title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 2. října 2008.#Komise Evropských společenství proti Italské republice.#Nesplnění povinnosti státem - Veřejné zakázky na dodávky - Směrnice 93/36/EHS - Zadávání veřejných zakázek bez předchozího zveřejnění vyhlášení - Lehké vrtulníky pro potřebu policejních sil a národních požárních sborů.#Věc C-157/06.

text:
      Věc C-157/06
      Komise Evropských společenství
      v.
      Italská republika
      „Nesplnění povinnosti státem – Veřejné zakázky na dodávky – Směrnice 93/36/EHS – Zadávání veřejných zakázek bez předchozího zveřejnění vyhlášení – Lehké vrtulníky pro potřebu policejních sil a národních požárních sborů“
      Shrnutí rozsudku
      Sbližování právních předpisů – Postupy při zadávání veřejných zakázek na dodávky – Směrnice 93/36 – Odchylky od společných
            pravidel – Striktní výklad – Ochrana základních bezpečnostních zájmů členského státu
      ?Článek 296 odst. 1 písm. b) ES; směrnice Rady 93/36, čl. 2 odst. 1 písm. b) a články 3, 6 a 9?

      Členský stát, který přijal vnitrostátní právní úpravu, kterou byla schválena odchylka od právní úpravy Společenství v oblasti
         veřejných zakázek na dodávky za účelem nákupu lehkých vrtulníků určených pro policejní síly a národní požární sbory, aniž
         byla splněna některá z podmínek, které mohou takovouto odchylku odůvodnit, neplní povinnosti, které pro něho vyplývají ze
         směrnice 93/36 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na dodávky, a zejména z čl. 2 odst. 1 písm. b) a článků
         6 a 9 této směrnice.

      Co se týče legitimních požadavků národního zájmu stanovených čl. 296 odst. 1 písm. b) ES, může totiž každý členský stát učinit
         opatření, která považuje za nezbytná k ochraně podstatných zájmů své bezpečnosti a která jsou spjata s výrobou zbraní, střeliva
         a válečného materiálu nebo obchodem s nimi, ale vždy za podmínky, že tato opatření nepříznivě neovlivní podmínky hospodářské
         soutěže na společném trhu s výrobky, které nejsou určeny výlučně k vojenským účelům.

      Ze znění uvedeného ustanovení vyplývá, že dotčené výrobky musí být určeny výlučně k vojenským účelům. Z toho vyplývá, že nákup
         zařízení, jehož využití k vojenským účelům je málo pravděpodobné, musí nezbytně splňovat pravidla o zadávání veřejných zakázek.
         Je-li přitom nesporné, že právní úprava se týká vrtulníků, jejichž civilní využití je jisté, zatímco jejich vojenský účel
         je pouze případný, dotyčný členský stát se nemůže k odůvodnění vnitrostátní právní úpravy povolující využití vyjednávacího
         řízení k nákupu uvedených vrtulníků účinně dovolávat čl. 296 odst. 1 písm. b) ES, na který odkazuje článek 3 směrnice 93/36.

      Uplatnění čl. 2 odst. 1 písm. b) směrnice 93/36 na nákup předmětných vrtulníků se mimoto jeví jako nepřiměřené vzhledem k
         cíli, jímž je zabránění prozrazení citlivých informací týkajících se jejich výroby, jelikož dotyčný členský stát neprokázal,
         že takového cíle nemohlo být dosaženo v rámci takového výběrového řízení, jaké je stanoveno touto směrnicí. Z toho vyplývá,
         že pouhé tvrzení, že dotčené dodávky jsou prohlášeny za tajné, že jsou doprovázeny zvláštními bezpečnostními opatřeními nebo
         že je nezbytné, aby byly vyňaty z pravidel Společenství za účelem ochrany základních bezpečnostních zájmů státu, nepostačuje
         k prokázání, že skutečně existují výjimečné okolnosti odůvodňující výjimky stanovené v čl. 2 odst. 1 písm. b) směrnice 93/36.

      (viz body 25–28, 31–34, výrok 1)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      2. října 2008 (*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Veřejné zakázky na dodávky – Směrnice 93/36/EHS – Zadávání veřejných zakázek bez předchozího zveřejnění vyhlášení – Lehké vrtulníky pro potřebu policejních sil a národních požárních sborů“
      Ve věci C‑157/06,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 23. března 2006,
      Komise Evropských společenství, zastoupená X. Lewisem a D. Recchia, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

       žalobkyně,
      proti
      Italské republice, zastoupené I. M. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s G. Fiengem, avvocato dello Stato, s adresou pro účely doručování
         v Lucemburku,

       žalované,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení L. Bay Larsen, předseda šestého senátu, zastupující předseda druhého senátu, K Schiemann, J. Makarczyk (zpravodaj),
         J.-C. Bonichot a C. Toader, soudci,

      generální advokát: M. Poiares Maduro,
      vedoucí soudní kanceláře: B. Fülöp, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 15. května 2008,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Italská republika tím, že přijala nařízení
         ministra vnitra č. 558/A/04/03/RR ze dne 11. července 2003 (dále jen „ministerské nařízení“), kterým byla schválena odchylka
         od právní úpravy Společenství v oblasti veřejných zakázek na dodávky za účelem nákupu lehkých vrtulníků určených pro policejní
         síly a národní požární sbory, aniž byla splněna některá z podmínek, které mohou takovouto odchylku odůvodnit, porušila povinnosti,
         které pro ni vyplývají ze směrnice Rady 93/36/EHS ze dne 14. června 1993 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek
         na dodávky (Úř. věst. L 199, s. 1; Zvl. vyd. 06/02, s. 110), a zejména z čl. 2 odst. 1 písm. b) a článků 6 a 9 této směrnice.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      2        Článek 2 odst. 1 písm. b) směrnice 93/36 stanoví následující:

      „1.      Tato směrnice se nevztahuje na:
      […]
      b)      zakázky na dodávky, které jsou prohlášeny za tajné nebo jejichž provádění musí podle právních a správních předpisů platných
         v daných členských státech doprovázet zvláštní bezpečnostní opatření nebo pokud to vyžaduje ochrana základních bezpečnostních
         zájmů členského státu.“

      3        Článek 3 téže směrnice stanoví:

      „Aniž jsou dotčeny články 2 a 4 a čl. 5 odst. 1, vztahuje se tato směrnice na všechny výrobky, na které se vztahuje článek
         1 písm. a), včetně těch, na které se vztahují zakázky zadané zadavateli v oblasti obrany, s výjimkou výrobků, na něž se vztahuje
         čl. [296] odst. 1 písm. b) [ES].“

      4        Článek 6 této směrnice stanoví:

      „1. Při zadávání veřejných zakázek na dodávky použijí zadavatelé postupy, jež jsou stanoveny v čl. 1 písm. d), e) a f) v případech,
         které jsou uvedeny níže.

      2.      Zadavatelé mohou zadávat zakázky na dodávky ve vyjednávacím řízení, pokud nejsou v otevřeném nebo omezeném řízení podány řádné
         nabídky nebo v případě nabídek, které jsou nepřijatelné podle vnitrostátních předpisů, které jsou v souladu s ustanoveními
         hlavy IV, pokud se původní podmínky zakázky podstatně nezmění. Zadavatelé zveřejní v těchto případech vyhlášení veřejné zakázky,
         pokud nezahrnou do tohoto vyjednávacího řízení všechny podniky, které splňují kritéria článků 20 až 24, a které v průběhu
         předcházejícího otevřeného nebo omezeného řízení podaly nabídky v souladu s formálními požadavky výběrového řízení.

      3.      Zadavatelé mohou zadat zakázky na dodávky ve vyjednávacím řízení bez předchozího zveřejnění vyhlášení zakázky v těchto případech:
      a)      pokud nejsou v otevřeném nebo omezeném řízení podány nabídky nebo vhodné nabídky, pokud se původní podmínky zakázky podstatně
         nezmění a za předpokladu, že je podána zpráva Komisi;

      b)      pokud jsou dané výrobky vyráběny čistě pro účely výzkumu, pokusu, studia či vývoje, toto ustanovení se netýká výroby ve velkém
         za obchodním účelem nebo za účelem pokrytí nákladů na výzkum a vývoj;

      c)      pokud z technických či uměleckých důvodů nebo z důvodů souvisejících s ochranou výlučných práv mohou být dodávané výrobky
         vyráběny nebo dodávány pouze určitým dodavatelem;

      d)      pokud je to skutečně nezbytné, pokud z důvodů krajní naléhavosti způsobené událostmi, které zadavatelé nemohli předvídat,
         nemůže být dodržena lhůta stanovená pro otevřená, omezená nebo vyjednávací řízení uvedená v odstavci 2. Okolnosti, které opodstatňují
         krajní naléhavost, nesmí být v žádném případě způsobené zadavateli;

      e)      pro dodatečné dodávky od původního dodavatele, které mají být buď částečným, nebo úplným nahrazením normálních dodávek nebo
         instalací nebo rozšířením stávajících dodávek nebo instalací, za předpokladu, že změna dodavatele by nutila zadavatele, aby
         získával materiál odlišných technických parametrů, které by měly za následek neslučitelnost nebo nepřiměřené technické obtíže
         při provozu a údržbě. Doba těchto zakázek, jakož i opakovaných zakázek, nesmí zpravidla překročit tři roky.

      4.      Ve všech ostatních případech zadávají zadavatelé zakázky na dodávky v otevřeném nebo omezeném řízení.“
      5        Článek 9 uvedené směrnice stanoví následující:

      „1.      Zadavatelé zveřejní co nejdříve po začátku rozpočtového roku předběžné oznámení, ve kterém uvedou celkový rozsah zakázek podle
         druhu výrobků, které zamýšlejí zadat v příštích 12 měsících, a jejichž odhadovaná hodnota s ohledem na ustanovení článku 5
         není menší než 750 000 [eur].

      Druh výrobků stanoví zadavatelé odkazem na nomenklaturu CPA (Classification of Products According to Activities). Komise určí,
         jakým způsobem je třeba uvádět ve vyhlášení odkazy na jednotlivé položky nomenklatury v souladu s postupem stanoveným v čl. 32
         odst. 2.

      2.      Zadavatelé, kteří chtějí zadat veřejnou zakázku na dodávky v otevřeném, omezeném nebo vyjednávacím řízení v případech uvedených
         v čl. 6 odst. 2, oznámí svůj úmysl prostřednictvím vyhlášení zakázky.

      3.      Zadavatelé, kteří zadali zakázku, zveřejní své rozhodnutí prostřednictvím vyhlášení. Avšak některé informace o zadání zakázky
         se v určitých případech nemusí zveřejňovat, pokud by zveřejnění těchto informací bránilo vynutitelnosti práva nebo bylo jinak
         v rozporu s veřejným zájmem, způsobilo by újmu oprávněným obchodním zájmům určitých podniků, veřejných nebo soukromých, nebo
         by mohlo být na újmu korektní hospodářské soutěži mezi dodavateli.

      4.      Vyhlášení zakázky se vypracovává v souladu se vzory uvedenými v příloze IV a upřesní se v něm informace požadované v uvedených
         vzorech. Zadavatelé nesmí stanovit jiné podmínky než ty, které jsou uvedené v článcích 22 a 23 při vyžadování informací týkajících
         se ekonomických a technických požadavků na dodavatele při výběru (bod 11 přílohy IV B, bod 9 přílohy IV C a bod 8 přílohy
         IV D).

      5.      Zadavatelé zašlou vyhlášení zakázky co nejrychleji a nejvhodnějším způsobem Úřadu pro úřední tisky Evropských společenství.
         V případě urychleného řízení uvedeného v článku 12 se vyhlášení posílá dálnopisem, telegramem nebo faxem.

      Vyhlášení uvedené v odstavci 1 se posílá co nejdříve po začátku každého rozpočtového roku.
      Vyhlášení uvedené v odstavci 3 se posílá nejpozději 48 dní po zadání dané zakázky.
      6.      Vyhlášení uvedená v odstavcích 1 a 3 se zveřejňují v plném znění v Úředním věstníku Evropských společenství a v databance ,TED‘ (Tenders electronic daily) v úředních jazycích Společenství, přičemž závazné je pouze původní znění.

      7.      Vyhlášení uvedené v odstavci 2 se zveřejňuje v plném znění v Úředním věstníku Evropských společenství a v databance ,TED‘ v původním jazyce. Shrnutí důležitých prvků každého vyhlášení se zveřejňuje v ostatních úředních jazycích
         Společenství, přičemž závazné je pouze původní znění.

      8.      Úřad pro úřední tisky Evropských společenství zveřejní vyhlášení nejpozději 12 dní po jejich odeslání. V případě urychleného
         řízení uvedeného v článku 12 se tato lhůta zkracuje na pět dní.

