title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 15. března 2005.#The Queen, na žádost Dany Bidar proti London Borough of Ealing a Secretary of State for Education and Skills.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) - Spojené království.#Občanství Unie - Články 12 ES a 18 ES - Podpora poskytovaná studentům ve formě dotované půjčky - Ustanovení omezující udělení takovéto půjčky na studenty usazené na vnitrostátním území.#Věc C-209/03.

text:
      Věc C-209/03
      The Queen, na žádost Danyho Bidara
      v.
      London Borough of Ealing a Secretary of State for Education and Skills
      [žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative
         Court)]

      „Občanství Unie – Články 12 ES a 18 ES – Podpora poskytovaná studentům ve formě dotované půjčky – Ustanovení omezující udělení takovéto půjčky na studenty usazené na vnitrostátním území“
      Stanovisko generálního advokáta L. A. Geelhoeda přednesené dne 11. listopadu 2004
      Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 15. března 2005
      Shrnutí rozsudku
      1.     Smlouva ES – Působnost pro účely zákazu jakékoliv diskriminace na základě státní příslušnosti – Podpora poskytovaná studentům
            na pokrytí jejich životních nákladů – Zahrnutí – Vnitrostátní právní úprava vyhrazující udělení takové podpory pro studenty
            usazené na vnitrostátním území – Nemožnost, aby studenti, kteří jsou státními příslušníky jiného členského státu, byli považováni
            za usazené – Nepřípustnost
      (Článek. 12 ES)
      2.     Předběžné otázky – Výklad – Časové účinky rozsudků podávajících výklad – Zpětný účinek – Omezení Soudním dvorem – Podmínky
            – Význam finančních důsledků rozsudku pro dotčený členský stát – Kritérium, které není rozhodující
      (Článek 234 ES)
      1.     Podpora poskytovaná ať již ve formě dotovaných půjček, nebo stipendií studentům legálně pobývajícím v hostitelském členském
         státě a směřující k pokrytí jejich životních nákladů spadá do rozsahu působnosti Smlouvy pro účely zákazu diskriminace stanoveného
         v prvním pododstavci čl. 12 ES.

      Toto ustanovení musí být vykládáno v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která poskytuje studentům nárok na takovou
         podporu pouze tehdy, pokud jsou usazeni v hostitelském členském státě, a přitom vylučuje, aby státní příslušník jiného členského
         státu obdržel jako student status usazené osoby, i když tento státní příslušník v hostitelském členském státě legálně pobývá
         a absolvoval tam podstatnou část svého středoškolského studia, a v důsledku toho si vytvořil skutečný vztah ke společnosti
         tohoto státu.

      Členský stát může jistě oprávněně udělovat takovou podporu pouze studentům, kteří prokázali určitý stupeň integrace do společnosti
         tohoto státu. Tento členský stát však nemůže vyžadovat od dotyčných studentů, aby prokázali vztah k jeho trhu práce. Naopak
         existence určitého stupně integrace může být považována za prokázanou konstatováním, že dotčený student po určitou dobu pobýval
         v hostitelském členském státě.

      Nicméně tím, že vylučuje jakoukoliv možnost státního příslušníka jiného členského státu získat jako student status usazené
         osoby, uvedená právní úprava znemožňuje takovému státnímu příslušníkovi, bez ohledu na jeho stupeň skutečné integrace, využívat
         právo na podpory pokrývající jeho životní náklady, a v důsledku toho je překážkou tomu, aby tento státní příslušník mohl studovat
         za stejných podmínek jako státní příslušník tohoto státu, který se nachází ve stejné situaci.

      (viz body 48, 57–59, 61–63, výrok 1–2)
      2.     Výklad ustanovení práva Společenství, který Soudní dvůr podává, se omezuje na vyjasnění a upřesnění významu a dosahu tohoto
         ustanovení, tak jak mělo být chápáno a používáno od okamžiku, kdy nabylo účinnosti. Z toho vyplývá, že takto vyložené ustanovení
         může a musí být soudy použito i na právní vztahy vzniklé a založené před vydáním rozsudku, kterým bylo rozhodnuto o žádosti
         o výklad, pokud jsou jinak splněny podmínky umožňující předložit příslušným soudním orgánům spor ohledně použití uvedeného
         ustanovení. Soudní dvůr mohou jen výjimečné okolnosti přimět k tomu, aby na základě obecné zásady právní jistoty inherentní
         právnímu řádu Společenství omezil možnost všech zúčastněných osob dovolávat se ustanovení, jehož výklad podal, za účelem zpochybnění
         právních vztahů založených v dobré víře. Finanční důsledky, které mohou vyplývat pro členský stát z rozsudku vydaného v řízení
         o předběžné otázce neodůvodňují samy o sobě omezení časových účinků tohoto rozsudku.

      (viz body 66–68, výrok 3)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      15. března 2005 (*)

      „Občanství Unie – Články 12 ES a 18 ES – Podpora poskytovaná studentům ve formě dotované půjčky – Ustanovení omezující udělení takovéto půjčky na studenty usazené na vnitrostátním území“
      Ve věci C‑209/03,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES podaná rozhodnutím High Court of Justice
         (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) (Spojené království) ze dne 12. února 2003, došlým Soudnímu
         dvoru dne 15. května 2003, v řízení

      The Queen,  na žádost:

      Danyho Bidara
      proti
      London Borough of Ealing,
      Secretary of State for Education and Skills,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení: V. Skouris, předseda, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts (zpravodaj) a A. Borg Barthet, předsedové
         senátů, J.‑P. Puissochet, R. Schintgen, N. Colneric, M. Ilešič, J. Malenovský, J. Klučka a U. Lõhmus, soudci,

