title: Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 8. listopadu 2012.#Alexander Heimann a Konstantin Toltschin v. Kaiser GmbH.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Arbeitsgericht Passau.#Sociální politika – Směrnice 2003/88/ES – Zkrácení pracovní doby (‚Kurzarbeit‘) – Krácení nároku na placenou dovolenou za kalendářní rok v závislosti na zkrácení pracovní doby – Finanční náhrada.#Spojené věci C‑229/11 a C‑230/11.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (pátého senátu)
      8. listopadu 2012 (
            *1
         )
      „Sociální politika — Směrnice 2003/88/ES — Zkrácení pracovní doby (‚Kurzarbeit‘) — Krácení nároku na placenou dovolenou za kalendářní rok v závislosti na zkrácení pracovní doby — Finanční náhrada“
      Ve spojených věcech C-229/11 a C-230/11,
      jejichž předmětem jsou žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 26 SFEU, podané rozhodnutím Arbeitsgericht Passau (Německo) ze dne 13. dubna 2011, došlé Soudnímu dvoru dne 16. května 2011, v řízeních

         Alexander Heimann (C-229/11),

         Konstantin Toltschin (C-230/11)
      proti

         Kaiser GmbH,

      SOUDNÍ DVŮR (pátý senát),
      ve složení M. Ilešič, vykonávající funkci předsedy pátého senátu, E. Levits (zpravodaj) a M. Safjan, soudci,
      generální advokátka: V. Trstenjak,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za A. Heimanna R. Zulegerem, Rechtsanwalt,

               —

               za K. Toltschina R. Zulegerem, Rechtsanwalt,

               —

               za Kaiser GmbH C. Olscharem, Rechtsanwalt,

               —

               za německou vládu T. Henzem, N. Graf Vitzthumem a K. Petersen, jako zmocněnci,

               —

               za polskou vládu M. Szpunarem, jako zmocněncem,

               —

               za Evropskou komisi M. van Beekem a V. Kreuschitzem, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají výkladu čl. 31 odst. 2 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“) a článku 7 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/88/ES ze dne 4. listopadu 2003 o některých aspektech úpravy pracovní doby (Úř. věst. L 299, s. 9; Zvl. vyd. 05/04, s. 381, dále jen „směrnice“).

               2

               Tyto žádosti byly předloženy v rámci sporů mezi A. Heimannem a K. Toltschinem na straně jedné a jejich bývalým zaměstnavatelem, společností Kaiser GmbH (dále jen „společnost Kaiser“), na straně druhé ve věci nároku dotyčných osob na finanční náhradu za nevyčerpanou placenou dovolenou za kalendářní roky 2009 a 2010.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Článek 31 Listiny stanoví:
               „Slušné a spravedlivé pracovní podmínky
               1.   Každý pracovník má právo na pracovní podmínky respektující jeho zdraví, bezpečnost a důstojnost.
               2.   Každý pracovník má právo na stanovení maximální přípustné pracovní doby, na denní a týdenní odpočinek a na každoroční placenou dovolenou.“

               4

               Článek 1 směrnice 2003/88, nadepsaný „Předmět a oblast působnosti“, stanoví:
               „1.   Tato směrnice stanoví minimální požadavky na bezpečnost a ochranu zdraví pro úpravu pracovní doby.
               2.   Tato směrnice se vztahuje na:

                        a)

                        minimální doby […] dovolen[é] za kalendářní rok […]

                  […]“

               5

               Článek 7 této směrnice, nadepsaný „Dovolená za kalendářní rok“, zní následovně:
               „1.   Členské státy přijmou nezbytná opatření, aby měl každý pracovník nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok v trvání nejméně čtyř týdnů v souladu s podmínkami pro získání a přiznávání této dovolené stanovenými vnitrostátními právními předpisy nebo zvyklostmi.
               2.   Minimální dobu placené dovolené za kalendářní rok nelze nahradit finanční náhradou, s výjimkou případů ukončení pracovního poměru.“

               6

               Článek 17 směrnice 2003/88 stanoví, že se členské státy od některých ustanovení této směrnice mohou odchýlit. Od článku 7 uvedené směrnice žádná odchylka připuštěna není.

         Německé právo

               7

               Spolkový zákon o dovolené (Bundesurlaubsgesetz) ze dne 8. ledna 1963 (BGBl. 1963, s. 2), v pozměněném znění ze dne 7. května 2002 (BGBl. 2002 I, s. 1529, dále jen „BUrlG“), ve svém § 1 a § 3 stanoví nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok v trvání nejméně 24 dní.

               8

               Ustanovení § 7 odst. 4 BUrlG stanoví:
               „Nemůže-li být celá dovolená nebo její část poskytnuta z důvodu ukončení pracovního poměru, má pracovník nárok na finanční náhradu.“

               9

               Na základě § 11 odst. 1 třetí věty BUrlG se snížení mzdy, k nimž došlo v návaznosti na zkrácení pracovní doby, nucenou dovolenou nebo nezaviněnou nepřítomnost pracovníka v průběhu referenčního období nezohlední pro výpočet odměny, na kterou má pracovník nárok během své placené dovolené.

         Spory v původním řízení a předběžné otázky

               10

               A. Heimann byl u společnosti Kaiser, subdodovatelského podniku automobilového průmyslu zaměstnávajícího několik stovek pracovníků, zaměstnán od roku 2003 a K. Toltschin u něj byl zaměstnán od roku 1998.

               11

               V průběhu roku 2009 se společnost Kaiser z důvodu hospodářských obtíží rozhodla provést snížení počtu svých zaměstnanců. A. Heimann tak byl propuštěn s účinkem ke dni 30. června a K. Toltschin byl propuštěn s účinkem ke dni 31. srpna 2009.

               12

               V průběhu měsíce května 2009 se společnost Kaiser a její rada zaměstnanců dohodly na sociálním plánu.

               13

               Tento sociální plán stanovil prodloužení pracovních smluv propuštěných pracovníků o jeden rok od data jejich propuštění, přičemž „zkrácením pracovní doby na nulu“ („Kurzarbeit Null“) pozastavil povinnost pracovníka vykonávat práci a povinnost zaměstnavatele vyplácet mzdu.