      9.      Vyhlášení zakázky nesmí být zveřejněno v úředních věstnících nebo v tisku země zadavatele přede dnem odeslání Úřadu pro úřední
         tisky Evropských společenství, při zveřejnění se tento den uvede. Nesmí obsahovat jiné informace než ty, které jsou zveřejněny
         v Úředním věstníku Evropských společenství.

      10.      Zadavatelé musí být schopni podat důkaz o dni odeslání.
      11.      Náklady na zveřejnění vyhlášení zakázky v Úředním věstníku Evropských společenství nese Společenství. Rozsah vyhlášení zakázky nesmí být větší než jedna strana Úředního věstníku, tedy přibližně 650 slov.
         Každé vydání Úředního věstníku, které obsahuje jedno nebo více vyhlášení zakázky, otiskne vzorové vyhlášení, na jehož základě
         byla zveřejňovaná vyhlášení vypracována.“

       Vnitrostátní právní úprava
      6        Ministerské nařízení stanoví:

      „1.      Dodávky lehkých vrtulníků určených pro potřeby policejních sil a národních požárních sborů jsou doprovázeny zvláštními bezpečnostními
         opatřeními, která se použijí také na úkony technické skupiny pro hodnocení a meziministerského výboru, uvedené v odůvodnění.

      2.      Pro účely zadání uvedených zakázek se lze odchýlit od legislativního nařízení č. 358 ze dne [24. července 1992], pozměněného
         legislativním nařízením č. 402 ze dne [20. října 1998 (dále jen „legislativní nařízení č. 358/1992“)], neboť podmínky uvedené
         v čl. 4 [písm.] c) uvedeného nařízení jsou v projednávaném případě splněny.“

      7        Legislativní nařízení č. 358/1992, citované ministerským nařízením, představuje právní předpis k provedení právní úpravy Společenství
         v oblasti veřejných zakázek na dodávky.

      8        Článek 4 písm. c) legislativního nařízení č. 358/1992 přebírá ustanovení čl. 2 odst. 1 písm. b) směrnice 93/36.

       Postup před zahájením soudního řízení
      9        Komise, která se dozvěděla o existenci ministerského nařízení a dospěla k závěru, že není v souladu s čl. 2 odst. 1 písm. b)
         a články 6 a 9 směrnice 93/36, zaslala dne 1. dubna 2004 výzvu, na kterou Italská republika odpověděla dne 30. července 2004.

      10      Jelikož Komise nebyla s touto odpovědí spokojená, zaslala Italské republice dne 14. prosince 2004 odůvodněné stanovisko, ve
         kterém ji vyzvala, aby přijala opatření nezbytná k tomu, aby vyhověla tomuto stanovisku ve lhůtě dvou měsíců od jeho přijetí.

      11      Dopisem ze dne 22. března 2005 informovala Italská republika Komisi, že zatím podrobně neodpověděla na odůvodněné stanovisko,
         ale že „se v tomto ohledu začala danou otázkou hlouběji zabývat“, přičemž první výsledky „vedou k domněnce, že znění uvedeného
         nařízení může vzbuzovat určité rozpaky ohledně souladu s legislativním rámcem platným ve Společenství v oblasti postupů zadávání
         veřejných zakázek na dodávky“. V dopise bylo dále uvedeno přání, aby byl zahájen odborný dialog s útvary Komise, který by
         mohl „doplnit zmíněnou reflexi a vést k přezkoumání výše uvedené právní úpravy, které by náležitě zohlednilo různé požadavky
         v dané oblasti“.

      12      Navzdory dvěma dopisům ze dne 14. dubna a 26. května 2005, ve kterých Komise Italské republice sdělila, že je připravena zahájit
         diskuzi s dotyčnými ministerskými útvary, se tato odborná diskuze nikdy neuskutečnila. Za těchto podmínek se Komise rozhodla
         podat tuto žalobu.

       K žalobě
       Argumentace účastnic řízení
      13      Komise Italské republice vytýká, že z oblasti působnosti směrnice 93/36 ministerským nařízením neoprávněně vyňala dodávky
         lehkých vrtulníků pro potřeby policejních sil a národních požárních sborů, neboť nebyla splněna žádná z podmínek uvedených
         v čl. 2 odst. 1 písm. b) této směrnice.

      14      V tomto ohledu zdůrazňuje, že uvedené vrtulníky jsou určeny pro policejní síly a národní požární sbory, tedy civilní útvary,
         které se běžně neúčastní vojenských operací. Ostatně okolnost, že instalace lehké výzbroje je stanovena jako pouhá eventualita,
         potvrzuje, že dotčené vrtulníky jsou určeny především k civilnímu využití. Konečně skutečnost, že tyto vrtulníky musí mít
         určité vlastnosti, které jsou srovnatelné s vlastnostmi vojenských vrtulníků, nepostačuje k jejich postavení na roveň vojenským
         dodávkám. Podle Komise se jedná nanejvýš o letouny určené k případnému dvojímu využití.

      15      Krom toho se Komise domnívá, že i kdyby se jednalo o vojenské dodávky, musela by se na ně použít směrnice 93/36, a okolnosti
         odůvodňující odchylku stanovenou v jejím čl. 2 odst. 1 písm. b) by musel prokázat členský stát, který takovou odchylku uplatňuje.
         Komise má přitom v projednávaném případě za to, že oprávněnost použití odchylky stanovené v uvedeném ustanovení Italská republika
         neprokázala.

      16      Italská republika uvádí, že v současném mezinárodním kontextu prošly pojmy „válka“ a „válečný materiál“, podobně jako pojem
         „ochrana základních zájmů národní bezpečnosti“, podstatnými změnami ve srovnání s jejich původním významem. Vojenský charakter
         vrtulníků, které jsou předmětem dodávek stanovených v ministerském nařízení, nemůže být zpochybněn, jelikož tyto vrtulníky
         mohou být použity k zajištění úkolů národní bezpečnosti. V souladu s tím, co stanovil meziministerský výbor vytvořený k tomuto
         účelu, musí být totiž tyto vrtulníky vybaveny určitými technickými prvky, které umožní jejich případné využití jako zbrojní
         a obranné systémy, takže vyžadují homologaci ministerstva obrany.

      17      Italská republika tvrdí, že podmínky stanovené v čl. 2 odst. 1 písm. b) směrnice 93/36 jsou splněny. Své tvrzení zakládá především
         na argumentu, podle kterého je třeba zachovat ohledně dotčených dodávek co největší důvěrnost vzhledem k jejich využití jako
         zbrojních systémů a jejich interoperabilitě s dalším vojenským materiálem. Z tohoto důvodu nemůže otevřené výběrové řízení
         zaručit zachování tajemství.

      18      Krom toho se Italská republika domnívá, že jelikož mohou být dotyčné letouny bez omezení kvalifikovány jako vojenský materiál
         i v případě, kdy by bylo třeba mít za to, že podmínky uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. b) směrnice 93/36 se nemohou v projednávaném
         případě použít, vztahovala by se na sporné dodávky nicméně odchylka uvedená v článku 296 ES, a byly by tedy vyňaty z pravidel
         Společenství v oblasti veřejných zakázek.

      19      Italská republika se konečně domnívá, že tato žaloba je nepřípustná, jelikož porušuje zásadu ne bis in idem. Tvrdí totiž, že otázka, která je předmětem sporu, již byla přezkoumána a posouzena Soudním dvorem v jeho rozsudku ze dne
         8. dubna 2008, Komise v. Itálie (C‑337/05, Sb. rozh. s. I-0000).

       Závěry Soudního dvora
       K přípustnosti
      20      V tomto ohledu postačí uvést podstatný rozdíl mezi projednávanou věcí a věcí, ve které byl vydán výše uvedený rozsudek Komise
         v. Itálie. V projednávané věci jednala Italská republika na základě nařízení ministra vnitra, zatímco věc, ve které byl vydán
         uvedený rozsudek, se týkala legality praxe italských orgánů. Toto konstatování postačuje k prokázání, že se v projednávaném
         případě každopádně nelze účinně dovolávat zásady ne bis in idem.
      21      Námitku nepřípustnosti vznesenou Italskou republikou je tudíž třeba zamítnout.

       K věci samé
      22      Úvodem je třeba uvést, že mezi účastnicemi řízení není sporné, že hodnoty zakázek, na které se vztahuje ministerské nařízení,
         překračují prahovou hodnotu stanovenou v čl. 5 odst. 1 písm. a) směrnice 93/36, v důsledku čehož tyto zakázky spadají do její
         oblasti působnosti.

      23      Je třeba rovněž připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora musí být každá výjimka z pravidel, jimiž má být zajištěna
         efektivita práv uznaných Smlouvou o ES v oblasti zadávání veřejných zakázek, vykládána restriktivně (viz v tomto smyslu rozsudek
         ze dne 17. listopadu 1993, Komise v. Španělsko, C‑71/92, Recueil, s. I‑5923, bod 36), a důkazní břemeno ohledně toho, že výjimečné
         okolnosti odůvodňující výjimku skutečně existují, nese ten, kdo ji zamýšlí uplatňovat (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne
         3. května 1994, Komise v. Španělsko, C‑328/92, Recueil, s. I‑1569, body 15 a 16, jakož i výše uvedený rozsudek Komise v. Itálie,
         body 57 a 58).

      24      V projednávaném případě Italská republika tvrdí, že ministerské nařízení splňuje podmínky stanovené v článku 296 ES a v čl. 2
         odst. 1 písm. b) směrnice 93/36 zejména z toho důvodu, že vrtulníky, na které se vztahuje toto nařízení, jsou předměty k dvojímu
         použití, tedy předměty, které mohou sloužit jak civilním, tak vojenským účelům.

      25      V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle čl. 296 odst. 1 písm. b) ES může každý členský stát učinit opatření, která považuje
         za nezbytná k ochraně podstatných zájmů své bezpečnosti a která jsou spjata s výrobou zbraní, střeliva a válečného materiálu
         nebo obchodem s nimi, ale vždy za podmínky, že tato opatření nepříznivě neovlivní podmínky hospodářské soutěže na společném
         trhu s výrobky, které nejsou určeny výlučně k vojenským účelům (viz výše uvedený rozsudek Komise v. Itálie, bod 46).

      26      Ze znění uvedeného ustanovení vyplývá, že dotčené výrobky musí být určeny výlučně k vojenským účelům. Z toho vyplývá, že nákup
         zařízení, jehož využití k vojenským účelům je málo pravděpodobné, musí nezbytně splňovat pravidla o zadávání veřejných zakázek
         (viz výše uvedený rozsudek Komise v. Itálie, bod 47).

      27      Je přitom nesporné, že ministerské nařízení se týká, jak připouští Italská republika, vrtulníků, jejichž civilní využití je
         jisté, zatímco jejich vojenský účel je pouze případný.

      28      V důsledku toho se Italská republika nemůže k odůvodnění vnitrostátní právní úpravy povolující využití vyjednávacího řízení
         k nákupu uvedených vrtulníků účinně dovolávat čl. 296 odst. 1 písm. b) ES, na který odkazuje článek 3 směrnice 93/36.

      29      Uvedený členský stát se mimoto dovolává čl. 2 odst. 1 písm. b) směrnice 93/36.

      30      Nejprve je třeba připomenout, že nutnost uložit povinnost důvěrnosti nijak nebrání použití výběrového řízení na zadávání zakázek
         (viz výše uvedený rozsudek Komise v. Itálie, bod 52).

      31      Dovolávání se čl. 2 odst. 1 písm. b) směrnice 93/36 se tudíž zdá pro odůvodnění vnitrostátní právní úpravy povolující nákup
         dotčených vrtulníků na základě vyjednávacího řízení nepřiměřené vzhledem k cíli, jímž je zabránění prozrazení citlivých informací
         týkajících se jejich výroby. Italská republika totiž neprokázala, že takového cíle nemohlo být dosaženo v rámci takového výběrového
         řízení, jaké je stanoveno touto směrnicí (viz výše uvedený rozsudek Komise v. Itálie, bod 53).

      32      Z toho vyplývá, že v projednávaném případě pouhé tvrzení, že dotčené dodávky jsou prohlášeny za tajné, že jsou doprovázeny
         zvláštními bezpečnostními opatřeními nebo že je nezbytné, aby byly vyňaty z pravidel Společenství za účelem ochrany základních
         bezpečnostních zájmů státu, nepostačuje k prokázání, že skutečně existují výjimečné okolnosti odůvodňující výjimky stanovené
         v čl. 2 odst. 1 písm. b) směrnice 93/36.

