neodpovídá kritériím poskytnutým v odpovědi na první otázku, je třeba podat odpověď na druhou a třetí otázku předkládajícího soudu, jejichž podstatou je, zda musí být články 12 a 13 směrnice 2002/22 vykládány v tom smyslu, že mají přímý účinek, a pokud ano, zda se jich lze dovolávat vůči obchodní společnosti, ve které členský stát drží 51 % akcií.

               47

               Podle ustálené judikatury nemůže směrnice sama o sobě zakládat jednotlivcům povinnosti, ale pouze práva. V důsledku toho se jednotlivec nemůže dovolávat směrnice proti členskému státu, pokud se jedná o povinnost státu, která je přímo spojena se splněním jiné povinnosti, jež přísluší na základě této směrnice třetí osobě (viz rozsudek Wells, C‑201/02, EU:C:2004:12, bod 56 a citovaná judikatura, a rozsudek Arcor a další, C‑152/07 až C‑154/07, EU:C:2008:426, bod 35).

               48

               Naproti tomu samotné negativní dopady na práva třetích osob, i když jsou tyto důsledky určité, nejsou důvodem pro to, aby bylo jednotlivci bráněno dovolávat se ustanovení směrnice proti dotčenému členskému státu (viz rozsudek Wells, C‑201/02, EU:C:2004:12, bod 57 a citovaná judikatura, a rozsudek Arcor a další, C‑152/07 až C‑154/07, EU:C:2008:426, bod 36).

               49

               Ve věci v původním řízení je spor předložený předkládajícímu soudu sporem mezi soukromými osobami a dotyčným členským státem jednajícím prostřednictvím vnitrostátního regulačního úřadu, který vydal napadené rozhodnutí.

               50

               Je tedy třeba konstatovat, že společnost O2 Czech Republic je ve vztahu ke sporu předloženému předkládajícímu soudu třetí osobou a může být vystavena pouze negativním dopadům, jež nelze považovat za povinnosti uložené na základě směrnic uplatněných před předkládajícím soudem. Z toho plyne, že otázka, zda je tento podnik státní entitou, je bezvýznamná.

               51

               S ohledem na výše uvedené je třeba zkoumat, zda články 12 a 13 směrnice 2002/22 splňují podmínky přímého účinku.

               52

               V tomto ohledu z ustálené judikatury vyplývá, že ve všech případech, kdy se ustanovení směrnice z hlediska obsahu jeví jako bezpodmínečná a dostatečně přesná, jsou jednotlivci oprávněni dovolávat se jich před vnitrostátními soudy vůči členskému státu, jestliže ji provedl nesprávně (viz rozsudek Pfeiffer a další, C‑397/01 až C‑403/01, EU:C:2004:584, bod 103 a citovaná judikatura, a rozsudek Arcor a další, C‑152/07 až C‑154/07, EU:C:2008:426, bod 40).

               53

               Články 12 a 13 směrnice 2002/22 přitom tato kritéria splňují, neboť jasně uvádějí, že případné financování povinností univerzální služby musí být prováděno na základě výpočtu čistých nákladů, které je třeba vykládat tak, že zahrnují i „přiměřený zisk“ odpovídající míře návratnosti kapitálu, a tato povinnost není vázána na žádnou podmínku. I když směrnice 2002/22 ponechává vnitrostátním regulačním orgánům určitý prostor pro uvážení při uplatňování těchto ustanovení, nemá tato okolnost vliv na přesnou a bezpodmínečnou povahu povinnosti vyplývající z těchto ustanovení (obdobně viz rozsudek GMAC UK, C‑589/12, EU:C:2014:2131, body 29, 30 a 32).

               54

               Z výše uvedeného vyplývá, že na druhou a třetí otázku je třeba odpovědět tak, že články 12 a 13 směrnice 2002/22 musí být vykládány v tom smyslu, že mají přímý účinek a jednotlivci se jich mohou přímo dovolávat před vnitrostátním soudem ke zpochybnění rozhodnutí vnitrostátního regulačního orgánu.

         Ke čtvrté otázce

               55

               Podstatou čtvrté otázky předkládajícího soudu je, zda musí být směrnice 2002/22 vykládána v tom smyslu, že se pro účely určení výše čistých nákladů na povinnosti univerzální služby poskytované určeným podnikem použije na období před přistoupením České republiky k Unii, tj. v rámci roku 2004 na období od 1. ledna do 30. dubna.