               14

               Cílem tohoto prodloužení pracovních smluv bylo umožnit dotčeným pracovníkům, aby během doby jednoho roku od propuštění pobírali finanční podporu. Spolková agentura pro zaměstnanost totiž pracovníkům v průběhu období „zkrácení pracovní doby na nulu“ poskytuje příspěvek nazvaný „Kurzarbeitergeld“. Tento příspěvek, který vypočítává a hradí zaměstnavatel, během doby trvání zkrácení pracovní doby nahrazuje mzdu dotčeného pracovníka.

               15

               Poté, co pracovní poměr A. Heimanna skončil dne 30. června 2010, posledně uvedený požádal společnost Kaiser, aby mu vyplatila částku 2284,32 eur, odpovídající finanční náhradě představující patnáct a deset dnů placené dovolené za kalendářní rok, kterou nevyčerpal za roky 2009 a 2010.

               16

               K. Toltschin, jehož pracovní poměr skončil dne 31. srpna 2010, uplatnil nárok na finanční náhradu v celkové výši 2962,60 eura, odpovídající deseti a třiceti dnům placené dovolené za kalendářní rok, kterou nevyčerpal za roky 2009 a 2010.

               17

               Společnost Kaiser tvrdí, že žalobci ve věcech v původním řízení během období „Kurzarbeit Null“ nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok nezískali.

               18

               Předkládající soud zamýšlí uplatnit pravidlo výpočtu „poměrným dílem“ a období „Kurzarbeit Null“ považovat za omezení povinnosti vykonávat práci vyplývající z toho, že na základě dohody došlo ke změně zaměstnání na plný pracovní úvazek na zaměstnání na zkrácený pracovní úvazek, což znamená krácení placené dovolené za kalendářní rok, na kterou má pracovník nárok, z důvodu zkrácené pracovní doby.

               19

               Arbeitsgericht Passau, který však vyjádřil pochybnosti ohledně souladu těchto úvah s unijním právem, se rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Je třeba čl. 31 odst. 2 [Listiny] nebo čl. 7 odst. 1 směrnice [2003/88] vykládat v tom smyslu, že brání právním předpisům nebo zvyklostem, na základě nichž je v případě snížení počtu pracovních dní v týdnu z důvodu legitimního uplatnění zkrácené pracovní doby nárok pracovníka se zkrácenou pracovní dobou na placenou dovolenou za kalendářní rok omezen poměrně podle počtu pracovních dní během zkrácené pracovní doby vzhledem k počtu pracovních dní pracovníka s plným pracovním úvazkem, a pracovník tudíž během období zkrácené pracovní doby získá pouze proporcionálně omezený nárok na dovolenou?

                        2)

                        V případě kladné odpovědi na první otázku:
                        Je třeba čl. 31 odst. 2 [Listiny] nebo čl. 7 odst. 1 směrnice [2003/88] vykládat v tom smyslu, že brání právním předpisům nebo zvyklostem, na základě nichž je v případě zkrácení týdenní pracovní doby na ‚nula dní‘ z důvodu legitimního uplatnění ‚zkrácené pracovní doby na nulu‘ nárok pracovníka se zkrácenou pracovní dobou na placenou dovolenou za kalendářní rok v důsledku toho omezen na nulu, takže pracovník během tohoto období ‚pracovní doby zkrácené na nulu‘ nezíská nárok na dovolenou?“

               20

               Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 27. června 2011 byly věci C-229/11 a C-230/11 spojeny pro účely písemné a ústní části řízení, jakož i rozsudku.

         K předběžným otázkám

         K první otázce

               21

               Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 31 odst. 2 Listiny nebo čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88 musejí být vykládány v tom smyslu, že brání takovým vnitrostátním právním předpisům nebo praktikám, jako je sociální plán, který dotčený podnik uzavřel se svou radou zaměstnanců, na základě nichž je nárok pracovníka se zkrácenou pracovní dobou na placenou dovolenou za kalendářní rok vypočítán podle pravidla výpočtu „poměrným dílem“.

               22

               V tomto ohledu je nutno zaprvé připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora musí být nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok přiznaný každému pracovníkovi považován za zásadu sociálního práva Unie, která má zvláštní význam (viz rozsudky ze dne 20. ledna 2009, Schultz-Hoff a další, C-350/06 a C-520/06, Sb. rozh. s. I-179, bod 54, a ze dne 3. května 2012, Neidel, C-337/10, bod 28). Tento nárok každého pracovníka je jakožto zásada sociálního práva Unie výslovně zakotven v čl. 31 odst. 2 Listiny, které se v čl. 6 odst. 1 SEU přiznává stejná právní síla jako Smlouvám (rozsudek ze dne 22. listopadu 2011, KHS, C-214/10, Sb. rozh. s. I-11757, bod 37, a výše uvedený rozsudek Neidel, bod 40).

               23

               Zadruhé je třeba uvést, že nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok nelze vykládat restriktivním způsobem (rozsudek ze dne 21. června 2012, ANGED, C-78/11, bod 18).

               24

               Soudní dvůr tak již rozhodl, že pokud jde o pracovníky, kteří mají řádné pracovní volno z důvodu nemoci, nemůže členský stát vázat nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok přiznaný směrnicí 2003/88 všem pracovníkům na podmínku, že tito pracovníci během referenčního období stanoveného uvedeným státem skutečně pracovali (viz výše uvedený rozsudek Schultz-Hoff a další, bod 41, a rozsudek ze dne 24. ledna 2012, Dominguez, C-282/10, bod 20).

               25

               Podlé téže judikatury z toho vyplývá, že čl. 7 odst. 2 směrnice 2003/88 musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátním právním předpisům nebo praktikám, které stanoví, že při ukončení pracovního poměru se neproplácí žádná finanční náhrada za nevyčerpanou placenou dovolenou za kalendářní rok pracovníkovi, který měl pracovní volno z důvodu nemoci během celého referenčního období nebo období převoditelnosti anebo jejich části, což bylo důvodem, že nemohl uplatnit svůj nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok. Pro výpočet uvedené finanční náhrady je rovněž určující obvyklá odměna pracovníka, což je ta, která musí být zachována po dobu odpočinku odpovídající placené dovolené za kalendářní rok (výše uvedený rozsudek Schultz-Hoff a další, bod 62).

               26

               Třebaže je tedy vyloučeno, aby byl nárok pracovníka na minimální placenou dovolenou za kalendářní rok, zaručený unijním právem, zkrácen v situaci vyznačující se tím, že pracovník nemohl plnit svou povinnost vykonávat práci z důvodu nemoci během referenčního období, nemůže se judikatura citovaná v předcházejícím bodě tohoto rozsudku uplatnit mutatis mutandis na takovou situaci pracovníka se zkrácenou pracovní dobou, jako je situace dotčená ve věcech v původních řízeních.