      generální advokát: L. A. Geelhoed,
      vedoucí soudní kanceláře: H. von Holstein, zástupce vedoucího soudní kanceláře,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 28. září 2004,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za D. Bidara R. Scannellem a M. Soorjooem, barristers, a J. Luqmani, solicitor,
      –       za vládu Spojeného království R. Caudwell, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s E. Sharpston, QC, a C. Lewisem, barrister,
      –       za dánskou vládu J. Moldem, jako zmocněncem,
      –       za německou vládu C.-D. Quassowskim a A. Tiemann, jako zmocněnci,
      –       za francouzskou vládu G. de Bergues a C. Bergeot-Nunes, jako zmocněnci,
      –       za nizozemskou vládu C. M. Wissels a H. G. Sevenster, jako zmocněnkyněmi,
      –       za rakouskou vládu E. Riedlem, jako zmocněncem,
      –       za finskou vládu T. Pynnä, jako zmocněnkyní,
      –       za Komisi Evropských společenství N. Yerrell a M. Condou, jako zmocněnkyněmi,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 11. listopadu 2004,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu prvního pododstavce článku 12 ES a článku 18 ES.
      2       Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi D. Bidarem na jedné straně a London Borough of Ealing a Secretary of State for
         Education and Skills (ministrem školství a odborného vzdělávání) na straně druhé ohledně zamítnutí jeho žádosti o dotovanou
         studentskou půjčku směřující k pokrytí jeho životních nákladů.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3       První pododstavec článku 12 ES stanoví:
      „V rámci použití této smlouvy, aniž jsou dotčena její zvláštní ustanovení, je zakázána jakákoli diskriminace na základě státní
         příslušnosti.“

      4       Článek 18 odst. 1 ES zní takto:
      „Každý občan Unie má právo svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států s výhradou omezení a podmínek stanovených
         v této smlouvě a v opatřeních přijatých k jejímu provedení.“

      5       Článek 149 ES stanoví:
      „1.      Společenství přispívá k rozvoji kvalitního vzdělávání podporou spolupráce mezi členskými státy, a je-li to nezbytné, podporováním
         a doplňováním činnosti členských států při plném respektování jejich odpovědnosti za obsah výuky a za organizaci vzdělávacích
         systémů a za jejich kulturní a jazykovou rozmanitost.

      2.      Činnost Společenství je zaměřena na:
      –       rozvoj evropského rozměru ve vzdělávání, zvláště výukou a šířením jazyků členských států;
      –       podporu mobility studentů a učitelů, také prostřednictvím podpory akademického uznávání diplomů a započítáváním doby studia;
      –       podporu spolupráce mezi vzdělávacími institucemi;
      –       rozvoj výměny informací a zkušeností týkajících se otázek, které jsou společné vzdělávacím systémům členských států;
      –       podporu rozvoje výměn mládeže a pedagogických pracovníků;
      –       podporu rozvoje dálkového vzdělávání.
      […]
      4.      Rada, aby přispěla k dosažení cílů uvedených v tomto článku:
      –       postupem podle článku 251 po konzultaci s Hospodářským a sociálním výborem a Výborem regionů přijímá podpůrná opatření, s vyloučením
         harmonizace právních a správních předpisů členských států;

      –       vydává na návrh Komise kvalifikovanou většinou doporučení.“
      6       Směrnice Rady 90/364/EHS ze dne 28. června 1990 o právu pobytu (Úř. věst. L 180, s. 26; Zvl. vyd. 20/01, s. 3) stanoví ve svém článku 1 odst.
         1, že členské státy udělí právo pobytu státním příslušníkům členských států, kterým toto právo nevzniklo na základě jiných
         ustanovení práva Společenství, a jejich rodinným příslušníkům za podmínky, že mají pro sebe i pro své rodinné příslušníky
         uzavřeno nemocenské [zdravotní] pojištění vůči všem rizikům v hostitelském členském státě a mají dostatečné finanční prostředky,
         aby se během svého pobytu nestali zátěží pro sociální pomoc tohoto státu.

      7       Podle článku 3 této směrnice právo pobytu trvá, pokud oprávněné osoby splňují podmínky stanovené v článku 1 této směrnice.
      8       Podle sedmého bodu odůvodnění směrnice Rady 93/96/EHS ze dne 29. října 1993 o právu pobytu pro studenty (Úř. věst. L 317, s. 59; Zvl. vyd. 06/02, s. 250):
      „[…] za současného stavu práva Společenství nespadá podpora poskytovaná studentům, jak vyplývá z judikatury Soudního dvora,
         do oblasti působnosti Smlouvy [EHS] ve smyslu článku 7 této smlouvy [následně článek 6 Smlouvy ES, nyní po změně článek 12 ES].“

      9       Tato směrnice stanoví ve svém článku 1:
      „Pro upřesnění podmínek usnadňujících výkon práva pobytu a s cílem zajistit přístup k odbornému vzdělání bez diskriminace
         pro státního příslušníka členského státu, který byl přijat k odbornému vzdělávání v jiném členském státě, přiznávají členské
         státy právo pobytu každému studentovi, který je státním příslušníkem členského státu a který nepožívá toto právo na základě
         jiných právních předpisů Společenství, a rovněž manželce nebo manželovi studenta a nezaopatřeným dětem, pokud student prokáže
         dotyčnému vnitrostátnímu orgánu prohlášením nebo obdobnými prostředky, které si zvolí a které jsou přinejmenším rovnocenné,
         že má dostatečné prostředky, aby se nestal během svého pobytu zatížením pro systém sociálního zabezpečení hostitelského členského
         státu, a za podmínky, že je zapsán do uznaného vzdělávacího zařízení, aby v něm jako hlavní činnost získal odborné vzdělání,
         a že má v hostitelském členském státě uzavřeno nemocenské [zdravotní] pojištění vůči všem rizikům.“

      10     Článek 3 uvedené směrnice stanoví:
      „Tato směrnice nezakládá pro studenty požívající právo pobytu nárok na výplatu stipendií od hostitelského státu.“
      11     Směrnice 90/364 a 93/96 byly zrušeny s účinkem od 30. dubna 2006 směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2004/38/ES ze dne 29. dubna o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků volně se pohybovat a pobývat na území členských států
         (neoficiální překlad) (Úř. věst. L 229, s. 35), která musí být podle svého článku 40 provedena členskými státy do 30. dubna 2006.

       Vnitrostátní právní úprava
      12     V Anglii a Walesu je finanční podpora, kterou využívají studenti pro pokrytí svých životních nákladů v souladu s Education
         (Student Support) Regulations 2001 [nařízení z roku 2001 o výuce (finanční podpora poskytovaná studentům), dále jen „Student
         Support Regulations“], udělována především prostřednictvím půjček.