               56

               Článek 2 aktu o přistoupení stanoví, že ode dne přistoupení se ustanovení původních smluv a aktů přijatých orgány Společenství a Evropskou centrální bankou přede dnem přistoupení stávají závaznými pro nové členské státy a uplatňují se v těchto státech za podmínek stanovených v uvedených smlouvách a v tomto aktu.

               57

               Jak přitom zdůraznila Komise, uvedený akt neobsahuje zvláštní ustanovení o použití článků směrnice 2002/22 před přistoupením dotyčných členských států.

               58

               Jelikož taková ustanovení neexistují, je směrnice 2002/22 pro Českou republiku použitelná ode dne jejího přistoupení k Unii v souladu s články 2, 53 a 54 aktu o přistoupení (v tomto smyslu viz rozsudek Saldanha a MTS, C‑122/96, EU:C:1997:458, bod 14, usnesení Pannon, C‑143/09, EU:C:2009:564, bod 17, rozsudek Elektrownia Pątnów II, C‑441/08, EU:C:2009:698, bod 32, a usnesení RANI Slovakia, C‑298/09, EU:C:2010:343, bod 38).

               59

               Z toho plyne, že směrnice 2002/22 musí být vykládána v tom smyslu, že se pro účely určení výše čistých nákladů na povinnosti univerzální služby poskytované určeným podnikem nepoužije na období před přistoupením České republiky k Unii, tj. v rámci roku 2004 na období od 1. ledna do 30. dubna.

         K nákladům řízení

               60

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:

                     1) Články 12 a 13 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/22/ES ze dne 7. března 2002 o univerzální službě a právech uživatelů týkajících se sítí a služeb elektronických komunikací (směrnice o univerzální službě) musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání tomu, aby byl do čistých nákladů na povinnost poskytování univerzální služby zahrnut „přiměřený zisk“ poskytovatele této služby, jejž tvoří míra návratnosti vlastního kapitálu, kterou by požadoval podnik srovnatelný s poskytovatelem univerzální služby zvažující, zda bude s přihlédnutím k úrovni rizika službu obecného hospodářského zájmu poskytovat po celou dobu trvání pověření.

                     2) Články 12 a 13 směrnice 2002/22 musí být vykládány v tom smyslu, že mají přímý účinek a jednotlivci se jich mohou přímo dovolávat před vnitrostátním soudem ke zpochybnění rozhodnutí vnitrostátního regulačního orgánu.

                     3) Směrnice 2002/22 musí být vykládána v tom smyslu, že se pro účely určení výše čistých nákladů na povinnosti univerzální služby poskytované určeným podnikem nepoužije na období před přistoupením České republiky k Evropské unii, tj. v rámci roku 2004 na období od 1. ledna do 30. dubna.

                     Podpisy.

            (
            *
         )   Jednací jazyk: čeština.


Rozsudek Tribunálu (osmého senátu) ze dne 7. února 2013. # AMC-Representações Têxteis Lda proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška obrazové známky Společenství METRO KIDS COMPANY - Starší mezinárodní obrazová ochranná známka METRO - Relativní důvod pro zamítnutí - Nebezpečí záměny - Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009. # Věc T-50/12.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 4. června 2002. # Komise Evropských společenství proti Portugalské republice. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-367/98.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 17. prosince 1987. # Komise Evropských společenství proti Lucemburskému velkovévodství. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc 315/85.


Rozsudek Tribunálu (sedmého senátu) ze dne 18. června 2013. # Rocket Dog Brands LLC proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Věc T-338/12.


title: Rozsudek Tribunálu (prvního senátu) ze dne 2. října 2012.#Elettronica e sistemi per automazione (ELE.SI.A) SpA v. Evropská komise.#Rozhodčí doložka – Šestý víceletý rámcový program Evropského společenství pro výzkum, technický rozvoj a demonstrace přispívajícího k vytvoření Evropského výzkumného prostoru a k inovacím (2002 – 2006) – Smlouva o uskutečnění projektu ‚I‑Way, Intelligent, co operative system in cars for road safety‘ – Ukončení smlouvy – Návrh na vrácení vyplaceného finančního příspěvku – Úroky z prodlení – Žaloba směřující k získání celého požadovaného finančního příspěvku a zpochybnění návrhu na vrácení příspěvku – Vzájemná žaloba.#Věc T‑312/10.