               27

               Jak totiž společnost Kaiser právem poznamenává ve svém písemném vyjádření, situace pracovníka, který je z důvodu nemoci práce neschopný, a situace pracovníka se zkrácenou pracovní dobou jsou podstatně odlišné.

               28

               V tomto ohledu je třeba zaprvé připomenout, že ve věcech v původních řízeních zkrácení pracovní doby vychází ze sociálního plánu, který spadá do zvláštní formy podnikové dohody, kterou uzavřel zaměstnavatel a zástupci zaměstnanců podniku. V tomto sociálním plánu bylo dohodnuto, že se v závislosti na zkrácení pracovní doby pozastaví vzájemné závazky zaměstnavatele a zaměstnance v oblasti plnění.

               29

               Zadruhé je nutno konstatovat, že během období zkrácení pracovní doby vyplývajícího z uvedeného sociálního plánu, a tudíž pro dotyčného pracovníka předvídatelného si může tento pracovník odpočinout či se věnovat oddechovým a zábavním činnostem. Vzhledem k tomu, že tak uvedený pracovník nepodléhá fyzickým či psychickým omezením způsobeným nemocí, nachází se v situaci, která je odlišná od situace vyplývající z pracovní neschopnosti v důsledku jeho zdravotního stavu.

               30

               Zatřetí účel téhož sociálního plánu, který stanoví zkrácení pracovní doby, spočívá v zabránění propuštění dotčených pracovníků z hospodářských důvodů a v omezení znevýhodnění posledně uvedených pracovníků z důvodu takového propuštění. Hrozí nebezpečí, že pokud by získání takové výhody, kterou vnitrostátní právo pracovníkovi přiznává, bylo vázáno na povinnost zaměstnavatele uhradit placenou dovolenou za kalendářní rok během období formálního prodloužení pracovní smlouvy pouze ze sociálních důvodů, vyvolalo by to zdrženlivost zaměstnavatele, pokud jde o sjednání takového sociálního plánu, a tudíž by byl pracovník zbaven pozitivních účinků takového plánu.

               31

               Ačkoli se tedy situace pracovníka se zkrácenou pracovní dobou v návaznosti na zavedení takového sociálního plánu, jako je plán dotčený ve věcech v původních řízeních, odlišuje od situace pracovníka, který je práce neschopný z důvodu nemoci, je nicméně nutno konstatovat, že situace prvního z těchto pracovníků je srovnatelná se situací pracovníka na částečný pracovní úvazek.

               32

               V tomto ohledu je třeba konstatovat, že je sice pravda, že pracovníci se zkrácenou pracovní dobou disponují z formálního hlediska smlouvou na plný pracovní úvazek. Jak však bylo uvedeno v bodech 13 a 28 tohoto rozsudku, vzájemné závazky zaměstnavatele a zaměstnance v oblasti plnění jsou během zkrácené pracovní doby pozastaveny v závislosti na zkrácení pracovní doby, případně jsou zcela zrušeny. Z toho vyplývá, že pracovníky se zkrácenou pracovní dobou je třeba kvalifikovat jako „pracovníky dočasně pracující na částečný pracovní úvazek“, jelikož je jejich situace de facto srovnatelná se situací pracovníků na částečný pracovní úvazek.

               33

               Pokud jde o posledně uvedené pracovníky, Soudní dvůr přitom poskytl jasné údaje ohledně jejich nároku na placenou dovolenou za kalendářní rok.

               34

               Ve svém rozsudku ze dne 22. dubna 2010, Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols (C-486/08, Sb. rozh. s. I-3527, bod 33), totiž Soudní dvůr odkázal na ustanovení 4 rámcové dohody o částečném pracovním úvazku, uzavřené dne 6. června 1997, která tvoří přílohu směrnice Rady 97/81/ES ze dne 15. prosince 1997 o Rámcové dohodě o částečném pracovním úvazku uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS (Úř. věst. 1998, L 14, s. 9; Zvl. vyd. 05/03, s. 267), ve znění směrnice Rady 98/23/ES ze dne 7. dubna 1998 (Úř. věst. L 131, s. 10; Zvl. vyd. 05/03, s. 278), podle něhož – je-li to vhodné – se zásada výpočtu „poměrným dílem“ použije na podmínky zaměstnání zaměstnanců na částečný pracovní úvazek. Soudní dvůr toto pravidlo uplatnil na poskytnutí dovolené za kalendářní rok za dobu zaměstnání na částečný pracovní úvazek, neboť za takovou dobu je krácení nároku na dovolenou za kalendářní rok – ve srovnání s nárokem poskytovaným za dobu zaměstnání na plný pracovní úvazek – odůvodněno objektivními důvody.

               35

               Je však třeba připomenout, že Soudní dvůr upřesnil, že uvedené pravidlo nelze uplatnit ex post na nárok na dovolenou za kalendářní rok, který byl získán během doby výkonu práce na plný pracovní úvazek. Z příslušných ustanovení směrnice 2003/88 tak nelze dovodit, že by vnitrostátní právní úprava mohla v rámci podmínek pro uplatnění nároku na dovolenou za kalendářní rok stanovit částečnou ztrátu nároku na dovolenou, který byl již získán během předchozí referenční doby (viz výše uvedený rozsudek Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, body 33 a 34).

               36

               Ze všech předcházejících úvah vyplývá, že na první otázku je třeba odpovědět tak, že čl. 31 odst. 2 Listiny a čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88 musejí být vykládány v tom smyslu, že nebrání takovým vnitrostátním právním předpisům nebo praktikám, jako je sociální plán, který dotčený podnik uzavřel se svou radou zaměstnanců, na základě nichž je nárok pracovníka se zkrácenou pracovní dobou na placenou dovolenou za kalendářní rok vypočítán podle pravidla výpočtu „poměrným dílem“.

         Ke druhé otázce

               37

               Vzhledem k odpovědi poskytnuté na první otázku není namístě na tuto otázku odpovídat.