      13     Na základě Student Support Regulations obdrží studenti, kteří jsou příjemci půjčky 75 % z maximální částky této půjčky, přičemž
         zbývajících 25 % je udělováno v závislosti na finanční situaci studenta a jeho rodičů nebo partnera. Půjčka je poskytována
         s úrokovou sazbou spojenou s mírou inflace a v důsledku toho nižší, než je běžná sazba komerční půjčky. Půjčka je splatná
         poté, co student ukončil svá studia a za podmínky, že dosahuje příjmu vyššího než 10 000 GBP. Pokud tomu tak je, platí každý
         rok částku odpovídající 9 % části jeho příjmů vyšší než 10 000 GBP až do splacení celkové částky půjčky.

      14     Podle článku 4 Student Support Regulations může osoba využívat studentskou půjčku na určené studium, pokud její situace patří
         mezi situace uvedené v příloze 1 („Schedule 1“) Student Support Regulations.

      15     Na základě odstavce 1 této přílohy může osoba využívat studentskou půjčku, pokud je usazená ve Spojeném království ve smyslu
         Immigration Act 1971 (zákon z roku 1971 o přistěhovalectví) a pokud splňuje podmínky bydliště určené v odstavci 8 téže přílohy,
         a sice:

      a)      má obvyklé bydliště v Anglii nebo ve Walesu první den prvního akademického roku studia;
      b)      měla během období tří let předcházejícího tomuto dni obvyklé bydliště ve Spojeném království nebo na Ostrovech a
      c)      její bydliště ve Spojeném království nebo na Ostrovech nesloužilo v žádném okamžiku tohoto tříletého období zcela nebo hlavně
         k tomu, aby získala vzdělání v celodenním studiu.

      16     Co se týče migrujících pracovníků a členů jejich rodin, na které se vztahuje nařízení Rady (EHS) č. 1612/68 ze dne 15. října 1968 o volném pohybu pracovníků uvnitř Společenství (Úř. věst. L 257, s. 2; Zvl. vyd. 05/01, s. 15), odstavce
         4 až 6 přílohy 1 Student Support Regulations jim neukládají, aby byli usazeni ve Spojeném království a podřizují nárok na
         studentskou půjčku stejným podmínkám bydliště, přičemž se má za to, že splňují požadavek týkající se obvyklého bydliště stanovený
         v odst. 8 písm. b) uvedené přílohy od doby, kdy pobývají v Evropském hospodářském prostoru.

      17     Podle Immigration Act 1971 je osoba usazena ve Spojeném království, pokud tam obvykle pobývá, aniž by byla podrobena jakémukoliv
         omezení, co se týče doby, po kterou se na území může zdržovat.

      18     Nicméně ze spisu vyplývá, že podle britských právních předpisů nemůže státní příslušník jiného členského státu obdržet jako
         student status osoby usazené ve Spojeném království.

      19     Co se týče školného, Student Support Regulations upravují finanční podporu, která je poskytována za stejných podmínek státním
         příslušníkům Spojeného království a státním příslušníkům jiných členských států.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      20     V srpnu 1998 D. Bidar, francouzský státní příslušník, vstoupil na území Spojeného království, když doprovázel svou matku,
         která se tam měla podrobit léčení. Je nesporné, že ve Spojeném království žalobce bydlel u své babičky – a to na její náklady,
         a studoval na střední škole, kterou ukončil, aniž by kdy podal žádost o sociální podporu.

      21     V září 2001 započal studium ekonomie na University College London.
      22     Třebaže byl D. Bidar příjemcem podpory z titulu svého školného, žádost o finanční podporu ve formě studentské půjčky určené
         na pokrytí jeho životních nákladů mu byla zamítnuta z důvodu, že nebyl usazen ve Spojeném království.

      23     V žalobě podané proti tomuto zamítavému rozhodnutí žalobce v původním řízení tvrdí, že Student Support Regulations tím, že
         váže udělení studentské půjčky státnímu příslušníkovi členského státu na podmínku, že je tento státní příslušník usazen ve
         Spojeném království, zavedlo diskriminaci zakázanou podle článku 12 ES. Podpůrně uplatňuje, že pokud by mělo být připuštěno,
         že udělení stipendia nespadá do působnosti Smlouvy, v případě žádosti o podporu ve formě dotované půjčky je tomu jinak.

      24     Secretary of State for Education and Skills, orgán odpovědný za přijetí Student Support Regulations, naopak uplatňuje, že
         udělení podpory pro úhradu životních nákladů, ať již ve formě stipendia nebo půjčky, nespadá do oblasti působnosti článku
         12 ES, jak Soudní dvůr uznal ve svých rozsudcích ze dne 21. června 1988, Lair (39/86, Recueil, s. 3161) a Brown (197/86, Recueil,
         s. 3205). I když by takováto podpora spadala do působnosti Smlouvy, podmínky jejího udělení zaručují existenci přímého vztahu
         mezi příjemcem podpory a státem, který ji financuje.

      25     Postupující soud poznamenává, že studentské půjčky představují pro stát náklady, a to z důvodu snížené úrokové sazby a možných
         problémů se splácením, přičemž tyto náklady Secretary of State for Education and Skills odhaduje na částku odpovídající 50 %
         částky půjček. Průměrná půjčka poskytovaná studentům na akademický rok 2000/01 měla být 3 155 GBP. Pokud by 41 713 státních
         příslušníků Evropské unie, kteří studovali v Anglii a Walesu v průběhu tohoto roku, aniž by tam byli usazeni, bylo příjemci
         studentské půjčky, výše pravděpodobných nákladů pro stát by tedy byla 66 milionů GBP.

      26     Podle předkládajícího soudu se na žalobce v původním řízení nevztahují ustanovení nařízení č. 1612/68 a nemůže uplatňovat
         žádný nárok na získání studentské půjčky na základě směrnice 93/96.

      27     Za těchto podmínek se High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) rozhodl přerušit
         řízení a položit Soudnímu dvoru následující otázky:

      „1)      Zůstává s přihlédnutím k rozsudkům Soudního dvora Evropských společenství ze dne 21. června 1988, Lair [výše uvedený] a Brown
         [výše uvedený] k vývoji práva Evropské unie, což zahrnuje i přijetí článku 18 ES, a k vývoji, pokud jde o pravomoci Evropské
         unie v oblasti vzdělávání, podpora na životní náklady, která se týká studentů studujících na univerzitě, poskytovaná ve formě
         a) dotovaných půjček nebo b) stipendií, nadále mimo rozsah působnosti Smlouvy ES pro účely článku 12 ES a zákazu diskriminace
         na základě státní příslušnosti?