      33      V důsledku toho se Italská republika nemůže k odůvodnění vnitrostátní právní úpravy povolující využití vyjednávacího řízení
         k nákupu uvedených vrtulníků účinně dovolávat čl. 2 odst. 1 písm. b) směrnice 93/36.

      34      Vzhledem k výše uvedeným úvahám je třeba konstatovat, že Italská republika tím, že přijala ministerské nařízení, kterým byla
         schválena odchylka od právní úpravy Společenství v oblasti veřejných zakázek na dodávky za účelem nákupu lehkých vrtulníků
         určených pro policejní síly a národní požární sbory, aniž byla splněna některá z podmínek, které mohou takovouto odchylku
         odůvodnit, porušila povinnosti, které pro ni vyplývají ze směrnice Rady 93/36, a zejména z čl. 2 odst. 1 písm. b) a článků
         6 a 9 této směrnice.

       K nákladům řízení
      35      Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Italská
         republika neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      1)      Italská republika tím, že přijala nařízení ministra vnitra č. 558/A/04/03/RR ze dne 11. července 2003, kterým byla schválena
            odchylka z právní úpravy Společenství v oblasti veřejných zakázek na dodávky za účelem nákupu lehkých vrtulníků určených pro
            policejní síly a národní požární sbory, aniž byla splněna některá z podmínek, které mohou takovouto odchylku odůvodnit, porušila
            povinnosti, které pro ni vyplývají ze směrnice Rady 93/36/EHS ze dne 14. června 1993 o koordinaci postupů při zadávání veřejných
            zakázek na dodávky, a zejména z čl. 2 odst. 1 písm. b) a článků 6 a 9 této směrnice.
      2)      Italské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: italština.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 6. listopadu 2008.#Trespa International BV proti Nova Haven- en Vervoerbedrijf NV.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hof van beroep te Antwerpen - Belgie.#Prováděcí nařízení k celnímu kodexu Společenství - Články 291 a 297 - Zvýhodněné sazební zacházení - Zvláštní použití - Pojem ‚osoba, která zboží dováží nebo nechává dovážet za účelem propuštění do volného oběhu‘ - Pojem ‚převedení zboží uvnitř Společenství‘ - Pojem ‚nabyvatel‘.#Věc C-248/07.

text:
      Věc C-248/07
      Trespa International BV
      v.
      Nova Haven- en Vervoerbedrijf NV
      [žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná hof van beroep te Antwerpen (Belgie)]
      „Prováděcí nařízení k celnímu kodexu Společenství – Články 291 a 297 – Zvýhodněné sazební zacházení – Zvláštní použití – Pojem ‚osoba, která zboží dováží nebo nechává dovážet za účelem propuštění do volného oběhu‘ – Pojem ‚převedení zboží uvnitř Společenství‘ – Pojem ‚nabyvatel‘ “
      Shrnutí rozsudku
      1.        Předběžné otázky – Pravomoc Soudního dvora – Omezení – Zjevně irelevantní otázky a hypotetické otázky položené v kontextu,
            který vylučuje užitečnou odpověď – Otázky bez vztahu k předmětu sporu v původním řízení
      (Článek 234 ES)
      2.        Společný celní sazebník – Povolení k poskytnutí zvýhodněného sazebního zacházení určitému zboží na základě jeho zvláštního
            použití – Osoba, která zboží dováží nebo nechává dovážet za účelem propuštění do volného oběhu ve smyslu čl. 291 odst. 1 nařízení
            č. 2454/93 – Pojem
      (Nařízení Rady č. 2913/92, čl. 5 odst. 4 druhý pododstavec; nařízení Komise č. 2454/93, čl. 291 odst. 1 a odst. 3 druhý pododstavec
            a článek 293 a nařízení č. 89/97)
      3.        Společný celní sazebník – Povolení k poskytnutí zvýhodněného sazebního zacházení určitému zboží na základě jeho zvláštního
            použití – Převedení zboží uvnitř Společenství – Pojem
      (Nařízení Komise č. 2454/93, článek 291, čl. 297 odst. 1, čl. 298 odst. 4 a 5 a čl. 300 druhý pododstavec a nařízení č. 89/97)
      4.        Společný celní sazebník – Povolení k poskytnutí zvýhodněného sazebního zacházení určitému zboží na základě jeho zvláštního
            použití – Převedení zboží uvnitř Společenství – Nabyvatel ve smyslu čl. 297 nařízení č. 2454/93 – Pojem
      (Nařízení Rady č. 2913/92, článek 5; nařízení Komise č. 2454/93, článek 291 a čl. 297 odst. 1 a nařízení č. 89/97)
      1.        V rámci spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy založené článkem 234 ES je věcí pouze vnitrostátního soudu,
         kterému byl spor předložen a jenž musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, posoudit s ohledem na konkrétní
         okolnosti projednávané věci jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání jeho rozsudku, tak i relevanci otázek,
         které klade Soudnímu dvoru. Z toho vyplývá, že se na otázky týkající se výkladu práva Společenství položené vnitrostátním
         soudem v právním a skutkovém rámci, který tento soud vymezí v rámci své odpovědnosti a jehož správnost nepřísluší Soudnímu
         dvoru ověřovat, vztahuje domněnka relevance. Tato domněnka relevance může být vyvrácena jen ve výjimečných případech, pokud
         je zjevné, že žádaný výklad práva Společenství nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení nebo jestliže
         se jedná o hypotetický problém nebo pokud Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou
         odpověď na otázky, které jsou mu položeny.

      (viz body 32–33)
      2.        Článek 291 odst. 1 nařízení č. 2454/93, kterým se provádí nařízení č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství,
         ve znění nařízení č. 89/97, musí být vykládán v tom smyslu, že pojem „osob[a], která zboží dováží nebo nechává dovážet“, který
         je v tomto článku uveden, zahrnuje osobu, které je zboží určeno a která zamýšlí dosáhnout u zboží předepsaného zvláštního
         použití, bez ohledu na skutečnost, zda sama učiní celní prohlášení, nebo se nechá za tímto účelem zastoupit podle článku 5
         nařízení č. 2913/92. Uvedený pojem se netýká zástupce této osoby u celních orgánů, nehledě k případům, v nichž se uvedená
         osoba považuje za osobu jednající vlastním jménem a na vlastní účet podle čl. 5 odst. 4 druhého pododstavce nařízení č. 2913/92,
         a musí být tedy považována za dovozce.

      V tomto ohledu, i když je pravda, že kapitola 2 hlavy 1 části II prováděcího nařízení, která upravuje poskytnutí zvýhodněného
         sazebního zacházení určitému zboží na základě jeho zvláštního použití, nedefinuje pojem „osoba, která zboží dováží nebo nechává
         dovážet“, nic to nemění na tom, že uvedená právní úprava ukládá držiteli uvedeného povolení určité povinnosti, které umožňují
         určit, kdo je osoba uvedená v čl. 291 odst. 1 tohoto nařízení. Jak povinnost stanovená v čl. 291 odst. 3 druhém pododstavci
         uvedeného nařízení, který stanoví, že zúčastněná osoba musí celním orgánům uspokojivě umožnit sledovat zboží v průběhu zpracování
         v podniku nebo jeho provozovnách, tak i takové povinnosti stanovené v článku 293 tohoto nařízení, jako jsou povinnosti dosažení
         u zboží předepsaného zvláštního použití, vedení účetnictví, které umožňuje celním orgánům provádět kontroly, které považují
         za potřebné, a uchovávání těchto účetních knih, tak ukazují, že osoba, která zboží dováží nebo nechává dovážet za účelem propuštění
         do volného oběhu, tj. osoba, která musí být držitelem povolení uvedeného v článku 291 prováděcího nařízení, je tou osobou,
         které je zboží určeno a která zamýšlí dosáhnout u zboží předepsaného zvláštního použití. Pouze tato osoba může dodržet povinnosti
         stanovené v článcích 291 a 293 tohoto nařízení.

      Skutečnost, že čl. 291 odst. 1 prováděcího nařízení používá alternativně výrazy „osoba, která zboží dováží“ a „[osoba, která
         zboží] nechává dovážet“, znamená, že je přípustné dovážet zboží, které má zvláštní použití, tím způsobem, že se nechá tato
         osoba zastoupit u celních orgánů v souladu s článkem 5 nařízení č. 2913/92. Z toho vyplývá, že zástupce, který činí celní
         prohlášení na účet jiné osoby, není osobou, která je uvedena v čl. 291 odst. 1 prováděcího nařízení, a nemusí tedy být držitelem
         povolení ve smyslu tohoto článku. Pouze pokud celní zástupce neprohlásí, že jedná jménem a na účet jiné osoby, nebo prohlásí,
         že jedná jménem a na účet jiné osoby, aniž by byl k tomu zmocněn, je sám tento zástupce považován za dovozce, a v důsledku
         toho musí být držitelem písemného povolení, má-li se na dovezené zboží vztahovat zvýhodněné sazební zacházení.

      (viz body 46–51, 54, výrok 1)
      3.        Článek 297 odst. 1 nařízení č. 2454/93, kterým se provádí nařízení č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství,
         ve znění nařízení č. 89/97, musí být vykládán v tom smyslu, že se nejedná o převedení zboží uvnitř Společenství, je-li zboží
         dovezeno do jednoho členského státu a poté přepraveno do jiného členského státu, pokud oprávněná osoba jedná na účet konečného
         dovozce, což přísluší ověřit vnitrostátnímu soudu. Pouhá skutečnost, že zboží bylo dovezeno a procleno v jednom členském státě
         a poté přepraveno do jiného členského státu, není rozhodná pro účely prokázání existence převedení ve smyslu tohoto ustanovení.
         V případě převedení musí být nabyvatel držitelem povolení vydaného podle článku 291 uvedeného nařízení.

      V tomto ohledu, za účelem prokázání, zda se jedná o převedení uvnitř Společenství ve smyslu čl. 297 odst. 1 prováděcího nařízení,
         vyplývá z cíle tohoto nařízení, že důležitý je převod na nabyvatele povinností týkajících se zboží, které je předmětem převedení.
         K tomu musí být nabyvatel držitelem povolení vydaného podle článku 291 uvedeného nařízení. Článek 298 odst. 4 a 5 a článek
         300 druhý pododstavec prováděcího nařízení tak stanoví, že okamžikem převedení zboží přecházejí povinnosti, které vyplývají
         z článků 291 až 304 prováděcího nařízení, z odesílatele na nabyvatele a že posledně uvedený je povinen zapsat převedené zboží
         do svého účetnictví. Z toho vyplývá, že převedení zboží ve smyslu čl. 297 odst. 1 prováděcího nařízení se může uskutečnit
         pouze mezi osobami, které jsou držiteli povolení pro zvláštní použití, tedy mezi osobami, které zamýšlí nebo zamýšlely dosáhnout
         u zboží, které je předmětem převedení, předepsaného zvláštního použití.

      (viz body 65–69, výrok 2)
      4.        Článek 297 odst. 1 nařízení č. 2454/93, kterým se provádí nařízení č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství,
         ve znění nařízení č. 89/97, musí být vykládán v tomu smyslu, že pojem „nabyvatel“, který je v něm uveden, nezahrnuje celního
         zástupce, který provádí celní formality na účet dovozce.

      Nabyvatelem je totiž osoba, která nabude od odesílatele převedené právo nebo majetek. Pojem „nabyvatel“ ve smyslu čl. 297
         odst. 1 prováděcího nařízení tak zahrnuje osobu, která nabude od odesílatele zboží propouštěné do volného oběhu, kterému je
         poskytnuto zvýhodněné sazební zacházení na základě jeho zvláštního použití, avšak které ještě nedosáhlo tohoto použití v okamžiku
         převedení. Celní zástupce, který celně odbaví zboží nepocházející ze Společenství na účet dovozce, je přitom zástupcem dovozce
         u celních orgánů podle článku 5 nařízení č. 2913/92, zatímco dovozce je osobou, která nechává dovážet zboží za účelem propuštění
         do volného oběhu podle článku 291 prováděcího nařízení.