         K nákladům řízení

               38

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:

                     Článek 31 odst. 2 Listiny základních práv Evropské unie a čl. 7 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/88/ES ze dne 4. listopadu 2003 o některých aspektech úpravy pracovní doby musejí být vykládány v tom smyslu, že nebrání takovým vnitrostátním právním předpisům nebo praktikám, jako je sociální plán, který dotčený podnik uzavřel se svou radou zaměstnanců, na základě nichž je nárok pracovníka se zkrácenou pracovní dobou na placenou dovolenou za kalendářní rok vypočítán podle pravidla výpočtu „poměrným dílem“.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 16. června 1971. # Gianfranco Vistosi proti Komisi Evropských společenství. # Věc 61-70.


title: Rozsudek Tribunálu (čtvrtého senátu) ze dne 15. prosince 2011. # Lucemburské velkovévodství proti Evropské komisi. # EZOZF - Záruční sekce - Výdaje vyloučené z financování Společenství - Opatření na rozvoj venkova- ‚Znevýhodněné oblasti' a ‚agro-enviromentální' opatření - Vnitrostátní systémy správy, kontroly a sankcí - Paušální finanční oprava. # Věc T-232/08.

text:
      Rozsudek Tribunálu (čtvrtého senátu) ze dne 15. prosince 2011 – Lucembursko v. Komise
      (Věc T-232/08)
      „EZOZF – Záruční sekce – Výdaje vyloučené z financování Společenství – Opatření na rozvoj venkova – ‚Znevýhodněné oblasti‘ a ‚agro-enviromentální‘ opatření – Vnitrostátní systémy správy, kontroly a sankcí – Paušální finanční oprava“
      1.                     Zemědělství – EZOZF – Účetní závěrky – Odepření financování výdajů vyplývajících z nesrovnalostí při použití právní úpravy
            Společenství – Nesouhlas dotyčného členského státu – Důkazní břemeno – Rozdělení mezi Komisi a členský stát (viz body 27–31,
            51–53)
      2.                     Žaloba na neplatnost – Napadený akt – Posuzování legality v závislosti na informacích, které byly k dispozici v okamžiku přijetí
            aktu (Článek 230 ES) (viz body 54–55)
      Předmět

               Návrh na částečné zrušení rozhodnutí Komise 2008/582/ES ze dne 8. dubna 2008, kterým se z financování Společenství vylučují
                  některé výdaje vynaložené členskými státy v rámci záruční sekce Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF)
                  a v rámci Evropského zemědělského záručního fondu (EZZF) (Úř. věst. L 109, s. 35)

               Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Lucemburskému velkovévodství se ukládá náhrada nákladů řízení.


title: Rozsudek Soudního dvora (desátého senátu) ze dne 18. prosince 2014.#Generali-Providencia Biztosító Zrt v. Közbeszerzési Hatóság Közbeszerzési Döntőbizottság.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság.#Řízení o předběžné otázce – Veřejné zakázky – Zakázky nedosahující prahu stanoveného směrnicí 2004/18/ES – Články 49 SFEU a 56 SFEU – Použitelnost – Nepochybný přeshraniční význam – Důvody pro vyloučení ze zadávacího řízení – Vyloučení hospodářského subjektu, který se dopustil porušení pravidel hospodářské soutěže, které bylo v uplynulých pěti letech konstatováno pravomocným rozsudkem – Přípustnost – Proporcionalita“.#Věc C‑470/13.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (desátý senát)
      18. prosince 2014 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Veřejné zakázky — Zakázky nedosahující prahu stanoveného směrnicí 2004/18/ES — Články 49 SFEU a 56 SFEU — Použitelnost — Nepochybný přeshraniční význam — Důvody pro vyloučení ze zadávacího řízení — Vyloučení hospodářského subjektu, který se dopustil porušení pravidel hospodářské soutěže, které bylo v uplynulých pěti letech konstatováno pravomocným rozsudkem — Přípustnost — Proporcionalita“
      Ve věci C‑470/13,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Maďarsko) ze dne 23. srpna 2013, došlým Soudnímu dvoru dne 2. září 2013, v řízení

         Generali-Providencia Biztosító Zrt

      proti

         Közbeszerzési Hatóság Közbeszerzési Döntőbizottság,

      SOUDNÍ DVŮR (desátý senát),
      ve složení C. Vajda (zpravodaj), předseda senátu, E. Juhász a D. Šváby, soudci,
      generální advokát: M. Szpunar,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Malacek, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 25. září 2014,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Generali-Providencia Biztosító Zrt G. Fejesem a P. Tasim, ügyvédek,

               —

               za Közbeszerzési Hatóság Közbeszerzési Döntőbizottság P. Csanádim, ügyvéd,

               —

               za maďarskou vládu M. Z. Fehérem a K. Szíjjártó, jako zmocněnci,

               —

               za španělskou vládu M. J. García-Valdecasas Dorrego, jako zmocněnkyní,

               —

               za Evropskou komisi A. Tokárem a A. Siposem, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 18 SFEU, 34 SFEU, 49 SFEU a 56 SFEU, jakož i čl. 45 odst. 2 prvního pododstavce písm. c) a d) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/18/ES ze dne 31. března 2004 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce, dodávky a služby (Úř. věst. L 134, s. 114; Zvl. vyd. 06/07, s. 132), ve znění nařízení Komise (ES) č. 1177/2009 ze dne 30. listopadu 2009 (Úř. věst. L 314, s. 64, dále jen „směrnice 2004/18“).

               2

               Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společností Generali-Providencia Biztosító Zrt (dále jen „Generali“) a Közbeszerzési Hatóság Közbeszerzési Döntőbizottság (odvolací senát Úřadu pro veřejné zakázky), ve věci zamítnutí odvolání uvedené společnosti podaného k uvedenému senátu proti rozhodnutí vyloučit ji ze zadávacího řízení, protože se v minulosti dopustila porušení vnitrostátních pravidel hospodářské soutěže.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Bod 2 odůvodnění směrnice 2004/18 uvádí:
               „Zadávání zakázek sjednaných v členských státech jménem státu, regionálních nebo místních orgánů a jiných veřejnoprávních subjektů musí dodržovat zásady Smlouvy, zejména se zásadou volného pohybu zboží, zásadou svobody usazování a zásadou svobodného poskytování služeb a se zásadami z nich odvozenými, jako je zásada rovného zacházení, zásada zákazu diskriminace, zásada vzájemného uznávání, zásada proporcionality a zásada transparentnosti. […]“

               4

               Článek 7 písm. b) uvedené směrnice stanoví, zejména pro veřejné zakázky na dodávky a na služby zadávané jinými veřejnými zadavateli než těmi, kteří jsou uvedeni v příloze IV uvedené směrnice, prahovou hodnotu ve výši 193000 eur.