text:
      Rozsudek Tribunálu (prvního senátu) ze dne 2. října 2012 – ELE.SI.A v. Komise
      (Věc T-312/10)
      „Rozhodčí doložka – Šestý víceletý rámcový program Evropského společenství pro výzkum, technický rozvoj a demonstrace přispívajícího k vytvoření
         Evropského výzkumného prostoru a k inovacím (2002–2006) – Smlouva o uskutečnění projektu ‚I-Way, Intelligent, co operative system in cars for road safety‘ – Ukončení smlouvy – Návrh na vrácení vyplaceného finančního příspěvku – Úroky z prodlení – Žaloba směřující k získání celého požadovaného finančního příspěvku a zpochybnění návrhu na vrácení příspěvku – Vzájemná žaloba“

      1.                     Soudní řízení – Návrh na zahájení řízení – Formální požadavky – Stručný popis dovolávaných žalobních důvodů – Žalobní důvod,
            který není provázen žádným upřesněním umožňujícím posoudit jeho opodstatněnost – Nepřípustnost [Jednací řád Tribunálu, čl. 44
            odst. 1 písm. c)] (viz bod 76)
      2.                     Rozpočet Evropské unie – Finanční pomoc Unie – Povinnost příjemce dodržet podmínky udělení pomoci – Smlouva uzavřená v rámci
            zvláštního programu pro výzkum, technický rozvoj a demonstrace – Postup ověřování pochybení – Audit, který se týká účetních
            a řídících zásad, uskutečněný společně zaměstnanci Komise a externími poradci – Povinnost zajistit vyslýchaným zaměstnancům
            asistenci překladatele – Neexistence – Audit, který nespadá do působnosti nařízení č. 2185/96 (Nařízení Rady č. 2185/96) (viz
            body 77–93)
      3.                     Soudní řízení – Předložení věci Tribunálu na základě rozhodčí doložky – Smlouva uzavřená v rámci zvláštního programu pro výzkum,
            technický rozvoj a demonstrace – Vypovězení smlouvy z důvodu pochybení ze strany smluvního partnera – Žádosti o vrácení vyplaceného
            finančního příspěvku a úroků z prodlení – Žaloba znějící na získání požadovaného finančního příspěvku v plném rozsahu a na
            zpochybnění žádosti o vrácení – Protinávrh – Konstatování nedodržení podmínek vyplývajících ze smlouvy – Právo Komise na vrácení
            zálohy zvýšené o úroky (Článek 27 SFEU) (viz body 103–123, 153–158)
      Předmět

               Návrh na zaplacení finančního příspěvku, na který má žalobkyně údajně nárok na základě smlouvy č. 27195 uzavřené dne 13. prosince
                  2005 mezi Komisí a žalobkyní o uskutečnění projektu „I-Way, Intelligent co-operative system in cars for road safety“, jakož
                  i vzájemná žaloba na vrácení části vyplaceného finančního příspěvku a zaplacení úroků z prodlení

            Výrok

                  1)

                  	Žaloba podaná společností Elettronica e sistemi per automazione (ELE.SI.A) SpA se zamítá.

                  2)

                  	Společnosti ELE.SI.A se ukládá, aby Evropské komisi zaplatila částku 184 129,74 eur zvýšenou o úroky z prodlení ode dne 18. května
                     2010, jakož i částku 7 344,46 EUR zvýšenou o úroky z prodlení ode dne 18. června 2010.