      (viz body 72–74, výrok 3)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      6. listopadu 2008 (*)

      „Prováděcí nařízení k celnímu kodexu Společenství – Články 291 a 297 – Zvýhodněné sazební zacházení – Zvláštní použití – Pojem ‚osoba, která zboží dováží nebo nechává dovážet za účelem propuštění do volného oběhu‘ – Pojem ‚převedení zboží uvnitř Společenství‘ – Pojem ‚nabyvatel‘ “
      Ve věci C‑248/07,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím hof van beroep te
         Antwerpen (Belgie) ze dne 8. května 2007, došlým Soudnímu dvoru dne 23. května 2007, v řízení

      Trespa International BV
      proti
      Nova Haven- en Vervoerbedrijf NV,

      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení A. Rosas, předseda senátu, A. Ó Caoimh, J. N. Cunha Rodrigues, U. Lõhmus (zpravodaj) a A. Arabadžev, soudci,
      generální advokát: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 8. května 2008,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Trespa International BV S. D’Hoinem, A. Jansenem a K. Van den Boschem, advocaten,
      –        za Nova Haven- en Vervoerbedrijf NV J. Stevensem a B. Delbaerem, advocaten,
      –        za belgickou vládu L. Van den Broeck a C. Pochet, jako zmocněnkyněmi,
      –        za Komisi Evropských společenství S. Schønbergem a H. van Vlietem, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 1a, 291 a 297 nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července
         1993, kterým se provádí nařízení Rady (EHS) č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. L 253, s. 1;
         Zvl. vyd. 02/06, s. 3) ve znění nařízení Komise (ES) č. 89/97 ze dne 20. ledna 1997 (Úř. věst. L 17, s. 28; Zvl. vyd. 02/08,
         s. 185, dále jen „prováděcí nařízení“).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Trespa International BV (dále jen „Trespa“) na straně jedné a Nova Haven- en
         Vervoerbedrijf NV (dále jen „Nova“) ve věci žádosti podané společností Trespa směřující k náhradě škody a vynaložených správních
         nákladů vzniklých pochybením, kterého se údajně dopustila Nova.

       Právní rámec
       Celní kodex Společenství
      3        Podle článku 5 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst.
         L 302, s. 1; Zvl. vyd. 02/04, s. 307, dále jen „celní kodex“):

      „1. Za podmínek stanovených v čl. 64 odst. 2 a s výhradou předpisů přijatých na základě čl. 243 odst. 2 písm. b) se může každá
         osoba nechat v jednání s celními orgány zastoupit pro provádění všech úkonů a formalit stanovených celními předpisy.

      2. Toto zastoupení může být:
      –        přímé, kdy zástupce jedná jménem a na účet jiné osoby,
       nebo
      –        nepřímé, kdy zástupce jedná vlastním jménem na účet jiné osoby.
      Členský stát může na svém území omezit právo činit celní prohlášení:
      –        v přímém zastoupení nebo
      –        v nepřímém zastoupení
      tím, že zástupce musí být celním zástupcem, který provozuje své povolání na celním území daného členského státu.
      […]
      4. Zástupce musí prohlásit, že jedná na účet zastoupené osoby, blíže vymezit, zda se jedná o zastoupení přímé či nepřímé,
         a být zmocněn jednat jako zástupce.

      Osoba, která neprohlásí, že jedná jménem nebo na účet jiné osoby, nebo prohlásí, že jedná jménem nebo na účet jiné osoby,
         aniž je zmocněna, se považuje za osobu jednající vlastním jménem a na vlastní účet.

      5. Celní orgány mohou požadovat od každé osoby, která prohlašuje, že jedná jménem nebo na účet jiné osoby, aby prokázala své
         zmocnění jednat jako zástupce.“

      4        Článek 21 odst. 1 celního kodexu zní následovně:

      „Zvýhodněné sazební zacházení, jež se vztahuje na některé zboží z důvodů jeho povahy nebo zvláštního použití, se řídí podmínkami
         stanovenými postupem projednávání ve výboru. Je-li k tomuto účelu vyžadováno povolení, postupuje se podle článků 86 a 87.“

      5        Článek 29 odst. 1 tohoto kodexu stanoví:

      „1. Celní hodnotou dováženého zboží je hodnota transakce, to je cena, která byla nebo má být skutečně zaplacena za zboží prodané
         pro vývoz na celní území Společenství, případně upravená podle článků 32 a 33, jestliže:

      […]
      c)      žádná část výtěžku jakéhokoliv dalšího prodeje, převodu nebo použití zboží kupujícím nepřipadne přímo ani nepřímo prodávajícímu,
         kromě případů, kdy lze provést přiměřenou úpravu podle článku 32

       […]“
      6        Podle článku 86 celního kodexu:

      „Aniž jsou dotčeny dodatečné zvláštní podmínky upravující určitý režim, uděluje se povolení podle článku 85 nebo čl. 100 odst. 1
         pouze:

      –        osobám, které skýtají potřebné záruky k řádnému provádění operací,
      a
      –        za podmínky, že celní orgány mohou dohlížet na provádění daného režimu a kontrolovat je, aniž by musely uplatňovat administrativní
         opatření, která jsou neúměrná daným hospodářským potřebám.“

       Prováděcí nařízení
      7        Článek 1a prováděcího nařízení stanoví:

      „Pro účely článků 16 až 34 a 291 až 308 se země Hospodářské unie Beneluxu považují za jediný členský stát.“
      8        Ustanovení prováděcího nařízení, která jsou rozhodná pro věc v původním řízení, a sice články 291 až 304, jsou uvedena v části
         II, nazvané „Celně schválené určení“, hlavě I, nazvané „Propuštění do volného oběhu“, kapitole 2, nazvané „Poskytnutí zvýhodněného
         sazebního zacházení určitému zboží na základě jeho zvláštního použití“, oddílu 1, nazvaném „Zboží jiné než jateční koně“ tohoto
         nařízení.

      9        Článek 291 prováděcího nařízení stanoví:

      „1. K poskytnutí zvýhodněného sazebního zacházení zboží propouštěnému do volného oběhu na základě jeho zvláštního použití
         musí být osobě, která zboží dováží nebo nechává dovážet za účelem propuštění do volného oběhu, vydáno písemné povolení.

      2. Povolení vydávají na základě písemné žádosti zúčastněné osoby celní orgány členského státu, v němž je zboží navrženo v celním
         prohlášení k propuštění do volného oběhu.

      3.      […]
      Zúčastněná osoba musí celním orgánům uspokojivě umožnit sledovat zboží v průběhu zpracování v podniku nebo jeho provozovnách.“

      10      Článek 293 tohoto nařízení zní následovně:

      „Držitel povolení je povinen:
      a)      dosáhnout u zboží předepsaného zvláštního použití;
      b)      vést účetnictví, které umožní celním orgánům provádět kontroly skutečného použití dotyčného zboží ke předepsanému zvláštnímu
         použití, které považují za potřebné, a účetní knihy uchovávat.“

      11      Podle čl. 295 odst. 1 uvedeného nařízení:

      „Má se za to, že zboží dosáhlo daného zvláštního použití:
      […]
      2)      u zboží, které může být použito opakovaně, dva roky po prvním dosažení předepsaného použití; datum prvního dosažení předepsaného
         použití se zaznamenává do účetnictví uvedeného v čl. 293 písm. b); za rozhodný se však považuje:

      […]
      c)      u zboží uvedeného v příloze 40 části I, které je určeno ke stavbě, údržbě, opravě nebo přestavbě nebo vybavení určitých letadel,
         okamžik převedení letadla ve prospěch jiné osoby než držitele povolení nebo okamžik předání majiteli, zejména po provedení
         údržby, opravy nebo přestavby;

      d)      u zboží uvedeného v příloze 40 části II, které je určeno ke stavbě, údržbě, opravě nebo přestavbě nebo vybavení určitých plavidel,
         vrtných nebo těžebních plošin, okamžik převedení plavidla nebo vrtné nebo těžební plošiny ve prospěch jiné osoby než držitele
         povolení nebo okamžik předání majiteli, zejména po provedení údržby, opravy nebo přestavby;

      […]“
      12      Článek 297 odst. 1 prováděcího nařízení stanoví:

      „Je-li zboží převedeno uvnitř Společenství, musí být jeho nabyvatel držitelem povolení vydaného podle článku 291.“
      13      Článek 298 odst. 4 a 5 tohoto nařízení stanoví:

      „4.      Ihned po obdržení zboží zapíše příjemce zboží do svého účetnictví ve smyslu čl. 293 písm. b) a přiloží k němu prvopis, čtvrtou
         kopii pak neprodleně předloží příslušnému celnímu úřadu členského státu určení za podmínek, které tento úřad stanoví, a sdělí
         mu datum příchodu zboží. Jestliže zboží přebývá, chybí, bylo zaměněno nebo došlo k jiným nesrovnalostem, uvědomí o tom neprodleně
         zmíněný celní úřad. Dále zašle pátou kopii odesílateli.

      5.      Okamžikem uvedeným v odstavci 4 přecházejí povinnosti podle této kapitoly z odesílatele na příjemce. Do tohoto okamžiku tyto
         povinnosti přísluší odesílateli.“

      14      Podle článku 300 uvedeného nařízení:

      „Každé převedení zboží uvnitř členského státu musí být oznámeno celním orgánům. Celní orgány stanoví formu, lhůtu a ostatní
         podmínky pro toto oznámení. Oznámení musí obsahovat datum převedení zboží.

      Tímto dnem přecházejí na přebírajícího povinnosti vyplývající z tohoto oddílu, pokud jde o převedené zboží.“
      15      Podle článku 302 tohoto nařízení:

      „1.      Použití zboží k jinému určení, než které bylo předepsáno pro poskytnutí zvýhodněného sazebního zacházení podle článku 291,
         povolí celní orgány pouze tehdy, jestliže držitel povolení celním orgánům prokáže, že zboží nemohlo dosáhnout předepsaného
         zvláštního použití z důvodů, které souvisejí s jeho osobou nebo se zbožím samotným.

      […]
      3.      Podmínkou povolení změny určení podle odstavců 1 a 2 je, že držitel povolení zaplatí částku dovozního cla stanovenou podle
         článku 208 [celního] kodexu.“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      16      Od 1. ledna 1995 dováží Trespa ze Spojených států do Nizozemska kraftový papír ke zpracování na stavební materiály. Trespa
         nakupuje toto zboží u americké společnosti Westvaco podle prodejních podmínek zvaných „s dodáním clo neplaceno“ („delivered
         duty unpaid“). Podle těchto podmínek nese prodejce náklady za skladování a Trespa může odebrat zboží v dotyčných skladech
         podle své potřeby.

      17      Do května 1997 byl kraftový papír dodáván společnosti Moerdijk Marine Services v Moerdijk (Nizozemsko), kde byl poté skladován.
         V květnu 1997 evropská část společnosti Westvaco, Westvaco Europe NV, sdělila společnosti Trespa, že má v plánu přemístit
         svůj sklad z Moerdijk do Antverp (Belgie) a využívat služeb společnosti Nova pro odbavení, skladování a prodej.

      18      Souběžně s přemístěním skladu Westvaco Europe NV do Antverp požádala Trespa Komisi Evropských společenství, aby umístila kraftový
         papír do režimu s podmíněným osvobozením od cla, aby nemusela platit dovozní clo. Tato žádost vycházela ze skutečnosti, že
         Evropská unie nevyrábí dostatečné množství kraftového papíru, aby splnila potřeby společnosti Trespa.

      19      Dne 27. června 1997 přijala Rada Evropské unie nařízení (ES) č. 1291/97, kterým se mění nařízení (ES) č. 2505/96 o otevření
         a správě autonomních celních kvót Společenství pro některé zemědělské produkty a průmyslové výrobky a o změně nařízení (ES)
         č. 3059/95 o otevření a správě celních kvót Společenství pro některé zemědělské produkty a průmyslové výrobky (první série
         1996) (Úř. věst. L 176, s. 17), podle kterého se na objem kvóty 8 000 tun kraftového papíru kódu KN 4804 41 91 a 7 000 tun
         kraftového papíru kódu KN 4804 51 90 10 uplatní clo ve výši 0 %.

      20      Podle nařízení č. 1291/97 se tyto dvě kvóty vztahovaly pouze na dovoz kraftového papíru určeného pro zvláštní použití, zejména
         papíru určeného k výrobě určitých výrobků.

      21       Mezi červencem 1997 a lednem 1998 Nova celně odbavila zboží společnosti Trespa v rámci povolení k bezcelnímu dovozu bez námitky
         celních orgánů v Antverpách. V lednu 1998 provedly uvedené orgány externí účetní kontrolu celních dokladů a sdělily společnosti
         Nova, že uvedené celní kvóty nejsou bezpodmínečné, ale jsou spojeny s podmínkou, že dovezené zboží musí dosáhnout zvláštního
         použití, pro které je nezbytné povolení.

      22      Poté, co Trespa obdržela od společnosti Nova tuto informaci, podala dne 26. ledna 1998 u nizozemských celních orgánů žádost
         o povolení pro zvláštní použití, aby mohla dovážet kraftový papír ze Spojených států osvobozený od dovozního cla za účelem
         výroby desek Trespa. Dne 17. června 1998 jí nizozemské celní orgány udělily toto povolení s oznámením, že je účinné od 1. ledna
         1998.