               5

               Článek 45 téže směrnice, nazvaný „Osobní situace zájemce nebo uchazeče“, v odstavci 2 stanoví:
               „Z účasti na zakázce může být vyloučen každý hospodářský subjekt:
               [...]

                        c)

                        který byl pravomocným rozsudkem uznán vinným, v souladu s právními předpisy země, ze spáchání trestného činu spojeného s jeho podnikáním;

                        d)

                        který se dopustil vážného profesního pochybení, které mohou veřejní zadavatelé prokázat jakýmikoli prostředky;

                  [...]
               Členské státy upřesní, v souladu se svým vnitrostátním právem a s přihlédnutím k právu Společenství, podmínky pro uplatňování tohoto odstavce.“

               6

               Bod 101 odůvodnění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/24/EU ze dne 26. února 2014 o zadávání veřejných zakázek a o zrušení směrnice 2004/18/ES (Úř. věst. L 94, s. 65) zní takto:
               „Veřejní zadavatelé by dále měli mít možnost vyloučit hospodářské subjekty, které se ukázaly jako nespolehlivé, a to například z důvodu porušení environmentálních nebo sociálních povinností, včetně pravidel pro přístupnost osobám se zdravotním postižením nebo jiných druhů vážného profesního pochybení, jako je porušení pravidel hospodářské soutěže nebo práv duševního vlastnictví. Je třeba upřesnit, že vážné profesní pochybení může zpochybnit důvěryhodnost hospodářského subjektu a učinit jej nezpůsobilým pro zadání veřejné zakázky bez ohledu na to, zda by daný hospodářský subjekt byl jinak technicky a ekonomicky způsobilý k plnění zakázky.
               [...]“

               7

               Článek 57 odst. 4 směrnice 2014/24/ES stanoví:
               „Veřejní zadavatelé mohou z účasti v zadávacím řízení vyloučit nebo po nich mohou členské státy požadovat, aby vyloučili hospodářský subjekt, který se nachází v některé z těchto situací:
               [...]

                        d)

                        pokud veřejný zadavatel může na základě dostatečně věrohodných informací dospět k závěru, že hospodářský subjekt uzavřel s jinými hospodářskými subjekty dohody, jejichž cílem je narušení hospodářské soutěže;

                  [...]“

         Maďarské právo

               8

               Ustanovení § 61 odst. 1 zákona CXXIX z roku 2003 o zadávání veřejných zakázek (közbeszerzésekről szóló 2003 évi CXXIX. törvény, Magyar Közlöny 2003/157, dále jen „Kbt“) zní takto:
               „V oznámení o zakázce může zadavatel uvést, že zadávacího řízení se nemohou jako uchazeči, subdodavatelé nebo podniky zajišťující pomocné úkoly ucházející se o více než 10 % hodnoty veřejné zakázky ani jako subdodavatelé ve smyslu písmen d) a e) zúčastnit osoby, které:

                        a)

                        se dopustily protiprávního jednání spojeného se svou obchodní nebo profesní činností, které bylo v uplynulých pěti letech konstatováno pravomocným soudním rozhodnutím.

                  [...]“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               9

               Rozhodnutím ze dne 21. prosince 2006 Gazdasági Versenyhivatal (úřad pro ochranu hospodářské soutěže) konstatoval, že určité vertikální dohody uzavřené mezi společností Generali a prodejci automobilů byly v rozporu s vnitrostátními pravidly hospodářské soutěže, a uložil uvedené společnosti pokutu. Fővárosi ítelőtábla (odvolací soud v Budapešti) uvedené rozhodnutí potvrdil rozsudkem kvalifikovaným jako „jogerős“ („pravomocný“ rozsudek). Proti uvedenému rozsudku byl podán opravný prostředek k Magyar Köztársaság Legfelsőbb Bírósága (Nejvyšší soud), který Soudnímu dvoru položil předběžnou otázku, což vedlo k vydání rozsudku Allianz Hungária Biztosító a další (C‑32/11, EU:C:2013:160).

               10

               Dne 5. prosince 2011 Nemzeti Adó- és Vámhivatal (státní daňová a celní správa) zveřejnila oznámení o zakázce na poskytování pojišťovacích služeb. V uvedeném oznámení zadavatel mezi důvody pro vyloučení z účasti v zadávacím řízení souvisejícími s osobní situací uchazeče uvedl také důvody uvedené v § 61 odst. 1 písm. a) až c) a § 62 odst. 1 Kbt.

               11

               V odpověď na uvedené oznámení podala společnost Generali v řádné lhůtě nabídku.

               12

               Zadavatel sdělil společnosti Generali své rozhodnutí vyloučit ji z dotčeného zadávacího řízení, neboť u ní existoval důvod pro vyloučení uvedený v § 61 odst. 1 písm. a) Ktb, protože se dopustila porušení vnitrostátních pravidel hospodářské soutěže, které bylo potvrzeno pravomocným soudním rozhodnutím.

               13

               Po zamítnutí jejího správního odvolání proti rozhodnutí zadavatele podala společnost Generali žalobu k Fővárosi Törvényszék (Soud v Budapešti), přičemž správní řízení probíhající před uvedeným soudem následně převzal Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Soud pro správní a pracovní věci v Budapešti).

               14

               Předkládající soud se táže na slučitelnost s unijním právem důvodu pro vyloučení společnosti Generali z uvedeného zadávacího řízení. Uvádí, že čl. 45 odst. 2 první pododstavec písm. c) a d) směrnice 2004/18 umožňuje vyloučit hospodářský subjekt z účasti na veřejné zakázce řízení z důvodů, které se zakládají na objektivních okolnostech spojených s jeho profesní činností. Předkládající soud má za to, že čl. 45 odst. 2 první pododstavec písm. c) uvedené směrnice se nepoužije na okolnosti projednávaného sporu, jelikož protiprávní jednání, kterého se společnost dopustila, není vnitrostátním právem kvalifikováno jako „trestný čin“, přičemž se táže, zda by se za stejných okolností mohl použit čl. 45 odst. 2 první pododstavec písm. d) uvedené směrnice.