      2)      Pokud bude na jednu nebo druhou část první otázky dána záporná odpověď a pokud podpora na životní náklady pro studenty ve
         formě stipendií nebo půjček od nynějška spadá do působnosti článku 12 ES, jaká kritéria musí vnitrostátní soud použít pro
         určení, zda podmínky udělení takovéto podpory jsou založeny na objektivně odůvodněných hlediscích nezávislých na státní příslušnosti?

      3)      Pokud bude na jednu nebo druhou část první otázky dána záporná odpověď, je možné dovolávat se článku 12 ES pro vznesení nároku
         na získání podpory na životní náklady od data předcházejícího den vydání rozsudku Soudního dvora v projednávané věci a [pokud
         ne] musí být učiněna výjimka pro ty, kteří před tímto datem zahájili soudní řízení?“

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      28     Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda za současného stavu práva Společenství podpora poskytovaná studentům,
         kteří studují na vysoké škole, určená na pokrytí jejich životních nákladů a udělovaná ve formě dotované půjčky nebo stipendia
         spadá mimo rámec působnosti Smlouvy ES a zejména prvního pododstavce čl. 12 ES.

      29     Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že na žalobce v původním řízení se nevztahuje nařízení č. 1612/68.
      30     V tomto kontextu se chce předkládající soud dozvědět, zda podpory poskytované studentům na pokrytí jejich životních nákladů
         spadají do oblasti působnosti Smlouvy ve smyslu prvního pododstavce čl. 12 ES, podle kterého, aniž jsou dotčena zvláštní ustanovení
         Smlouvy, je v rámci jejího použití zakázána jakákoli diskriminace na základě státní příslušnosti.

      31     Pro posouzení oblasti působnosti smlouvy ve smyslu článku 12 ES je třeba vzít v úvahu tento článek ve spojení s ustanoveními
         Smlouvy týkajícími se občanství Unie. Status občana Unie je totiž předurčen být základním statusem státních příslušníků členských
         států umožňujícím těm, kteří se nacházejí ve stejné situaci, požívat bez ohledu na jejich státní příslušnost stejného právního
         zacházení, s výhradou výjimek, které jsou v tomto ohledu výslovně stanoveny (rozsudky ze dne 20. září 2001, Grzelczyk, C-184/99,
         Recueil, s. I-6193, body 30 a 31, a ze dne 2. října 2003, Garcia Avello, C-148/02, Recueil, s. I‑11613, body 22 a 23).

      32     Podle ustálené judikatury se občan Unie, který legálně pobývá na území hostitelského členského státu, může dovolávat článku
         12 ES ve všech situacích spadajících do oblasti působnosti ratione materiae práva Společenství (rozsudky ze dne 12. května 1998, Martínez Sala, C-85/96, Recueil, s. I‑2691, bod 63, a výše uvedený Grzelczyk, bod 32).

      33     Tyto situace zahrnují zejména ty, které spadají pod výkon základních svobod zaručených Smlouvou, a ty, které spadají pod výkon
         svobody přiznané článkem 18 ES volně se pohybovat a pobývat na území členských států (viz rozsudek ze dne 24. listopadu 1998,
         Bickel a Franz, C-274/96, Recueil, s. I‑7637, body 15 a 16, jakož i výše uvedené rozsudky Grzelczyk, bod 33, a Garcia Avello, bod 24).

      34     Kromě toho nic v textu Smlouvy neumožňuje mít za to, že když se studenti, kteří jsou občany Unie, přemístí do jiného členského
         státu, aby tam studovali, jsou zbaveni práv přiznaných Smlouvou občanům Unie (výše uvedený rozsudek Grzelczyk, bod 35).

      35     Jak vyplývá z rozsudku ze dne 11. července 2002, D’Hoop (C-224/98, Recueil, s. I‑6191, body 29 až 34), státní příslušník členského státu, který se odebere do jiného členského státu, kde studuje
         na střední škole, využívá svobody volného pohybu zaručené článkem 18 ES.

      36     Je třeba kromě toho upřesnit, že státní příslušník členského státu, který jako žalobce v původním řízení bydlí v jiném členském
         státě, kde studuje na střední škole, kterou ukončí, aniž by vůči němu bylo namítáno, že nemá k dispozici dostatečné prostředky
         nebo zdravotní pojištění, požívá práva pobytu na základě článku 18 ES a směrnice 90/364.

      37     Co se týče dávek sociální péče, Soudní dvůr ve svém rozsudku ze dne 7. září 2004, Trojani (C-456/02, Recueil, s. I-7573, bod 43) rozhodl, že občan Unie, který není hospodářsky činný, se může dovolávat prvního pododstavce
         čl. 12 ES, pokud v hostitelském státě po určitou dobu legálně pobýval nebo pokud má povolení k pobytu.

      38     Je pravda, že Soudní dvůr rozhodl ve svých výše uvedených rozsudcích Lair a Brown (body 15 a 18), že „za současného stavu
         vývoje práva Společenství podpora poskytovaná studentům na životní náklady a vzdělání v zásadě nespadá do oblasti působnosti
         Smlouvy o EHS ve smyslu jejího článku 7 (následně článek 6 Smlouvy ES, nyní po změně článek 12 ES)“. V těchto rozsudcích měl
         Soudní dvůr za to, že taková podpora spadá jednak do oblasti vzdělávací politiky, která jako taková nebyla podrobena pravomoci
         orgánů Společenství, a jednak do oblasti sociální politiky, která zůstávala v oblasti pravomoci členských států v rozsahu,
         v němž nebyla předmětem zvláštních ustanovení Smlouvy o EHS.

      39     Nicméně od doby vyhlášení výše uvedených rozsudků Lair a Brown zavedla Smlouva o Evropské unii ustanovení o občanství Unie
         do Smlouvy o ES a doplnila do třetí části této smlouvy v hlavě VIII (nyní hlava XI), kapitolu 3 věnovanou zejména všeobecnému
         a odbornému vzdělání (výše uvedený rozsudek Grzelczyk, bod 35).

      40     Tak čl. 149 odst. 1 ES pověřuje Společenství úkolem přispívat k rozvoji kvalitního vzdělávání podporou spolupráce mezi členskými
         státy, a je-li to nezbytné, podporováním a doplňováním činnosti členských států při plném respektování jejich odpovědnosti
         za obsah výuky a za organizaci vzdělávacích systémů a za jejich kulturní a jazykovou rozmanitost.