      23      Nova podala žádost o podobné povolení u belgických celních orgánů a povolení pro zvláštní použití jí bylo uděleno dne 17. února
         1998 pro zboží kódu KN 4804 4199 10. Nova podala dále dodatečnou žádost a toto povolení jí bylo rozšířeno s účinkem ke dni
         11. června 1998 na kódy KN 4804 4191 10 a KN 4804 5190 10.

      24      Dne 2. prosince 1999 zaslaly belgické celní orgány společnosti Nova výměr na dodatečný výběr dovozního cla a daně z přidané
         hodnoty (dále jen „DPH“) na zboží dovezené na účet společnosti Trespa. Poté, co Nova upozornila Trespa na existenci tohoto
         dokumentu a požádala ji o uhrazení částek, které měla zaplatit, zaplatila Nova sama přibližně 508 400 eur za clo a DPH.

      25      Trespa krom toho požádala nizozemské celní orgány, aby provedly správní přezkum za účelem prokázání toho, že od 1. ledna 1998
         bylo dovezené zboží použito v souladu s jeho určením, které bylo stanoveno v popisu příslušných položek sazebníku.

      26      S výjimkou malého množství dovezeného zboží mohla Trespa prokázat, že toto zboží bylo skutečně použito v souladu s jeho stanoveným
         zvláštním určením, takže belgické celní orgány vrátily společnosti Nova mezi 30. listopadem 2000 a 15. prosincem 2003 téměř
         celou výši cla zaplaceného touto společností, a to přibližně 507 200 eur.

      27      Již dne 18. ledna 2000 však Nova vystavila fakturu na společnost Trespa na částku ve výši cla a DPH, které zaplatila. Dne
         7. listopadu 2001 podala Nova žalobu u rechtbank van koophandel te Antwerpen (obchodní soud v Antverpách) směřující k určení
         toho, že Trespa je povinna jí uhradit částku ve výši přibližně 203 100 eur, navýšenou o úroky z prodlení a paušální náhradu
         škody ve výši 10 % částky uvedené faktury na správní náklady. V důsledku pozdějších plateb, které Nova obdržela od belgických
         celních orgánů, změnila Nova tento návrh, avšak nevzala jej zcela zpět. Trespa podala vzájemnou žalobu směřující k náhradě
         škody a správních nákladů, které jí údajně vznikly.

      28      Rechtbank van koophandel te Antwerpen rozhodl dne 26. listopadu 2004. Tento soud rozhodl, že nebylo prokázáno, že se Nova
         dopustila pochybení, které vedlo k dodatečnému výběru cla provedenému belgickými celními orgány, a že nebylo rovněž prokázáno,
         že Nova sama musela být držitelem povolení pro zvláštní použití. Společnostem Trespa a Nova bylo nakonec uloženo, aby si navzájem
         uhradily určité částky. Trespa podala dne 1. února 2005 proti tomuto rozsudku odvolání.

      29      Podle společnosti Trespa může být dodatečný výběr cla pouze důsledkem pochybení společnosti Nova, která měla být v okamžiku
         deklarace zboží u belgické celní a daňové správy držitelem povolení pro zvláštní použití, které však neměla. Podle názoru
         společnosti Nova měl být držitelem takového povolení pouze objednatel, tedy Trespa.

      30      Za těchto podmínek hof van beroep te Antwerpen rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Musí být výraz ‚osob[a], která zboží dováží nebo nechává dovážet‘, ve smyslu článku 291 [prováděcího nařízení] vykládán v tom
         smyslu, že zahrnuje rovněž celního zástupce, který deklaruje zboží svým jménem a na vlastní účet, nebo pouze dovozce, pro
         kterého je zboží určeno?

      2)       Jedná se o převedení zboží uvnitř Společenství ve smyslu článku 297 nebo článku 1a [prováděcího nařízení], je-li zboží dovezeno
         do Společenství [...] v Antverpách a poté přepraveno do Nizozemska, a musí být případně osoba uvedená v článku 291 [uvedeného
         nařízení] v takovém případě držitelem povolení uvedeného v tomto článku?

      3)      Týká se pojem ‚nabyvatel‘ ve smyslu článku 297 [prováděcího nařízení] celního zástupce, který na účet konečného dovozce celně
         odbaví zboží pocházející ze třetího státu do členského státu Evropské unie?“

       K předběžným otázkám
       K přípustnosti
      31      Komise má pochybnosti týkající se přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce. Uvádí, že spor v původním řízení se
         týká soukromoprávního vztahu mezi účastníky řízení v původním řízení, který je upraven belgickým občanským zákoníkem, a že
         význam otázek pro vyřešení tohoto sporu není zjevný. I když Komise připouští, že tyto otázky by mohly mít určitý význam v rámci
         sporu v původním řízení, není přesvědčena, že odpověď, kterou je třeba dát na uvedené otázky, postačuje k vyřešení tohoto
         sporu.

      32      V tomto ohledu je třeba připomenout, že v rámci spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy stanovené článkem 234 ES
         je věcí pouze vnitrostátního soudu, kterému byl spor předložen a jenž musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude
         vydáno, posoudit s ohledem na konkrétní okolnosti projednávané věci jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání
         jeho rozsudku, tak i relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru (viz zejména rozsudky ze dne 22. listopadu 2005, Mangold,
         C‑144/04, Sb. rozh. s. I‑9981, bod 34; ze dne 14. prosince 2006, Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio,
         C‑217/05, Sb. rozh. s. I‑11987, bod 16, a ze dne 18. července 2007, Lucchini, C‑119/05, Sb. rozh. s. I‑6199, bod 43).

      33      Z toho vyplývá, že se na otázky týkající se výkladu práva Společenství položené vnitrostátním soudem v právním a skutkovém
         rámci, který tento soud vymezí v rámci své odpovědnosti a jehož správnost nepřísluší Soudnímu dvoru ověřovat, vztahuje domněnka
         relevance (viz rozsudky ze dne 15. května 2003, Salzmann, C‑300/01, Recueil, s. I‑4899, bod 31, jakož i ze dne 5. prosince
         2006, Cipolla a další, C‑94/04 a C‑202/04, Sb. rozh. s. I‑11421, bod 25). Tato domněnka relevance může být vyvrácena jen ve
         výjimečných případech, pokud je zjevné, že žádaný výklad práva Společenství nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu
         v původním řízení nebo jestliže se jedná o hypotetický problém nebo pokud Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními
         poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 16. června
         2005, Pupino, C‑105/03, Sb. rozh. s. I‑5285, bod 30, a ze dne 28. června 2007, Dell’Orto, C‑467/05, Sb. rozh. s. I‑5557, bod
         40).

      34      V projednávaném případě umožní výklad celních právních předpisů Společenství zjistit, zda celní zástupce musí být za okolností,
         které nastaly ve věci v původním řízení, držitelem povolení pro zvláštní použití. Ze spisu vyplývá, že tato informace je nezbytná
         pro rozhodnutí, zda se Nova dopustila pochybení ve svém vztahu se společností Trespa, a pro zjištění, kdo musí nést náklady
         vzniklé z důvodu dotčeného dodatečného výběru cla. Nejedná se tedy ani o hypotetický problém, ani o otázku, která nemá žádný
         vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení.

      35      Je sice třeba připustit, že předkládací rozhodnutí s jistotou neuvádí, zda celní zástupce, tedy Nova, provedl celní prohlášení
         na vlastní účet, nebo na účet společnosti Trespa. První a třetí předběžná otázka způsobují v tomto ohledu nejistotu, přičemž
         protichůdné argumenty předložené účastníky řízení v původním řízení v jejich písemných a ústních vyjádřeních k ní dále přispívají.

      36      Je třeba připomenout, že v rámci řízení podle článku 234 ES nemůže Soudní dvůr rozhodnout spor týkající se skutkového stavu.
         Rozhodování o takovém sporu, jakož i ostatně jakékoliv posouzení dotčeného skutkového stavu spadá do pravomoci vnitrostátního
         soudu (viz rozsudek ze dne 11. září 2008, CEPSA, C‑279/06, Sb. rozh. s. I-0000, bod 30 a citovaná judikatura).

      37      V projednávaném případě však Soudní dvůr disponuje dostatečnými poznatky, aby provedl výklad dotyčných pravidel Společenství
         a poskytl užitečné odpovědi s tím, že případně rozliší různé situace.

      38      Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je tedy přípustná.

       K věci samé
       K první otázce
      39      Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 291 odst. 1 prováděcího nařízení musí být vykládán v tom smyslu,
         že pojem „osob[a], která zboží dováží nebo nechává dovážet“, který je v tomto článku uveden, zahrnuje kromě dovozce, pro kterého
         je zboží určeno, i celního zástupce, který učiní celní prohlášení.

      40      Úvodem je nutno konstatovat, že ani celní kodex, ani prováděcí nařízení nedefinují ve svém textu pojem „celní zástupce“. Článek
         5 celního kodexu zmiňuje „celního zástupce“ jako zástupce u celních orgánů.

      41      Uvedený článek 5 krom toho stanoví, že se každá osoba může nechat v jednání s celními orgány zastoupit pro provádění všech
         úkonů a formalit stanovených celními předpisy. Uvedené zastoupení může být přímé nebo nepřímé v závislosti na tom, zda zástupce
         jedná jménem jiné osoby a na její účet, nebo jedná vlastním jménem na účet jiné osoby.

      42      Jak již bylo uvedeno v bodě 35 tohoto rozsudku, Soudní dvůr nemůže určit, v jakém postavení učinila Nova, jednající jako celní
         zástupce, celní prohlášení dotčená v původním řízení. Přísluší vnitrostátnímu soudu, aby objasnil tuto skutkovou okolnost.

      43      Za předpokladu, že Nova jednala jako zástupce ve smyslu článku 5 celního kodexu, je pravděpodobné, že učinila uvedená prohlášení
         na účet společnosti Trespa v nepřímém zastoupení vzhledem k tomu, že podle vysvětlení, která Soudnímu dvoru předložila Nova
         a belgická vláda, neupravuje belgická právní úprava v oblasti cel přímé zastoupení.

      44      Není však rovněž vyloučeno, že Nova neprohlásila, že jedná na účet společnosti Trespa nebo že nebyla zmocněna jednat jako
         zástupce. Z článku 5 odst. 4 druhého pododstavce celního kodexu vyplývá, že v takovém případě se osoba, která učinila celní
         prohlášení, považuje za osobu jednající vlastním jménem a na vlastní účet. Tuto osobu je tedy třeba považovat za dovozce,
         a nikoli za zástupce.

      45      Krom toho je třeba určit, zda v obou těchto případech musí být takový celní zástupce, jako je Nova, držitelem písemného povolení
         ve smyslu článku 291 prováděcího nařízení.

      46      I když je pravda, že kapitola 2 hlavy 1 části II prováděcího nařízení, která upravuje poskytnutí zvýhodněného sazebního zacházení
         určitému zboží na základě jeho zvláštního použití, nedefinuje pojem „osoba, která zboží dováží nebo nechává dovážet“, nic
         to nemění na tom, že uvedená právní úprava ukládá držiteli uvedeného povolení určité povinnosti, které umožňují určit, kdo
         je osoba uvedená v čl. 291 odst. 1 tohoto nařízení.

      47      Článek 291 odst. 3 druhý pododstavec prováděcího nařízení tak upřesňuje, že zúčastněná osoba musí celním orgánům uspokojivě
         umožnit sledovat zboží v průběhu zpracování v podniku nebo jeho provozovnách. Z článku 293 tohoto nařízení rovněž vyplývá,
         že držitel povolení je povinen dosáhnout u zboží předepsaného zvláštního použití, vést účetnictví, které umožní celním orgánům
         provádět kontroly, které považují za potřebné, a tyto účetní knihy uchovávat.

      48      Tyto povinnosti ukazují, jak správně uvádí Komise, že osoba, která zboží dováží nebo nechává dovážet za účelem propuštění
         do volného oběhu, tj. osoba, která musí být držitelem povolení uvedeného v článku 291 prováděcího nařízení, je tou osobou,
         které je zboží určeno a která zamýšlí dosáhnout u zboží předepsaného zvláštního použití. Pouze tato osoba může dodržet povinnosti
         stanovené v článcích 291 a 293 tohoto nařízení.

      49      Skutečnost, že čl. 291 odst. 1 prováděcího nařízení používá alternativně výrazy „osoba, která zboží dováží“ a „[osoba, která
         zboží] nechává dovážet“, znamená, že je přípustné dovážet zboží, které má zvláštní použití, tím způsobem, že se nechá tato
         osoba zastoupit u celních orgánů v souladu s článkem 5 celního kodexu.