                  3)

                  	Společnosti ELE.SI.A se ukládá náhrada nákladů řízení.


title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 7. června 2007. # Jacques Wunenburger proti Komisi Evropských společenství. # Kasační opravný prostředek - Veřejná služba - Povýšení - Výběrové řízení - Zamítnutí žádosti navrhovatele - Propuštění z pracovního místa - Povinnost odůvodnění - Nesprávné právní posouzení - Vzájemný kasační opravný prostředek - Předmět sporu - Právní zájem na pokračování v řízení. # Věc C-362/05 P.

text:
      ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      7. června 2007
      Věc C-362/05 P
      Jacques Wunenburger
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Kasační opravný prostředek – Veřejná služba – Povýšení – Výběrové řízení – Zamítnutí žádosti navrhovatele – Propuštění z pracovního místa – Povinnost odůvodnění – Nesprávné právní posouzení – Vzájemný kasační opravný prostředek – Předmět sporu – Právní zájem na pokračování v řízení“
      Předmět: Kasační opravný prostředek podaný proti rozsudku Soudu prvního stupně Evropských společenství ze dne 5. července 2005, Wunenburger
         v. Komise (T-370/03, Sb. VS s. I‑A‑189 a II‑853) a směřující ke zrušení tohoto rozsudku.

      Rozhodnutí: Zamítnutí hlavního kasačního opravného prostředku podaného J. Wunenburgerem a vzájemného kasačního opravného prostředku podaného
         Komisí.

      Shrnutí
      1.        Kasační opravný prostředek – Předmět
      (Statut Soudního dvora, čl. 56 druhý pododstavec)
      2.        Žaloba na neplatnost – Zastarání napadeného aktu v průběhu řízení – Žaloba, která se nestala bezpředmětnou, pokud nedošlo
            ke zrušení napadeného aktu
      (Článek 230 ES a čl. 233 první pododstavec ES; služební řád, článek 29)
      1.        Jelikož podle čl. 56 druhého pododstavce statutu Soudního dvora může opravný prostředek podat kterýkoli účastník řízení, jehož
         návrhovému žádání nebylo zcela nebo zčásti vyhověno, kasační opravný prostředek podaný proti rozsudku Soudu je přípustný v
         rozsahu, v němž Soud zamítl námitku nepřípustnosti nebo námitku nevydání rozhodnutí ve věci samé a to i když žaloba byla nakonec
         zamítnuta jako neopodstatněná. Není totiž namístě s ohledem na toto ustanovení rozlišovat, zda námitka vznesená před Soudem
         a jím zamítnutá směřuje k tomu, aby žaloba byla odmítnuta, protože je nepřípustná, nebo aby byla zamítnuta, protože je bezpředmětná,
         protože se jedná o dvě námitky a překážky řízení, které v případě, že uspějí, brání Soudu, aby rozhodl ve věci samé.

      2.        Zastarání aktu napadeného v žalobě na neplatnost, k němuž došlo v průběhu řízení, nevede samo o sobě k tomu, že soudu Společenství
         vzniká povinnost rozhodnout o nevydání rozhodnutí ve věci samé pro neexistenci předmětu nebo právního zájmu na pokračování
         v řízení ke dni vydání rozsudku. Spor má tak nadále svůj předmět, pokud akt nepříznivě zasahující do právního postavení není
         formálně zrušen a navrhovatel může mít nadále svůj právní zájem na navržení jeho zrušení, aby bylo možné zabránit tomu, že
         protiprávnost, kterou je tento akt údajně postižen, se zopakuje v budoucnu. Takový právní zájem vyplývá z čl. 233 prvního
         pododstavce ES, podle něhož orgány, jejichž akt byl prohlášen za neplatný, jsou povinny přijmout opatření vyplývající z rozsudku.
         Tento právní zájem může nicméně existovat pouze tehdy, pokud se tvrzená protiprávnost může opakovat v budoucnu bez ohledu
         na okolnosti věci, ve které navrhovatel podal žalobu.

      Tomu tak je v případě žaloby na neplatnost podané úředníkem proti zamítnutí žádosti o volné pracovní místo a proti jmenování
         jiného úředníka, pokud správní orgán v průběhu řízení přistoupil k propuštění z tohoto pracovního místa podle článku 50 služebního
         řádu a k zorganizování nového výběrového řízení, čímž učinil napadené akty zastaralými v rozsahu, v němž navrhovatel zpochybňuje
         řízení, které vedlo k přijetí původního jmenování. Na rozdíl od meritorního posouzení jednotlivých žádostí o pracovní místo
         určené k obsazení se totiž podmínky výběrového řízení mohou v budoucnu opakovat v rámci obdobných řízení, takže navrhovatel
         má z hlediska příštích žádostí o taková pracovní místa, jako je dotčené pracovní místo, nadále právní zájem na pokračování
         v řízení proti napadeným rozhodnutím.