      41     Na základě odstavců 2 a 4 téhož článku může Rada přijmout podpůrná opatření s vyloučením harmonizace právních a správních
         předpisů členských států, jakož i doporučení směřující zejména k podpoře mobility studentů a učitelů (viz výše uvedený rozsudek
         D’Hoop, bod 32).

      42     S přihlédnutím k těmto skutečnostem, které nastaly po vyhlášení výše uvedených rozsudků Lair a Brown, je třeba mít za to,
         že situace občana Unie, který legálně pobývá v jiném členském státě spadá do působnosti Smlouvy ve smyslu prvního pododstavce
         čl. 12 ES s ohledem na získání podpory poskytované studentům ať již ve formě dotované půjčky, nebo stipendia a směřující k pokrytí
         jeho životních nákladů.

      43     Tento vývoj práva Společenství je potvrzen článkem 24 směrnice 2004/38/ES, který stanoví ve svém odstavci 1, že každý občan Unie pobývající na území jiného členského státu požívá na základě této
         směrnice rovného zacházení „v oblasti působnosti Smlouvy“ (neoficiální překlad). Jelikož zákonodárce Společenství v odstavci 2 téhož článku upřesnil obsah odstavce 1 tím, že stanovil, že členský stát může,
         co se týče osob jiných než zaměstnanci, samostatně výdělečné osoby, osoby, které si zachovávají tento status, nebo jejich
         rodinných příslušníků, omezit udělování podpor na životní náklady ve formě stipendií nebo půjček pro studenty, kteří nenabyli
         právo trvalého pobytu, má zákonodárce Společenství za to, že udílení takových podpor je záležitostí, která podle uvedeného
         odstavce 1 tohoto článku spadá nyní do oblasti působnosti Smlouvy.

      44     Tento výklad není vyvrácen argumentem vzneseným vládami, které předložily vyjádření, jakož i Komisí týkajícím se omezení a podmínek
         uvedených v článku 18 ES. Tyto vlády a Komise uvádějí, že ačkoli status občana Unie umožňuje státním příslušníkům členských
         států dovolávat se prvního pododstavce čl. 12 ES, když vykonávají svobodu volně se pohybovat a pobývat na území těchto států,
         jejich situace spadá v souladu s čl. 18 odst. 1 ES do rozsahu působnosti Smlouvy ve smyslu článku 12 ES pouze s výhradou omezení
         a podmínek stanovených v této smlouvě a opatření přijatých k jejímu provedení, zejména včetně těch stanovených směrnicí 93/96.
         Jelikož článek 3 této směrnice vylučuje pro studenty využívající právo pobytu nárok na výplatu stipendií na životní náklady,
         tato stipendia nadále zůstávají mimo rozsah působnosti Smlouvy.

      45     V tomto ohledu je třeba konstatovat, že studenti, kteří se odeberou do jiného členského státu za účelem, aby tam započali
         studium na vysokých školách nebo v něm pokračovali, a kteří tam za tímto účelem požívají práva pobytu na základě směrnice
         93/96, jistě nemohou založit na této směrnici žádný nárok na platbu podpory na své životní náklady.

      46     Nicméně článek 3 směrnice 93/96 není překážkou tomu, aby se státní příslušník členského státu, který na základě článku 18
         ES a směrnice 90/364 legálně pobývá na území jiného členského státu, kde zamýšlí započít studium na vysoké škole nebo v něm
         pokračovat, dovolával během tohoto pobytu základní zásady rovného zacházení zakotvené v prvním pododstavci čl. 12 ES.

      47     V kontextu, jako je ten ve sporu v původním řízení, kde právo pobytu žadatele o podporu není zpochybněno, je kromě toho irelevantní
         tvrzení některých vlád, které předložily vyjádření, podle kterého právo Společenství ponechává členskému státu možnost shledat,
         že státní příslušník jiného členského státu, který využívá sociální dávky, přestal splňovat podmínky, kterým podléhá jeho
         právo pobytu a popřípadě přijmout při dodržení omezení stanovených právem Společenství opatření k tomu, aby tento státní příslušník
         opustil území (viz výše uvedené rozsudky Grzelczyk, bod 42, a Trojani, bod 45).

      48     S přihlédnutím ke všem výše uvedeným úvahám je třeba odpovědět na první otázku tak, že podpora poskytovaná ať již ve formě
         dotovaných půjček, nebo stipendií studentům legálně pobývajícím v hostitelském členském státě a směřující k pokrytí jejich
         životních nákladů spadá do rozsahu působnosti Smlouvy pro účely zákazu diskriminace stanoveného v prvním pododstavci čl. 12
         ES.

       K druhé otázce
      49     Svou druhou otázkou chce předkládající soud zjistit kritéria, která musí vnitrostátní soud použít pro určení, zda podmínky
         udělení podpory, která má pokrývat životní náklady studentů, jsou založeny na objektivně odůvodněných hlediscích nezávislých
         na státní příslušnosti.

      50     Za tímto účelem je třeba nejdříve přezkoumat, zda právní úprava dotčená v původním řízení provádí mezi studenty žádající o takovou
         podporu rozlišení založené na státní příslušnosti.

      51     V tomto ohledu je třeba připomenout, že zásada rovného zacházení zakazuje nejen zjevnou diskriminaci na základě státního občanství,
         ale také všechny skryté formy diskriminace, které použitím jiných rozlišovacích kritérií vedou ve skutečnosti ke stejnému
         výsledku (viz zejména rozsudky ze dne 12. února 1974, Sotgiu, 152/73, Recueil s. 153, bod 11; ze dne 27. listopadu 1997, Meints,
         C-57/96, Recueil, s. I‑6689, bod 44, a ze dne 26. června 2001, Komise v. Itálie, C-212/99, Recueil, s. I‑4923, bod 24).

      52     Co se týče osob, na které se nevztahuje nařízení č. 1612/68, odstavec 1 přílohy 1 Student Support Regulations vyžaduje pro
         udělení podpory pro studenty, která směřuje k pokrytí jejich životních nákladů, aby dotčená osoba byla usazená ve Spojeném
         království ve smyslu vnitrostátního práva a aby splňovala určité podmínky, pokud jde o bydliště, a sice podmínku mít v Anglii
         nebo ve Walesu bydliště první den prvního akademického roku studia a podmínku, že měla během období tří let předcházejícímu
         tomuto dni bydliště ve Spojeném království nebo na Ostrovech.