      50      Z toho vyplývá, že zástupce, který činí celní prohlášení na účet jiné osoby, není osobou, která je uvedena v čl. 291 odst. 1
         prováděcího nařízení, a nemusí tedy být držitelem povolení ve smyslu tohoto článku.

      51      Pouze v případě uvedeném v bodě 44 tohoto rozsudku, a sice pokud celní zástupce neprohlásí, že jedná jménem a na účet jiné
         osoby, nebo prohlásí, že jedná jménem a na účet jiné osoby, aniž by byl k tomu zmocněn, je sám tento zástupce považován za
         dovozce, a v důsledku toho musí být držitelem písemného povolení, má-li se na dovezené zboží vztahovat zvýhodněné sazební
         zacházení.

      52      V tomto ohledu je třeba připomenout, že z článků 21 a 86 celního kodexu vyplývá, že povolení je uděleno pouze osobám, které
         skýtají potřebné záruky k řádnému provádění operací. Je-li však povolení uděleno, ale jeho držitel nemůže později prokázat,
         že u zboží dosáhl předepsaného zvláštního použití, je podle článku 302 prováděcího nařízení povinen zaplatit částku dovozního
         cla stanovenou podle celního kodexu.

      53      Argument belgické vlády, podle kterého celní zástupce musí disponovat rovněž povolením pro zvláštní použití, pokud skladuje
         ve vlastních skladech zboží na účet svého mandanta za účelem zajištění celní kontroly, musí být odmítnut. Z článků 291 až
         304 prováděcího nařízení totiž nevyplývá, že zboží se zvláštním použitím musí zůstat neustále pod celní kontrolou. Toto zboží
         je naopak propuštěno do volného oběhu a celním orgánům musí být umožněno provádět kontroly, buď v provozovnách podniku dovozce
         v průběhu zpracování uvedeného zboží, nebo na základě účetnictví dovozce, aby a posteriori ověřily skutečné využití dotčeného zboží s předepsaným zvláštním použitím.

      54      Na první otázku je tedy třeba odpovědět tak, že čl. 291 odst. 1 prováděcího nařízení musí být vykládán v tom smyslu, že pojem
         „osob[a], která zboží dováží nebo nechává dovážet“, který je v tomto článku uveden, zahrnuje osobu, které je zboží určeno
         a která zamýšlí dosáhnout u zboží předepsaného zvláštního použití, bez ohledu na skutečnost, zda sama učiní celní prohlášení,
         nebo se nechá za tímto účelem zastoupit podle článku 5 celního kodexu. Uvedený pojem se netýká zástupce této osoby u celních
         orgánů, nehledě k případům, v nichž se uvedená osoba považuje za osobu jednající vlastním jménem a na vlastní účet podle čl. 5
         odst. 4 druhého pododstavce uvedeného kodexu, a musí být tedy považována za dovozce.

       Ke druhé otázce
      55      Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 297 odst. 1 prováděcího nařízení ve spojení s článkem 1a tohoto nařízení
         musí být vykládán v tom smyslu, že se jedná o převedení zboží uvnitř Společenství, je-li zboží dovezeno do Belgie a poté přepraveno
         do Nizozemska. Předkládající soud si krom toho přeje zjistit, zda v takovém případě musí být osoba uvedená v článku 291 prováděcího
         nařízení držitelem povolení uvedeného v tomto článku.

      56      Je třeba bez dalšího konstatovat, že články 291 a 297 prováděcího nařízení upravují odlišné operace. První z těchto článků
         upravuje dovoz zboží, na které se vztahuje zvýhodněné sazební zacházení na základě jeho zvláštního použití, zatímco druhý
         se vztahuje na převedení tohoto zboží uvnitř Společenství, které se uskuteční po dovozu tohoto zboží, avšak před tím, než
         zboží dosáhne předepsaného zvláštního určení.

      57      Z toho vyplývá, že není nezbytné, aby Soudní dvůr odůvodnil odpověď na druhou část druhé otázky, jelikož jedná-li se o dovoz,
         odpověď vyplývá již z bodu 54 tohoto rozsudku. Naproti tomu v případě, kdy se jedná o převedení, je osoba, která musí být
         držitelem povolení, tedy nabyvatel, uvedena v čl. 297 odst. 1 prováděcího nařízení.

      58      Článek 297 prováděcího nařízení stanoví, že je-li zboží převedeno uvnitř Společenství, musí být jeho nabyvatel držitelem povolení
         vydaného podle článku 291 tohoto nařízení. Článek 1a uvedeného nařízení stanoví, že pro účely zejména článků 291 až 308 tohoto
         nařízení se země Hospodářské unie Beneluxu považují za jediný členský stát.

      59      Trespa ve svých vyjádřeních předložených Soudnímu dvoru tvrdí, že se jedná o převedení ve smyslu článku 297 prováděcího nařízení
         pokaždé, když se uskuteční převod držby dovezeného zboží.

      60      Komise má naproti tomu za to, že o převedení se jedná pouze v případě převodu vlastnictví dotyčného zboží.

      61      Nova tvrdí, že se nejedná o převedení uvnitř Společenství vzhledem ke skutečnosti, že Belgické království a Nizozemské království
         musí být považovány za jediný členský stát ve smyslu článku 1a prováděcího nařízení.

      62      Posledně uvedené tvrzení nelze přijmout. Z judikatury Soudního dvora týkající se výkladu ustanovení, které předcházelo článku
         297 prováděcího nařízení, avšak které používalo stejné výrazy, totiž vyplývá, že převedení zboží uvnitř Společenství se týká
         jak převedení, které se uskuteční z jednoho členského státu do druhého, tak převedení, které se uskuteční uvnitř stejného
         členského státu (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 13. července 1989, Chimica del Friuli a další, 248/88, 254/88 až 258/88,
         309/88 a 316/88, Recueil, s. 2837, výrok). Článek 1a prováděcího nařízení tedy není pro definici pojmu „převedení“ rozhodný.

      63      Co se týče otázky, zda se pojem „převedení“ uvedený v čl. 297 odst. 1 prováděcího nařízení týká převodu vlastnictví zboží
         nebo převodu držby tohoto zboží, odpověď nevyplývá jasně ze znění uvedeného nařízení ani ze znění celního kodexu. Tento pojem
         je uveden společně s „dalším prodejem“ a „použitím“ v čl. 29 odst. 1 písm. c) celního kodexu a je zmíněn jako alternativa
         k „předání majiteli“ v čl. 295 odst. 1 bodě 2) písm. c) a d) prováděcího nařízení.

      64      Krom toho srovnání různých jazykových znění prováděcího nařízení rovněž neprokazuje, že si zákonodárce přál uvést přesně,
         zda se jedná o převod vlastnictví, nebo převod držby zboží. Uvedený pojem je tak zde vyjádřen například slovy „cesión“ ve
         španělštině, „Übertragung“ v němčině, „transfer“ v angličtině, „cessione“ v italštině a „overdracht“ v nizozemštině.

      65      V každém případě otázka, zda se jedná o převod vlastnictví, nebo o převod držby, není určující pro rozhodnutí, zda se jedná
         o převedení uvnitř Společenství ve smyslu čl. 297 odst. 1 prováděcího nařízení. Z cíle tohoto nařízení naproti tomu vyplývá,
         že významný je převod na nabyvatele povinností týkajících se zboží, které je předmětem převedení. K tomu musí být nabyvatel
         držitelem povolení vydaného podle článku 291 uvedeného nařízení.

      66      Článek 298 odst. 4 a 5 a článek 300 druhý pododstavec prováděcího nařízení tak stanoví, že okamžikem převedení zboží přecházejí
         povinnosti, které vyplývají z článků 291 až 304 prováděcího nařízení, z odesílatele na nabyvatele a že posledně uvedený je
         povinen zapsat převedené zboží do svého účetnictví.

      67      Z toho vyplývá, že převedení zboží ve smyslu čl. 297 odst. 1 prováděcího nařízení se může uskutečnit pouze mezi osobami, které
         jsou držiteli povolení pro zvláštní použití, tedy mezi osobami, které zamýšlí nebo zamýšlely dosáhnout u zboží, které je předmětem
         převedení, předepsaného zvláštního použití.

      68      V takové situaci, jako je situace dotčená v původním řízení, tedy pokud jsou celní formality provedeny v Belgii a zboží je
         poté přepraveno do Nizozemska, nelze mít za to, že se převedení zboží uvnitř Společenství podle čl. 297 odst. 1 prováděcího
         nařízení uskutečnilo, pokud oprávněná osoba jedná na účet konečného dovozce, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu. Pouhá
         skutečnost, že zboží bylo dovezeno a procleno v Belgii a poté přepraveno do Nizozemska, není rozhodná pro účely prokázání
         existence převedení ve smyslu tohoto ustanovení.

      69      Z výše uvedeného vyplývá, že na druhou otázku je třeba odpovědět tak, že čl. 297 odst. 1 prováděcího nařízení musí být vykládán
         v tom smyslu, že se nejedná o převedení zboží uvnitř Společenství, je-li zboží dovezeno do Belgie a poté přepraveno do Nizozemska,
         pokud oprávněná osoba jedná na účet konečného dovozce, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu. Pouhá skutečnost, že zboží
         bylo dovezeno a procleno v Belgii a poté přepraveno do Nizozemska, není rozhodná pro účely prokázání existence převedení ve
         smyslu tohoto ustanovení. V případě převedení musí být nabyvatel držitelem povolení vydaného podle článku 291 uvedeného nařízení.

       Ke třetí otázce
      70      Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 297 odst. 1 prováděcího nařízení musí být vykládán v tomu smyslu,
         že pojem „nabyvatel“, který je v něm uveden, zahrnuje celního zástupce, který provede celní formality na účet dovozce.

      71      Jak správně uvedli účastníci řízení v původním řízení, belgická vláda a Komise, odpověď na tuto otázku musí být negativní.

      72      Nabyvatelem je totiž osoba, která nabude od odesílatele převedené právo nebo majetek. Pojem „nabyvatel“ ve smyslu čl. 297
         odst. 1 prováděcího nařízení tak zahrnuje osobu, která nabude od odesílatele zboží propouštěné do volného oběhu, kterému je
         poskytnuto zvýhodněné sazební zacházení na základě jeho zvláštního použití, avšak které ještě nedosáhlo tohoto použití v okamžiku
         převedení.

      73      Takový celní zástupce, jako je celní zástupce dotčený ve věci v původním řízení, který celně odbaví zboží nepocházející ze
         Společenství na účet dovozce, je přitom zástupcem dovozce u celních orgánů podle článku 5 celního kodexu, zatímco dovozce
         je osobou, která nechává dovážet zboží za účelem propuštění do volného oběhu podle článku 291 prováděcího nařízení.

      74      Z výše uvedeného vyplývá, že na třetí otázku je třeba odpovědět tak, že čl. 297 odst. 1 prováděcího nařízení musí být vykládán
         v tomu smyslu, že pojem „nabyvatel“, který je v něm uveden, nezahrnuje celního zástupce, který provádí celní formality na
         účet dovozce.