               15

               Předkládající soud má s ohledem na výklad pojmu „profesní pochybení“, který Soudní dvůr provedl v rozsudku Forposta a ABC Direct Contact (C465/11, EU:C:2012:801), za to, že praktiky, kterých se hospodářský subjekt musí držet nebo zdržet, aby dodržel požadavky poctivého obchodního styku, mají vliv na jeho profesní důvěryhodnost. Praktika porušující zákaz dohod omezujících hospodářskou soutěž, jejichž existence je konstatována pravomocným soudním rozhodnutím, tedy spadá pod uvedený pojem. Závažnost protiprávního činu musí být posouzena v závislosti na konkrétním jednání hospodářského subjektu.

               16

               Pokud je naproti tomu třeba mít za to, že takové porušení nemá vliv na profesní důvěryhodnost hospodářského subjektu ani neznamená porušení norem profesní etiky dotčeného oboru, má předkládající soud za to, že uvedený hospodářský subjekt nemůže být vyloučen z účasti v zadávacím řízení z důvodu porušení vnitrostátních pravidel hospodářské soutěže na základě čl. 45 odst. 2 směrnice 2004/18, který uvádí taxativní výčet důvodů pro vyloučení hospodářského subjektu z příčin týkajících se jeho profesních kvalit.

               17

               Předkládající soud má za to, že takový výklad by mu ukládal nepoužít § 61 odst. 1 písm. a) Kbt rovněž s ohledem na skutečnost – jak vyplývá z bodu 2 odůvodnění směrnice 2004/18 – že vnitrostátní pravidla v oblasti zadávání veřejných zakázek musí respektovat obecná pravidla a obecné zásady unijního práva. V tomto ohledu uvádí, že výklad § 61 odst. 1 písm. a) Kbt provedený Közbeszerzési Hatóság Közbeszerzési Döntőbizottság by mohl představovat překážku výkonu základních svobod zaručených unijním právem, neboť uvedené ustanovení neuvádí ani charakteristiky, ani závažnost protiprávního jednání, jehož se hospodářský subjekt měl dopustit ve vztahu ke své obchodní či profesní činnosti, ale stanoví, že jeho vyloučení z účasti v zadávacím řízení je důsledkem pouhé skutečnosti, že proběhlo soudní řízení týkající se uvedeného protiprávního jednání.

               18

               Za těchto podmínek se Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Mohou členské státy stanovit vyloučení hospodářského subjektu z účasti na veřejné zakázce z jiných důvodů, než jaké jsou vyjmenovány v článku 45 směrnice [2004/18], zejména z důvodů, které mohou být ospravedlněny s ohledem na ochranu veřejného zájmu, oprávněných zájmů zadavatele, poctivých a rovných podmínek hospodářské soutěže, jakož i spravedlivé hospodářské soutěže? Je v případě kladné odpovědi v souladu s bodem 2 odůvodnění uvedené směrnice, jakož i s články 18 SFEU, 34 SFEU, 49 SFEU a 56 SFEU vyloučení hospodářského subjektu z účasti na zadávacím řízení, pokud se uvedený subjekt dopustil protiprávního jednání spojeného s jeho obchodní či profesní činností, které bylo v uplynulých pěti letech konstatováno pravomocným soudním rozhodnutím?

                        2)

                        Je v případě záporné odpovědi Soudního dvora na první otázku třeba čl. 45 odst. 2 první pododstavec směrnice 2004/18, a zejména jeho písmena c) a d), vykládat v tom smyslu, že umožňují vyloučit z účasti na veřejné zakázce všechny hospodářské subjekty, které se dopustily protiprávního jednání konstatovaného správním či soudním orgánem v řízení v oblasti hospodářské soutěže, které bylo zahájeno v souvislosti s jejich hospodářskou nebo profesní činností a kterým byla uložena sankce stanovená za uvedené protiprávní jednání v oblasti hospodářské soutěže?“

         K předběžným otázkám

               19

               Úvodem je třeba konstatovat, že ačkoli – jak uvádí předkládající soud – § 61 odst. 1 písm. a) Kbt umožňuje vyloučit ze zadávacího řízení hospodářský subjekt za jakékoli protiprávní jednání spáchané v souvislosti s jeho obchodní či profesní činností bez upřesnění charakteristik či závažnosti uvedeného protiprávního jednání, společnost Generali byla vyloučena ze zadávacího řízení dotčeného v původním řízení na základě uvedeného ustanovení, protože se dopustila porušení vnitrostátních pravidel hospodářské soutěže, které bylo potvrzeno pravomocným soudním rozhodnutím a za které jí byla uložena pokuta.

               20

               Je tudíž třeba mít za to, že podstatou předběžných otázek předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda články 18 SFEU, 34 SFEU, 49 SFEU a 56 SFEU, jakož i čl. 45 odst. 2 první pododstavec písm. c) a d) směrnice 2004/18 brání použití vnitrostátní právní úpravy vylučující účast v zadávacím řízení hospodářského subjektu, který se dopustil porušení práva hospodářské soutěže, jež bylo konstatováno pravomocným soudním rozhodnutím, za které mu byla uložena pokuta.

               21

               Zaprvé, pokud jde o ustanovení směrnice 2004/18, která jsou dotčena předběžnými otázkami, konstatovala jak společnost Generali v odpovědi na otázku Soudního dvora položenou na jednání, tak maďarská vláda ve svých písemných vyjádřeních, že hodnota zakázky dotčené v původním řízení nedosahuje prahu uvedeného v čl. 7 písm. b) první odrážce uvedené směrnice, který je podle uvedené vlády jediným relevantním prahem, neboť státní daňová a celní správa není uvedena v příloze IV uvedené směrnice. V důsledku toho se směrnice 2004/18 na uvedenou zakázku nepoužije, nevyplyne-li z ověření provedeného předkládajícím soudem něco jiného.

               22

               Společnost Generali, jakož i Evropská komise však na jednání uvedly, že maďarská právní úprava provádějící směrnici 2004/18 se vztahuje jak na zakázky dosahující prahových hodnot stanovených v článku 7 uvedené směrnice, tak na zakázky, které jich nedosahují. V tomto kontextu připomenuly, že Soudní dvůr prohlásil, že má pravomoc rozhodnout o žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce týkající se ustanovení aktů Evropské unie v situacích, kdy se skutkový stav v původním řízení nacházel mimo působnost uvedeného aktu, ale kdy se uvedená ustanovení stala použitelnými v důsledku odkazu na jejich obsah ve vnitrostátním právu (v tomto smyslu viz rozsudky Dzodzi, C‑297/88 a C‑197/89, EU:C:1990:360, bod 36, a Nolan, C‑583/10, EU:C:2012:638, bod 45).