      53     Takové požadavky mohou znevýhodnit hlavně státní příslušníky jiných členských států. Jak podmínka, která vyžaduje od žadatele
         o tuto podporu, aby byl usazen ve Spojeném království, tak podmínka, která mu ukládá, aby měl bydliště na britském území v době
         předcházející studiu, totiž může být snadněji splněna státními příslušníky Spojeného království.

      54     Takové rozdílné zacházení může být odůvodněno, pouze pokud se zakládá na objektivních hlediscích nezávislých na státní příslušnosti
         dotyčných osob a přiměřených legitimnímu cíli sledovanému vnitrostátním právem (viz výše uvedené rozsudky Bickel a Franz,
         bod 27; D’Hoop, bod 36; a Garcia Avello, bod 31).

      55     Podle vlády Spojeného království má členský stát právo si zajistit, že příspěvek rodičů nebo studentů prostřednictvím jejich
         zdanění je nebo bude dostatečný pro odůvodnění udělení dotovaných půjček. Je rovněž tak legitimní vyžadovat skutečný vztah
         mezi studentem žádajícím o podporu směřující k pokrytí svých životních nákladů a pracovním trhem hostitelského členského státu.

      56     V tomto ohledu je třeba konstatovat, že ačkoliv členské státy mají při organizaci a uplatňování svých systémů sociální péče
         projevovat určitý stupeň finanční solidarity se státními příslušníky jiných členských států (viz rozsudek Grzelczyk, bod 44),
         je každému členskému státu dovoleno dbát na to, aby se udělení podpor směřujících k pokrytí životních nákladů studentů pocházejících
         z jiných členských států nestalo nepřiměřenou zátěží, která by mohla mít důsledky na celkovou úroveň podpory, která může být
         udělena tímto státem.

      57     Co se týče podpory pokrývající životní náklady studentů, členský stát tak oprávněně může udělovat takovou podporu pouze studentům,
         kteří prokázali určitý stupeň integrace do společnosti tohoto státu.

      58     V tomto kontextu nicméně členský stát nemůže vyžadovat od dotyčných studentů, aby prokázali vztah k jeho trhu práce. Jelikož
         znalosti nabyté studentem v průběhu jeho studia na vysoké škole jej obecně nepředurčují k určitému zeměpisnému trhu práce,
         není totiž situace studenta žádajícího o podporu směřující k pokrytí jeho životních nákladů srovnatelná se situací žadatele
         o podporu poskytovanou mladým lidem, kteří hledají svoji první práci nebo o dávku při hledání zaměstnání (viz v tomto ohledu
         výše uvedené rozsudky D’Hoop, bod 38, a ze dne 23. března 2004, Collins, C-138/02, Recueil, s. I-2703, bod 67).

      59     Naopak existence určitého stupně integrace může být považována za prokázanou konstatováním, že dotčený student po určitou
         dobu pobýval v hostitelském členském státě.

      60     Co se týče vnitrostátní právní úpravy, jako je Student Support Regulations, je třeba konstatovat, že záruka dostatečné integrace
         do společnosti hostitelského členského státu vyplývá z podmínek ukládajících podmínku předchozího bydliště na území tohoto
         státu, v tomto případě tři roky bydliště vyžadované britskými normami dotčenými v původním řízení.

      61     Dodatečná podmínka, podle které studenti mají nárok na podporu pokrývající své životní náklady, pouze pokud jsou zároveň usazeni
         v hostitelském členském státě, by jistěže podobně jako podmínka připomenutá v předcházejícím bodě, která vyžaduje bydliště
         po dobu tří let, mohla odpovídat legitimnímu cíli, který má zaručit, že žadatel o podporu prokáže určitý stupeň integrace
         do společnosti tohoto státu. Nicméně je nesporné, že právní úprava dotčená v původním řízení vylučuje jakoukoliv možnost státního
         příslušníka jiného členského státu získat jako student status usazené osoby. Tato právní úprava znemožňuje tedy takovému státnímu
         příslušníkovi bez ohledu na jeho stupeň skutečné integrace do společnosti hostitelského členského státu uvedenou podmínku
         splnit, a v důsledku toho využívat právo na podpory pokrývající jeho životní náklady. Takovéto zacházení přitom nelze považovat
         za odůvodněné legitimním cílem, který má tatáž právní úprava zaručit.

      62     Takové zacházení je totiž překážkou tomu, aby student, státní příslušník členského státu, který pobývá legálně v hostitelském
         členském státě a který tam absolvoval podstatnou část svého středoškolského studia, a v důsledku toho si vytvořil skutečný
         vztah ke společnosti tohoto státu, mohl studovat za stejných podmínek jako student, který je státním příslušníkem tohoto státu
         a nachází se ve stejné situaci.

      63     Z těchto důvodů je třeba odpovědět na druhou otázku tak, že první pododstavec čl. 12 ES musí být vykládán v tom smyslu, že
         brání vnitrostátní právní úpravě, která poskytuje studentům nárok na podporu pokrývající jejich životní náklady, pouze pokud
         jsou usazeni v hostitelském členském státě, a přitom vylučuje, aby státní příslušník jiného členského státu obdržel jako student
         status usazené osoby, i když tento státní příslušník v hostitelském členském státě legálně pobývá a absolvoval tam podstatnou
         část svého středoškolského studia, a v důsledku toho si vytvořil skutečný vztah ke společnosti tohoto státu.

       Ke třetí otázce
      64     Svou třetí otázkou se předkládající soud Soudního dvora táže, zda v případě, kdy by měl Soudní dvůr rozhodnout, že podpora
         směřující k pokrytí životních nákladů studentů spadá do působnosti smlouvy ve smyslu prvního pododstavce čl. 12 ES, mají být
         časové účinky takového rozsudku omezené.

      65     Vlády Spojeného království, Německa a Rakouska žádají za téhož předpokladu Soudní dvůr, aby omezil časové účinky svého rozsudku
         s výjimkou případů, kdy byla před datem vyhlášení tohoto rozsudku zahájena soudní řízení. Na podporu své žádosti se dovolávají
         zejména finančních dopadů, na které poukázal předkládající soud.