       K nákladům řízení
      75      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      1)      Článek 291 odst. 1 nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí nařízení Rady (EHS) č. 2913/92,
            kterým se vydává celní kodex Společenství, ve znění nařízení Komise (ES) č. 89/97 ze dne 20. ledna 1997, musí být vykládán
            v tom smyslu, že pojem „osob[a], která zboží dováží nebo nechává dovážet“, který je v tomto článku uveden, zahrnuje osobu,
            které je zboží určeno a která zamýšlí dosáhnout u zboží předepsaného zvláštního použití, bez ohledu na skutečnost, zda sama
            učiní celní prohlášení, nebo se nechá za tímto účelem zastoupit podle článku 5 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října
            1992, kterým se vydává celní kodex Společenství. Uvedený pojem se netýká zástupce této osoby u celních orgánů, nehledě k případům,
            v nichž se uvedená osoba považuje za osobu jednající vlastním jménem a na vlastní účet podle čl. 5 odst. 4 druhého pododstavce
            nařízení č. 2913/92, a musí být tedy považována za dovozce.
      2)      Článek 297 odst. 1 nařízení č. 2454/93, ve znění nařízení č. 89/97, musí být vykládán v tom smyslu, že se nejedná o převedení
            zboží uvnitř Společenství, je-li zboží dovezeno do Belgie a poté přepraveno do Nizozemska, pokud oprávněná osoba jedná na
            účet konečného dovozce, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu. Pouhá skutečnost, že zboží bylo dovezeno a procleno v Belgii
            a poté přepraveno do Nizozemska, není rozhodná pro účely prokázání existence převedení ve smyslu tohoto ustanovení. V případě
            převedení musí být nabyvatel držitelem povolení vydaného podle článku 291 uvedeného nařízení.
      3)      Článek 297 odst. 1 nařízení č. 2454/93, ve znění nařízení č. 89/97, musí být vykládán v tomu smyslu, že pojem „nabyvatel“,
            který je v něm uveden, nezahrnuje celního zástupce, který provádí celní formality na účet dovozce.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: nizozemština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 15. června 1976. # John Mills proti Evropské investiční bance. # Věc 110-75.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 25. června 1997. # Trestní řízení proti René Kiefferovi a Romainu Thillovi. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal de police de Luxembourg - Lucemburské velkovévodství. # Volný pohyb zboží - Opatření s rovnocenným účinkem. # Věc C-114/96.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 18. července 2013.#Citroën Belux NV v. Federatie voor Verzekerings- en Financiële Tussenpersonen (FvF).#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná hof van beroep te Brussel.#Článek 56 SFEU – Volný pohyb služeb – Směrnice 2005/29/ES – Nekalé obchodní praktiky – Ochrana spotřebitele – Vázané nabídky, jejichž alespoň jednou částí je finanční služba – Zákaz – Výjimky.#Věc C‑265/12.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      18. července 2013 (
            *1
         )
      „Článek 56 SFEU — Volný pohyb služeb — Směrnice 2005/29/ES — Nekalé obchodní praktiky — Ochrana spotřebitele — Vázané nabídky, jejichž alespoň jednou částí je finanční služba — Zákaz — Výjimky“
      Ve věci C-265/12,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím hof van beroep te Brussel (Belgie) ze dne 22. května 2012, došlým Soudnímu dvoru dne 29. května 2012, v řízení

         Citroën Belux NV

      proti

         Federatie voor Verzekerings- en Financiële Tussenpersonen (FvF),

      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení A. Tizzano, předseda senátu, M. Berger, A. Borg Barthet (zpravodaj), E. Levits a J.-J. Kasel, soudci,
      generální advokát: Y. Bot,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 24. dubna 2013,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Citroën Belux NV S. Willemartem, C. Smits, T. Balthazarem, D. De Keyzerem a A. Destrycker, advocaten,

               —

               za Federatie voor Verzekerings- en Financiële Tussenpersonen (FvF) D. Dhaenensem, a R. Vermeulenem, advocaten,

               —

               za belgickou vládu T. Maternem a J.-C. Halleuxem, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi M. van Beekem, jako zmocněncem,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 3 odst. 9 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/29/ES ze dne 11. května 2005 o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním trhu a o změně směrnice Rady 84/450/EHS, směrnic Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 („směrnice o nekalých obchodních praktikách“) (Úř. věst. L 149, s. 22) a článku 56 SFEU.

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Citroën Belux NV (dále jen „Citroën“) a Federatie voor Verzekerings- en Financiële Tussenpersonen (FvF) (sdružení pojišťovacích a finančních zprostředkovatelů) ohledně obchodní praktiky společnosti Citroën spočívající v nabídce bezplatného pojištění Omnium na dobu šesti měsíců při koupi vozidla Citroën, kterou FvF považuje za nekalou praktiku.

         Právní rámec

         Unijní právní úprava

               3

               Bod 9 odůvodnění směrnice 2005/29 zní:
               „[…] Finanční služby a nemovitý majetek vyžadují pro svou složitost a vážná rizika plynoucí z jejich podstaty podrobné požadavky včetně stanovení pozitivních povinností obchodníků. Z tohoto důvodu není v oblasti finančních služeb a nemovitostí touto směrnicí dotčeno právo členských států překročit při ochraně ekonomických zájmů spotřebitelů její rámec. […]“

               4

               Článek 3 směrnice 2005/29, nadepsaný „Oblast působnosti“, v odstavcích 1 a 9 stanoví:
               „1.   Tato směrnice se vztahuje na nekalé obchodní praktiky vůči spotřebitelům, jak je stanoveno v článku 5, před obchodní transakcí týkající se produktu, v jejím průběhu a po ní.
               [...]
               9.   Ve vztahu k ‚finančním službám‘ vymezeným ve směrnici [Evropského parlamentu a Rady] 2002/65/ES [o uvádění finančních služeb pro spotřebitele na trh na dálku a o změně směrnice Rady 90/619/EHS a směrnic 97/7/ES a 98/27/ES (Úř. věst. L 271, s. 16)] a k nemovitostem mohou členské státy uložit požadavky, které obsahují více omezení nebo požadavků než tato směrnice v oblasti, kterou sbližuje.“

               5

               Ustanovení čl. 2 písm. b) směrnice 2002/65 uvádí, že „finanční službou“ se rozumí „jakákoli služba bankovní, úvěrové, pojistné, osobní důchodové, investiční nebo platební povahy“.

         Belgická právní úprava

               6

               Článek 72 zákona ze dne 6. dubna 2010 o obchodních praktikách a ochraně spotřebitele (Belgisch Staatsblad, 12. dubna 2010, s. 20803, dále jen „zákon ze dne 6. dubna 2010“) zní:
               „§1.   Vázané nabídky spotřebiteli, jejichž alespoň jednou částí je finanční služba a které nabízí podnik nebo různé podniky, které sledují společný cíl, jsou zakázány.
               §2.   Odchylně od § 1 mohou být však vázaně nabízeny:

                        1°

                        finanční služby tvořící celek;
                        Král může na návrh příslušných ministrů a ministra financí označit služby nabízené ve finančním odvětví, které tvoří jeden celek;

                        2°

                        finanční služby a drobné zboží a služby obvyklé v obchodním styku;

                        3°

                        finanční služby a poukázky opravňující k účasti na zákonem povolených loteriích;

                        4°

                        finanční služby a předměty s nesmývatelnými a jasně viditelnými reklamními nápisy, které jsou jako takové neprodejné, pod podmínkou, že nákupní cena zaplacená podnikem činí nejvýše 10 eur bez DPH, nebo 5 % prodejní ceny hlavní finanční služby, s níž jsou distribuovány, bez DPH. Procentní výše 5 % se uplatní, pokud je částka odpovídající tomuto procentu vyšší než 10 eur;

                        5°

                        finanční služby a barvotisky, nálepky a jiné obrázky nepatrné obchodní hodnoty;

                        6°

                        finanční služby a poukázky ve formě dokumentů zakládajících po nabytí určitého počtu služeb právo na bezplatnou nabídku nebo nižší cenu při nabytí podobné služby, pokud je tato výhoda poskytována stejným prodejcem a nepřesahuje třetinu ceny služeb dříve nabytých.

                  Poukázky musí uvádět případné skončení doby platnosti, jakož i podmínky nabídky.
               Pokud podnik ukončí svou nabídku, má spotřebitel právo na nabídnuté zvýhodnění v poměru k dříve provedeným nákupům.“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               7

               Společnost Citroën je dovozcem vozidel značky Citroën do Belgie. Toto zboží prodává v síti autorizovaných smluvních prodejců.

               8

               Dne 10. prosince 2010 zahájila společnost Citroën reklamní kampaň s tématem „Chci všechno“. Tato kampaň probíhala minimálně do konce února 2011.

               9

               Reklamní nabídka zněla následovně:
               „‚6 měsíců Omnium zdarma‘ platí pro každé plně uzavřené pojištění Omnium v prvním roce. Platí pro všechny osobní i užitkové vozy, které jsou prodávány oficiálními smluvními prodejci Citroën, s výjimkou předváděcích vozidel a vozidel k pronájmu. Platí podmínky pro přijetí pojištění Citroën. Pojištění Citroën je produkt pojištění společnosti Servis-NV povolený pod č. 1396. Společnost PSA Finance Belux NV (CBFA č. 019.653A) vystupuje jako zprostředkovatel pojištění pro Servis-NV. Smluvní prodejci Citroën autorizovaní CBFA vystupují jako pověření zástupci pro PSA Finance Belux NV […]. Tato nabídka pojištění není podmíněna nabytím jiných produktů a služeb než pojištěného vozidla.“

               10

               FvF mělo za to, že tato zvláštní nabídka „autosalon“ je ohledně nabídky šestiměsíčního bezplatného pojištění Omnium při koupi vozidla Citroën zakázanou vázanou nabídkou. Upozornilo na to Citroën v dopise ze dne 22. prosince 2010.

               11

               Dopisem ze dne 23. prosince 2010 odpověděla Citroën, že nabídka platí pro každé nové uzavření pojištění Omnium na dobu jednoho roku a nejen při koupi nového vozidla Citroën. Podle Citroën nabídka bezplatného šestiměsíčního pojištění Omnium a koupě nového vozidla této značky nebyly vázány.

               12

               Dne 18. ledna 2011 podalo FvF před rechtbank van koophandel te Brussel návrh na ukončení této obchodní praktiky z důvodu, že je v rozporu s čl. 72 odst. 1 zákona ze dne 6. dubna 2010.

               13

               Rozsudkem ze dne 13. dubna 2011 dospěl rechtbank van koophandel te Brussel v prvním stupni k závěru, že sporná nabídka je vázanou nabídkou ve smyslu čl. 2 bodu 27 zákona ze dne 6. dubna 2010, která je zaměřena na potenciální kupující nových vozidel. Rozhodl, že tato nabídka je zakázanou vázanou nabídkou ve smyslu článku 72 § 1 tohoto zákona a že taková nabídka je v rozporu s poctivým tržním chováním, a tedy podle článku 95 téhož zákona zakázána.

               14

               Společnost Citroën podala proti tomuto rozsudku odvolání k hof van beroep te Brussel. Předkládající soud má za to, že sporná nabídka je vázanou nabídkou a získání bezplatného pojištění Omnium na dobu šesti měsíců je v očích průměrného spotřebitele skutečně podmíněno nákupem nového vozu Citroën.

               15

               Předkládající soud připomíná, že podle čl. 3 odst. 9 směrnice 2005/29 mohou členské státy ve vztahu k finančním službám a k nemovitostem uložit požadavky, které obsahují více omezení nebo požadavků než tato směrnice. Má za to, že je toto ustanovení možno vykládat trojím způsobem. Podle prvního výkladu je zákaz vázané nabídky zahrnující finanční službu v souladu se směrnicí 2005/29 bez ohledu na to, zda je finanční služba hlavním prvkem nabídky, či nikoliv. Podle druhého výkladu je zákaz takové nabídky v souladu s touto směrnicí jen tehdy, pokud je finanční služba určujícím prvkem vázané nabídky. Třetí výklad by vedl ke konstatování, že takový zákaz není v souladu s uvedenou směrnicí, protože čl. 3 odst. 9 této směrnice musí být jakožto výjimka z úplné harmonizace vykládán restriktivně. Závěrem se předkládající soud táže, zda je zákon ze dne 6. dubna 2010 slučitelný s článkem 56 SFEU.

               16

               Za těchto podmínek se hof van beroep te Brussel rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Musí být čl. 3 odst. 9 směrnice 2005/29 vykládán v tom smyslu, že brání takovému ustanovení, jako je článek 72 zákona [...] ze dne 6. dubna 2010, které – s výhradou v zákoně taxativně vyjmenovaných případů – obecně zakazuje jakoukoli vázanou nabídku spotřebiteli, pokud alespoň jednou její částí je finanční služba?

                        2)

                        Musí být článek 56 SFEU o volném pohybu služeb vykládán v tom smyslu, že brání takovému ustanovení, jako je článek 72 zákona [...] ze dne 6. dubna 2010, které – s výhradou v zákoně taxativně vyjmenovaných případů – obecně zakazuje jakoukoliv vázanou nabídku spotřebiteli, pokud alespoň jednou její částí je finanční služba?“

         K předběžným otázkám

         K první otázce

               17

               Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 3 odst. 9 směrnice 2005/29 vykládán v tom smyslu, že brání takovému ustanovení členského státu, jako je ustanovení dotčené v původním řízení, které s výhradou případů taxativně vyjmenovaných ve vnitrostátní právní úpravě stanoví obecný zákaz vázaných nabídek spotřebiteli, jejichž alespoň jednou částí je finanční služba.

               18

               Jak vyplývá z bodu 50 rozsudku ze dne 23. dubna 2009, VTB-VAB a Galatea (C-261/07 a C-299/07, Sb. rozh. s. I-2949), Soudní dvůr rozhodl, že vázané nabídky jsou komerčním jednáním, které je jednoznačně součástí obchodní strategie obchodníka a přímo směřuje k propagaci nebo prodeji, a jsou tedy obchodními praktikami ve smyslu čl. 2 písm. d) směrnice 2005/29, a v důsledku toho spadají do působnosti této směrnice.