               23

               Je pravda, že Soudní dvůr již rozhodl, že výklad ustanovení unijního práva v situacích, které nespadají do jeho působnosti, je odůvodněn, jestliže se tato ustanovení stala na základě vnitrostátního práva přímo a bezpodmínečně použitelnými na takové situace, aby tak bylo zajištěno, že s těmito situacemi a situacemi spadajícími do působnosti uvedeného aktu bude zacházeno stejně (v tomto smyslu viz rozsudek Nolan, EU:C:2012:638, bod 47 a citovaná judikatura).

               24

               Tak tomu však ve věci v původním řízení není.

               25

               Ani z předkládacího rozhodnutí, ani ze spisu předloženého Soudnímu dvoru totiž nevyplývá, že by existovalo ustanovení maďarského práva, které by vedlo k přímé a bezpodmínečné použitelnosti směrnice 2004/18 na veřejné zakázky, jejichž hodnota nedosahuje relevantního prahu stanoveného v článku 7 uvedené směrnice.

               26

               Z výše uvedeného vyplývá, že není třeba, aby Soudní dvůr předkládajícímu soudu poskytl výklad ustanovení směrnice 2004/18 uvedených v předběžných otázkách, aby tento mohl vyřešit spor projednávaný v původním řízení.

               27

               Zadruhé je třeba ohledně ustanovení SFEU, na která odkazuje předkládající soud, připomenout, že pokud veřejná zakázka nespadá do působnosti směrnice 2004/18, protože nedosahuje relevantního prahu stanoveného v článku 7 uvedené směrnice, podléhá uvedená zakázka základním a obecným pravidlům uvedené Smlouvy, za předpokladu, že má nepochybný přeshraniční význam zejména s ohledem na svůj rozsah a na místo plnění (v tomto smyslu viz rozsudky Ordine degli Ingegneri della Provincia di Lecce a další, C‑159/11, EU:C:2012:817, bod 23, a Consorzio Stabile Libor Lavori Pubblici, C‑358/12, EU:C:2014:2063, bod 24).

               28

               Předkládající soud nicméně neurčil nezbytné skutečnosti, které by Soudnímu dvoru umožnily ověřit, zda ve věci v původním řízení existuje nepochybný přeshraniční význam. Jak přitom vyplývá z článku 94 jednacího řádu Soudního dvora, ve znění platném od 1. listopadu 2012, Soudnímu dvoru musí být v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce poskytnuto vylíčení skutkových okolností, na kterých jsou otázky založeny, a vztazích existujících zejména mezi těmito skutkovými okolnostmi a těmito otázkami. Proto musí být zjišťování nezbytných skutečností umožňujících ověření existence nepochybného přeshraničního významu, stejně jako obecně všechna zjišťování, jejichž provedení přísluší vnitrostátním soudům a na nichž závisí použitelnost aktu sekundárního práva nebo primárního práva Unie, provedeno před tím, než je věc předložena Soudnímu dvoru (viz rozsudek Azienda sanitaria locale n. 5 „Spezzino“ a další, C‑113/13, EU:C:2014:2440, bod 47).

               29

               Vzhledem k duchu spolupráce, kterým se řídí vztahy mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem v rámci řízení o předběžné otázce, nemá neprovedení takových předchozích zjišťování ohledně existence případného nepochybného přeshraničního významu předkládajícím soudem za následek nepřípustnost žádosti, pokud je Soudní dvůr navzdory těmto nedostatkům na základě skutečností, které vyplývají ze spisu, toho názoru, že může předkládajícímu soudu poskytnout užitečnou odpověď. Tak je tomu zejména tehdy, pokud předkládací rozhodnutí obsahuje dostatek relevantních skutečností pro posouzení případné existence takového významu. Soudní dvůr však odpověď poskytne pouze s výhradou, že nepochybný přeshraniční význam ve věci v původním řízení může být předkládajícím soudem zjištěn na základě podrobného posouzení všech relevantních skutečností týkajících se věci v původním řízení (viz rozsudek Azienda sanitaria locale n. 5 „Spezzino“ a další, EU:C:2014:2440, bod 48 a citovaná judikatura). Následující úvahy jsou tedy uvedeny s touto výhradou.

               30

               Co se týče ustanovení SFEU uvedených v předběžných otázkách, z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že se uvedená zakázka týká poskytování pojišťovacích služeb. Proto se nepoužije článek 34 SFEU, který se týká volného pohybu zboží. Naproti tomu články 49 SFEU a 56 SFEU, které se týkají svobody usazování a volného poskytování služeb, musí být v rámci věci v původním řízení považovány za relevantní.

               31

               Vzhledem k tomu, že posledně uvedená ustanovení jsou konkrétním vyjádřením obecné zásady zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti zakotvené v článku 18 SFEU, není nutné na tento článek pro účely zodpovězení předběžných otázek odkazovat (v tomto smyslu viz rozsudek Wall, C‑91/08, EU:C:2010:182, bod 32 a citovaná judikatura).

               32

               Vzhledem k tomu, že se články 49 SFEU a 56 SFEU vztahují na takové zakázky, jako je zakázka v původním řízení, pokud uvedená zakázka vykazuje nepochybný přeshraniční význam, musí zadavatelé dodržovat zákaz diskriminace na základě státní příslušnosti, jakož i povinnost transparentnosti, která vyplývá z těchto článků (v tomto smyslu viz rozsudek Wall, EU:C:2010:182, bod 33 a citovaná judikatura).

               33

               Přitom nic ze spisu předloženého Soudnímu dvoru ani nic ve vyjádřeních dotčených osob uvedených v článku 23 statutu Soudního dvora Evropské unie neumožňuje mít za to, že použití důvodu pro vyloučení podle § 61 odst. 1 písm. a) Kbt v situaci, jako je situace v původním řízení, by mohlo představovat diskriminaci, byť jen nepřímou, na základě státní příslušnosti, nebo porušení povinnosti transparentnosti. V tomto ohledu je třeba připomenout, že zadavatel v oznámení o zakázce výslovně uvedl, že důvod pro vyloučení uvedený v příslušném ustanovení Kbt se vztahuje i na danou zakázku.