      66     Je třeba připomenout, že výklad ustanovení práva Společenství, který Soudní dvůr podává, se omezuje na vyjasnění a upřesnění
         významu a dosahu tohoto ustanovení, tak jak mělo být chápáno a používáno od okamžiku, kdy nabylo účinnosti. Z toho vyplývá,
         že takto vyložené ustanovení může a musí být soudy použito i na právní vztahy vzniklé a založené před vydáním rozsudku, kterým
         bylo rozhodnuto o žádosti o výklad, pokud jsou jinak splněny podmínky umožňující předložit příslušným soudním orgánům spor
         ohledně použití uvedeného ustanovení (viz rozsudky ze dne 27. března 1980, Denkavit italiana, 61/79, Recueil, s. 1205, bod
         16, a ze dne 2. února 1988, Blaizot, 24/86, Recueil, s. 379, bod 27).

      67     Soudní dvůr mohou jen výjimečné okolnosti přimět k tomu, aby na základě obecné zásady právní jistoty inherentní právnímu řádu
         Společenství omezil možnost všech zúčastněných osob dovolávat se ustanovení, jehož výklad podal, za účelem zpochybnění právních
         vztahů založených v dobré víře (viz výše uvedené rozsudky Blaizot, bod 28; ze dne 16. července 1992, Legros a další, C-163/90,
         Recueil, s. I‑4625, bod 30, a ze dne 4. května 1999, Sürül, C-262/96, Recueil, s. I‑2685, bod 108).

      68     Kromě toho je ustálenou judikaturou, že finanční důsledky, které mohou vyplývat pro členský stát z rozsudku vydaného v řízení
         o předběžné otázce neodůvodňují samy o sobě omezení časových účinků tohoto rozsudku (viz zejména výše uvedený rozsudek Grzelczyk,
         bod 52).

      69     Soudní dvůr se totiž k tomuto řešení uchýlil pouze za přesně vymezených okolností, když jednak existovalo riziko závažných
         hospodářských dopadů způsobených obzvláště vysokým počtem právních vztahů založených v dobré víře na základě právní úpravy
         považované za platnou a účinnou a jednak se jevilo, že jednotlivci a vnitrostátní orgány byly vedeny k chování, které nebylo
         v souladu s právní úpravou Společenství z důvodu objektivní a závažné nejistoty ohledně dosahu ustanovení práva Společenství,
         nejistoty, ke které případně přispělo i samotné chování jiných členských států nebo Komise (viz výše uvedený rozsudek Grzelczyk,
         bod 53).

      70     V projednávaném případě stačí konstatovat, že skutečnosti předložené Spojeným královstvím, jakož i německou a rakouskou vládou
         nemohou podepřít jejich argumentaci, podle které by tento rozsudek, pokud jeho časové účinky nebudou omezeny, mohl vést k podstatným
         finančním důsledkům pro členské státy. Číselné údaje, na které se odvolávaly tyto vlády, se totiž týkají zároveň i případů,
         které nejsou podobné případu, který vedl ke sporu v původním řízení.

      71     V důsledku toho je třeba odpovědět na třetí otázku tak, že není na místě omezit časové účinky tohoto rozsudku.
       K nákladům řízení
      72      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů, Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      1)      Podpora poskytovaná ať již ve formě dotovaných půjček, nebo stipendií studentům legálně pobývajícím v hostitelském členském
            státě a směřující k pokrytí jejich životních nákladů spadá do rozsahu působnosti Smlouvy o ES pro účely zákazu diskriminace
            stanoveného v prvním pododstavci čl. 12 ES.
      2)      První pododstavec čl. 12 ES musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která poskytuje studentům
            nárok na podporu pokrývající jejich životní náklady, pouze pokud jsou usazeni v hostitelském členském státě, a přitom vylučuje,
            aby státní příslušník jiného členského státu obdržel jako student status usazené osoby, i když tento státní příslušník v hostitelském
            členském státě legálně pobývá a absolvoval tam podstatnou část svého středoškolského studia, a v důsledku toho si vytvořil
            skutečný vztah ke společnosti tohoto státu.
      3)      Není na místě omezit časové účinky tohoto rozsudku.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: angličtina.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 10. května 2012.#Santander Asset Management SGIIC SA, jménem FIM Santander Top 25 Euro Fi (C‑338/11) v. Directeur des résidents à l’étranger et des services généraux a Santander Asset Management SGIIC SA, jménem Cartera Mobiliaria SA SICAV (C‑339/11 až C‑347/11) a další v. Ministre du Budget, des Comptes publics, de la Fonction publique et de la Réforme de l’État.#Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané tribunal administratif de Montreuil.#Články 63 SFEU a 65 SFEU – Subjekty kolektivního investování do převoditelných cenných papírů (dále jen ‚SKIPCP‘) – Rozdílné zacházení s dividendami vyplácenými SKIPCP-nerezidentům, které podléhají srážkové dani, a s dividendami vyplácenými SKIPCP-rezidentům, které takové dani nepodléhají – Nezbytnost vzít v úvahu situaci podílníků při posouzení slučitelnosti vnitrostátního opatření s volným pohybem kapitálu – Neexistence.#Spojené věci C‑338/11 až C‑347/11.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      10. května 2012 (
            *1
         )
      „Články 63 SFEU a 65 SFEU — Subjekty kolektivního investování do převoditelných cenných papírů (dále jen ‚SKIPCP‘) — Rozdílné zacházení s dividendami vyplácenými SKIPCP-nerezidentům, které podléhají srážkové dani, a s dividendami vyplácenými SKIPCP-residentům, které takové dani nepodléhají — Nezbytnost vzít v úvahu situaci podílníků při posouzení slučitelnosti vnitrostátního opatření s volným pohybem kapitálu — Neexistence“
      Ve spojených věcech C-338/11 až C-347/11,
      jejímž předmětem jsou žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podané rozhodnutími tribunal administratif de Montreuil (Francie) ze dne 1. července 2011, došlými Soudnímu dvoru dne 4. července 2011, v řízeních

         Santander Asset Management SGIIC SA jménem FIM Santander Top 25 Euro Fi (C-338/11)
      proti

         Directeur des résidents à l’étranger et des services généraux

      a

         Santander Asset Management SGIIC SA jménem Cartera Mobiliaria SA SICAV (C-339/11),

         Kapitalanlagegesellschaft mbH jménem Alltri Inka (C-340/11),

         Allianz Global Investors Kapitalanlagegesellschaft mbH jménem DBI-Fonds APT no 737 (C-341/11),