               19

               Z toho plyne, že vázané nabídky, jejichž alespoň jednou částí je finanční služba, které jsou předmětem zákazu dotčeného v původním řízení, jsou rovněž obchodními praktikami ve smyslu čl. 2 písm. d) směrnice 2005/29, a podléhají tedy požadavkům stanoveným touto směrnicí.

               20

               Dále je nutno připomenout, že směrnice 2005/29 v zásadě úplně harmonizuje pravidla týkající se nekalých obchodních praktik podniků vůči spotřebitelům na úrovni Společenství, takže členské státy nemohou, jak výslovně stanoví její článek 4, přijmout více omezující opatření, než jaká jsou stanovena v uvedené směrnici, a to ani s cílem dosáhnout vyšší úrovně ochrany spotřebitele (viz rozsudek ze dne 14. ledna 2010, Plus Warenhandelsgesellschaft, C-304/08, Sb. rozh. s. I-217, bod 41 a citovaná judikatura).

               21

               Článek 3 odst. 9 směrnice 2005/29, nadepsaný „Oblast působnosti“, však zavádí výjimku z cíle úplné harmonizace, pokud jde mimo jiné o finanční služby ve smyslu směrnice 2002/65.

               22

               Z bodu 9 odůvodnění směrnice 2005/29 přitom vyplývá, že finanční služby vyžadují pro svou složitost a vážná rizika plynoucí z jejich podstaty podrobné požadavky včetně stanovení pozitivních povinností obchodníků. Rovněž se v něm uvádí, že v oblasti těchto služeb není touto směrnicí dotčeno právo členských států překročit při ochraně ekonomických zájmů spotřebitelů její rámec.

               23

               „Finanční službou“ ve smyslu směrnice 2002/65 je třeba rozumět „jak[oukoliv] služb[u] bankovní, úvěrové, pojistné, osobní důchodové, investiční nebo platební povahy“. Zákon ze dne 6. dubna 2010 přejímá tutéž definici pro vymezení finančních služeb v čl. 2 bodu 24. Z toho plyne, že takové vázané nabídky, jejichž alespoň jednou částí je finanční služba, jak je tomu v případě nabídky, která je předmětem zákazu v původním řízení, spadají do působnosti čl. 3 odst. 9 směrnice 2005/29.

               24

               V souladu s tímto ustanovením tak mohou členské státy ve vztahu k finančním službám uložit požadavky, které obsahují více omezení nebo požadavků než uvedená směrnice.

               25

               Dále je nutno uvést, že znění čl. 3 odst. 9 směrnice 2005/29 se omezuje na to, že členským státům umožňuje přijmout přísnější vnitrostátní pravidla ohledně finančních služeb, bez dalšího upřesnění. Nestanoví tak žádnou hranici, pokud jde o přísnost vnitrostátních pravidel, a nestanoví kritéria týkající se stupně složitosti nebo rizik, která musí uvedené služby vykazovat, aby se na ně přísnější pravidla vztahovala. Ze znění tohoto ustanovení ani nevyplývá, že se přísnější vnitrostátní pravidla mohou týkat pouze vázaných nabídek tvořených několika finančními službami nebo vázaných nabídek, u nichž je finanční služba hlavní částí.

               26

               Na rozdíl do toho, co tvrdí Citroën, tedy nelze omezovat použití čl. 3 odst. 9 směrnice 2005/29 na vázané nabídky složené z několika finančních služeb nebo na vázané nabídky, které zahrnují složitou finanční službu.

               27

               Takový výklad je v souladu s cílem sledovaným uvedeným ustanovením. Bod 9 odůvodnění směrnice 2005/29 dává totiž výslovně členským státům možnost přijmout ohledně finančních služeb přísnější opatření, aby zajistily vysokou úroveň ochrany spotřebitele. Záměrem unijního zákonodárce je tedy členským státům umožnit, aby mohly samy posoudit přísnost, kterou si těmto opatřením přejí dát, a ponechat jim v tomto ohledu rozhodovací prostor, který může vést až k vydání zákazu.

               28

               S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na první otázku odpovědět, že čl. 3 odst. 9 směrnice 2005/29 musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání takovému ustanovení členského státu, jako je ustanovení dotčené v původním řízení, které s výhradou případů taxativně vyjmenovaných ve vnitrostátní právní úpravě stanoví obecný zákaz vázaných nabídek spotřebiteli, jejichž alespoň jednou částí je finanční služba.

         Ke druhé otázce

               29

               Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda musí být článek 56 SFEU vykládán v tom smyslu, že brání takovému ustanovení členského státu, jako je ustanovení dotčené v původním řízení, které s výhradou případů taxativně vyjmenovaných ve vnitrostátní právní úpravě stanoví obecný zákaz vázaných nabídek spotřebiteli, jejichž alespoň jednou částí je finanční služba.

               30

               Co se týče přípustnosti druhé otázky, FvF ji považuje za nepřípustnou, jelikož pokud byla určitá oblast harmonizována na úrovni Evropské unie, musí být vnitrostátní opatření v této oblasti posuzována nikoliv s ohledem na ustanovení Smlouvy o FEU, ale na ustanovení tohoto harmonizačního opatření.

               31

               K tomu je třeba připomenout, že každé vnitrostátní opatření přijaté v oblasti, která byla na úrovni Unie vyčerpávajícím způsobem harmonizována, musí být posuzováno ve vztahu nikoli k primárnímu právu, ale k ustanovením tohoto harmonizačního opatření (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. prosince 2003, Deutscher Apothekerverband, C-322/01, Recueil, s. I-14887, bod 64 a citovaná judikatura). Jak však vyplývá z bodu 9 odůvodnění a čl. 3 odst. 9 směrnice 2005/29, posledně uvedené ustanovení právě uvádí, že ohledně finančních služeb směrnice neprovádí vyčerpávající harmonizaci a ponechává členským státům rozhodovací prostor, při jehož využití je nutno dodržovat Smlouvu.

               32

               Taková vnitrostátní právní úprava, jako je úprava dotčená v původním řízení, která se podle svého znění vztahuje bez rozdílu na belgické hospodářské subjekty a na hospodářské subjekty jiných členských států, může vskutku spadat pod ustanovení o základních svobodách zaručených Smlouvou zpravidla pouze v rozsahu, v němž se vztahuje na situace mající souvislost s obchodem mezi členskými státy (viz rozsudky ze dne 1. května 2010, Blanco Pérez a Chao Gómez, C-570/07 a C-571/07, Sb. rozh. s. I-4629, bod 40, jakož i ze dne 10. května 2012, Duomo Gpa a další, C-357/10 až C-359/10, bod 26 a citovaná judikatura).

               33

               V projednávané věci však nelze vyloučit, že podniky se sídlem v jiných členských státech než v Belgickém království mají zájem předkládat v tomto členském státě takové vázané nabídky, jako je nabídka dotčená v původním řízení, jejichž alespoň jednou částí je finanční služba.

               34

               Je tedy nezbytné přezkoumat, zda obecný zákaz vázaných nabídek, jejichž alespoň jednou částí je finanční služba, je v souladu s článkem 56 SFEU.

               35

               Ohledně věci samé z ustálené judikatury vyplývá, že volný pohyb služeb stanovený v článku 56 SFEU vyžaduje nejen odstranění jakékoli diskriminace poskytovatele služeb usazeného v jiném členském státě z důvodu jeho státní příslušnosti, ale rovněž odstranění jakéhokoli omezení, byť uplatňovaného bez rozdílu jak na tuzemské poskytovatele, tak na poskytovatele z jiných členských států, je-li takové povahy, že může zakazovat činnosti poskytovatele usazeného v jiném členském státě, kde legálně poskytuje obdobné služby, být na překážku těmto činnostem nebo je činit méně atraktivními (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 20. února 2001, Analir a další, C-205/99, Recueil, s. I-1271, bod 21, jakož i ze dne 15. ledna 2002, Komise v. Itálie, C-439/99, Recueil, s. I-305, bod 22).

               36

               Takový zákaz, jako je zákaz dotčený ve věci v původním řízení a stanovený v čl. 72 odst. 1 zákona ze dne 6. dubna 2010, přitom může pro podniky usazené v jiných členských státech, které si přejí předkládat vázané nabídky, jejichž alespoň jednou částí je finanční služba, činit poskytování finančních služeb na belgickém území méně atraktivním. Tyto podniky by totiž nemohly předkládat nabídky na belgickém trhu a byly by rovněž nuceny ověřovat, zda jsou tyto nabídky v souladu s belgickým právem, zatímco v jiných členských státech by takový postup nebyl nezbytný.

               37

               Podle ustálené judikatury může být omezení volného pohybu služeb připuštěno pouze tehdy, jestliže sleduje legitimní cíl slučitelný se Smlouvou a je odůvodněno naléhavými důvody obecného zájmu a pokud je v takovém případě způsobilé zaručit uskutečnění sledovaného cíle a nepřekračuje meze toho, co je pro dosažení tohoto cíle nezbytné (viz zejména rozsudek ze dne 18. prosince 2007, Laval un Partneri, C-341/05, Sb. rozh. s. I-11767, bod 101 a citovaná judikatura).

               38

               V projednávané věci je cílem sledovaným článkem 72 zákona ze dne 6. dubna 2010 ochrana zájmů spotřebitele, jak ostatně vyplývá z názvu zákona. Ochrana spotřebitele je v judikatuře uznána za naléhavý důvod obecného zájmu, který může odůvodnit omezení volného pohybu služeb (viz rozsudky ze dne 15. prosince 1982, Oosthoek’s Uitgeversmaatschappij, 286/81, Recueil, s. 4575, bod 16, jakož i ze dne 4. prosince 1986, Komise v. Francie, 220/83, Recueil, s. 3663, bod 20).

               39

               Pokud jde o vhodnost článku 72 zákona ze dne 6. dubna 2010, je třeba konstatovat, že finanční služby jsou ze své povahy složité a plynou z nich zvláštní rizika, o kterých spotřebitel není vždy dostatečně informován. Vázaná nabídka má kromě toho sama o sobě schopnost vyvolat u spotřebitele představu cenové výhody. Z toho plyne, že vázaná nabídka, jejíž jednou částí je finanční služba, představuje zvýšené riziko, že nebude transparentní, pokud jde o podmínky, cenu a přesný obsah uvedené služby. Taková nabídka může vést ke klamání spotřebitele o skutečném obsahu a skutečných vlastnostech nabízené kombinace zboží a zároveň jej připravit o možnost provést srovnání cen a kvality této nabídky s jinými odpovídajícími plněními jiných hospodářských subjektů.

               40

               Za těchto podmínek může právní úprava, která zakazuje vázané nabídky, jejichž alespoň jednou částí je finanční služba, přispívat k ochraně spotřebitele.

               41

               Pokud jde o přiměřenost omezení, je třeba uvést, že čl. 72 odst. 2 zákona ze dne 6. dubna 2010 připouští výjimky z obecného zákazu vázané nabídky, jejíž alespoň jednou částí je finanční služba. Existence výjimek ukazuje, že belgický zákonodárce měl za to, že v určitých případech není nezbytné spotřebitele ve zvýšené míře chránit.

               42

               Z toho plyne, že takový obecný zákaz vázaných nabídek, jejichž alespoň jednou částí je finanční služba, jaký stanoví článek 72 zákona ze dne 6. dubna 2010, nepřekračuje meze toho, co je nezbytné pro dosažení vysoké ochrany spotřebitele, která je cílem směrnice 2005/29, a konkrétně pro ochranu hospodářských zájmů spotřebitele v odvětví finančních služeb.

               43

               S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na druhou otázku odpovědět, že článek 56 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání takovému ustanovení členského státu, jako je ustanovení dotčené v původním řízení, které s výhradou případů taxativně vyjmenovaných ve vnitrostátní právní úpravě stanoví obecný zákaz vázaných nabídek spotřebiteli, jejichž alespoň jednou částí je finanční služba.

         K nákladům řízení

               44

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:

                     Článek 3 odst. 9 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/29/ES ze dne 11. května 2005 o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním trhu a o změně směrnice Rady 84/450/EHS, směrnic Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 („směrnice o nekalých obchodních praktikách“), jakož i článek 56 SFEU musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání takovému ustanovení členského státu, jako je ustanovení dotčené v původním řízení, které s výhradou případů taxativně vyjmenovaných ve vnitrostátní právní úpravě stanoví obecný zákaz vázaných nabídek spotřebiteli, jejichž alespoň jednou částí je finanční služba.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: nizozemština.


Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého senátu) ze dne 13. prosince 2000. # F proti Evropskému parlamentu. # Úředníci - Žaloba na neplatnost. # Spojené věci T-110/99 a T-260/99.