               34

               Ohledně vyloučení hospodářských subjektů z účasti ve veřejném zadávacím řízení v kontextu svobody usazování a volného poskytování služeb stanovených v článcích 49 SFEU a 56 SFEU je třeba uvést, že čl. 45 odst. 2 písm. d) směrnice 2004/18 umožňuje vyloučit každý hospodářský subjekt, „který se dopustil vážného profesního pochybení, které mohou veřejní zadavatelé prokázat jakýmikoli prostředky“.

               35

               V tomto ohledu již Soudní dvůr rozhodl, že pojem „profesní pochybení“ ve smyslu posledně uvedeného ustanovení zahrnuje jakékoli zaviněné jednání, které má dopad na profesní důvěryhodnost dotčeného hospodářského subjektu, a nikoli porušení etických norem stricto sensu povolání, ke kterému tento subjekt náleží. (v tomto smyslu viz rozsudek Forposta a ABC Direct Contact, EU:C:2012:801, bod 27). Za těchto podmínek je třeba mít za to, že porušení pravidel hospodářské soutěže, zejména pokud za toto porušení byla uložena pokuta, představuje důvod pro vyloučení podle čl. 45 odst. 2 písm. d) směrnice 2004/18.

               36

               Pokud je přitom takové vyloučení možné podle směrnice 2004/18, musí být a fortiori považováno za odůvodněné, pokud jde o veřejné zakázky, které nedosahují prahové hodnoty definované v článku 7 uvedené směrnice, a v důsledku toho nepodléhají zvláštním a přísným postupům stanoveným toutéž směrnicí (v tomto smyslu viz rozsudek Consorzio Stabile Libor Lavori Pubblici, EU:C:2014:2063, bod 37).

               37

               Mimoto bod 101 odůvodnění směrnice 2014/24, přijaté po uplynutí doby rozhodné z hlediska skutečností v původním řízení, který uvádí, že zadavatelé by měli mít možnost vyloučit hospodářské subjekty zejména z důvodu vážných profesních pochybení, jako je porušení pravidel hospodářské soutěže, neboť takové pochybení může zpochybnit důvěryhodnost hospodářského subjektu, prokazuje, že důvod pro vyloučení uvedený v bodě 35 tohoto rozsudku je s ohledem na unijní právo považován za opodstatněný. Ostatně čl. 57 odst. 4 písm. d) uvedené směrnice daný důvod pro vyloučení jasně a přesně stanoví.

               38

               Je třeba dodat, jak bylo uvedeno na jednání, že společnost Generali nezpochybňuje možnost členských států ve vnitrostátní právní úpravě stanovit vyloučení hospodářského subjektu z veřejných zadávacích řízení z toho důvodu, že dotčený hospodářský subjekt porušil pravidla hospodářské soutěže. Napadá působnost § 61 odst. 1 písm. a) Kbt, který podle ní představuje obecný důvod pro vyloučení široce překračující rámec důvodů pro vyloučení uvedených v článku 45 směrnice 2004/18. Přitom jak bylo uvedeno v bodě 19 tohoto rozsudku, věc v původním řízení se týká vyloučení společnosti Generali z účasti v dotčeném zadávacím řízení z toho důvodu, že se dopustila porušení pravidel hospodářské soutěže, za což jí byla uložena pokuta. Přezkum souladu s unijním právem dalších důvodů pro vyloučení případně zahrnutých uvedeným ustanovením maďarské právní úpravy proto není relevantní pro účely řešení sporu v původním řízení.

               39

               S ohledem na výše uvedené je na předběžné otázky třeba odpovědět tak, že články 49 SFEU a 56 SFEU nebrání použití vnitrostátní právní úpravy vylučující z účasti v zadávacím řízení hospodářský subjekt, který se dopustil porušení práva hospodářské soutěže konstatovaného pravomocným soudním rozhodnutím, kterým mu byla uložena pokuta.

         K nákladům řízení

               40

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (desátý senát) rozhodl takto:

                     Články 49 SFEU a 56 SFEU nebrání použití vnitrostátní právní úpravy vylučující z účasti v zadávacím řízení hospodářský subjekt, který se dopustil porušení práva hospodářské soutěže konstatovaného pravomocným soudním rozhodnutím, kterým mu byla uložena pokuta.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: maďarština.


Rozsudek Tribunálu (třetího senátu) ze dne 19. března 2013. # Yueqing Onesto Electric Co. Ltd proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Mezinárodní zápis s vyznačením Evropského společenství - Obrazová ochranná známka ONESTO - Starší obrazová ochranná známka Společenství ENSTO - Relativní důvody pro zamítnutí - Nebezpečí záměny - Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009. # Věc T-624/11.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 19. února 1981. # Kurt Beeck proti Bundesanstalt für Arbeit. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Sozialgericht Schleswig - Německo. # Věc 104/80.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 7. října 1985. # Hauptzollamt Hannover proti Telefunken Fernseh und Rundfunk GmbH. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesfinanzhof - Německo. # Sazební zařazení zboží. # Věc 163/84.


Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 9. června 2016.#Magic Mountain Kletterhallen GmbH a další v. Evropská komise.#Státní podpora – Podpora na výstavbu a využití horolezeckých zařízení Deutscher Alpenverein eV – Rozhodnutí, kterým se podpory prohlašují za slučitelné s vnitřním trhem – Režim podpor – Podrobnější ekonomická analýza – Selhání trhu – Legitimní cíl obecného zájmu – Článek 108 odst. 2 a 3 SFEU – Závažné obtíže.#Věc T-162/13.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 25. listopadu 1998. # Komise Evropských společenství proti Španělskému království. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-214/96.


Rozsudek Tribunálu (devátého senátu) ze dne 8. září 2016.#Sun Pharmaceutical Industries Ltd, anciennement Ranbaxy Laboratories Ltd a Ranbaxy (UK) Ltd v. Evropská komise.#Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Trh s léčivými přípravky pro léčbu depresí, které obsahují účinnou farmaceutickou látku citalopram – Pojem omezení hospodářské soutěže prostřednictvím účelu – Potenciální hospodářská soutěž – Generické léčivé přípravky – Překážky vstupu na trh vyplývající z existence patentů – Dohoda uzavřená mezi majitelem patentů a podnikem působícím v oblasti generických léčivých přípravků – Pokuty – Právní jistota – Zásada legality trestů – Pokyny pro výpočet pokut z roku 2006 – Délka trvání šetření Komise.#Věc T-460/13.