         SICAV KBC Select Immo (C-342/11),

         SGSS Deutschland Kapitalanlagegesellschaft mbH (C-343/11),

         International Values Series of the DFA Investment Trust Co. (C-344/11),

         Continental Small Co. Series of the DFA Investment Trust Co. (C-345/11),

         SICAV GA Fund B (C-346/11),

         Generali Investments Deutschland Kapitalanlagegesellschaft mbH jménem AMB Generali Aktien Euroland (C-347/11)
      proti

         Ministre du budget, des comptes publics, de la fonction publique et de la réforme de l’État,

      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení K. Lenaerts (zpravodaj), předseda senátu, J. Malenovský, G. Arestis, T. von Danwitz a D. Šváby, soudci,
      generální advokát: J. Mazák,
      vedoucí soudní kanceláře: R Şereş, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 16. února 2012,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Santander Asset Management SGIIC SA jménem FIM Santander Top 25 Euro Fi, a za Santander Asset Management SGIIC SA jménem de Cartera Mobiliaria SA SICAV C. Charpentier, N. Gelli, P. Van den Perre a C. Profitosem, avocats,

               —

               za Kapitalanlagegesellschaft mbH jménem Alltri Inka, za International Values Series of the DFA Investment Trust Co., Continental Small Co. Series of the DFA Investment Trust Co. a za Generali Investments Deutschland Kapitalanlagegesellschaft mbH jménem AMB Generali Aktien Euroland Y. Robertem a S. Lauratet, avocats,

               —

               za Allianz Global Investors Kapitalanlagegesellschaft mbH jménem DBI-Fonds APT no 737 P. Schultzem a A. Feger, avocats,

               —

               za SICAV KBC Select Immo V. Louvel a S. Defert, avocats,

               —

               za SGSS Deutschland Kapitalanlagegesellschaft mbH A. Lagarriguem a B. Hardeck, avocats,

               —

               za SICAV GA Fund B P. Le Rouxem a L. Bogeyem, avocats,

               —

               za francouzskou vládu G. de Berguesem a J.-S. Pilczerem, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi C. Soulay a W. Roelsem, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají výkladu článků 63 SFEU a 65 SFEU.

               2

               Tyto žádosti byly předloženy v rámci sporů mezi subjekty kolektivního investování do převoditelných cenných papírů (dále jen „SKIPCP“), které nejsou rezidenty, a francouzskými daňovými orgány ve věci srážkové daně vybrané z dividend vnitrostátního původu vyplacených uvedeným SKIPCP.

         Vnitrostátní právní rámec

               3

               Ve francouzském právu SKIPCP zahrnují investiční společnosti s proměnným základním kapitálem (sociétés d’investissement à capital variable, SICAV) a podílové investiční fondy (fonds communs de placement, FCP). Podle čl. 208 odst. 1a A francouzského všeobecného daňového zákoníku (code général des impôts, dále jen „CGI“) jsou zisky SICAV dosažené v rámci jejich zákonné činnosti osvobozeny od daně z příjmu právnických osob. Co se týče FCP, nachází se z důvodu své povahy spoluvlastnictví ze zákona mimo oblast působnosti daně z příjmu právnických osob.

               4

               Článek 119a odst. 2 CGI stanoví:
               „Na [dividendy] se uplatní srážková daň, jejíž sazba je stanovena článkem 187, pokud plynou osobám, které nemají daňový domicil nebo sídlo ve Francii […]“

               5

               Podle článku 187 CGI:
               „1.   Sazba srážkové daně stanovené v článku 119a je:
               […]

                        —

                        25 % pro všechny ostatní příjmy.“

         Spory v původním řízení a předběžné otázky

               6

               Žalobkyněmi v původním řízení jsou belgické SKIPCP (věci C-342/11 a C-346/11), německé (věci C-340/11, C-341/11, C-343/11 a C-347/11), španělské (věci C-338/11 a C-339/11) a SKIPCP ze Spojených států (věci C-344/11 a C-345/11), které investují zejména do akcií francouzských společností, ze kterých jim plynou dividendy. Tyto dividendy ve Francii podléhají podle čl. 119a odst. 2 a čl. 187 odst. 1 CGI srážkové dani ve výši 25 %.

               7

               Předkládající soud má za to, že vnitrostátní úprava dotčená ve věcech v původních řízeních zavádí rozdílné daňové zacházení v neprospěch SKIPCP-nerezidentů, jelikož dividendy francouzského původu, které těmto subjektům plynou, podléhají srážkové dani, zatímco dividendy stejného původu vyplácené SKIPCP-rezidentům této dani nepodléhají. Toto rozdílné zacházení podle předkládajícího soudu představuje omezení volného pohybu kapitálu ve smyslu článku 63 SFEU, které s ohledem na článek 65 SFEU může být dovoleno, pouze pokud se rozdílné zacházení týká situací, které nejsou objektivně srovnatelné, nebo pokud je omezení odůvodněno naléhavým důvodem obecného zájmu. Podle předkládajícího soudu je pro posouzení srovnatelnosti situací zásadní otázka, zda musí být vedle situace SKIPCP brána v úvahu i situace podílníků.

               8

               Předkládající soud vysvětluje, že pokud by byla brána v úvahu pouze situace SKIPCP, bylo by nutno konstatovat, že se nacházejí v objektivně srovnatelné situaci, ať jsou rezidenty ve Francii, nebo v jiném členském státě. V tomto případě by rozdílné zacházení nemohlo být považováno za odůvodněné ani naléhavým důvodem obecného zájmu.

               9

               Naproti tomu, pokud je třeba vzhledem k výlučnému cíli SKIPCP, jímž je zajišťovat v postavení prostých prostředníků, kteří nutně nejsou právnickými osobami, investování na účet investorů, a dále s ohledem na skutečné zdanění dividend, jež přímo na základě daňového režimu SKIPCP-rezidentů nebo nepřímo na základě srážkové daně uplatňované na SKIPCP-nerezidenty zatěžuje podílníky, ať již jsou, či nejsou rezidenty, brát v úvahu nejen situaci SKIPCP, nýbrž i situaci jejich podílníků, mohl by být soulad srážkové daně se zásadou volného pohybu kapitálu uznán ve všech případech, kdy buď nelze dotčené situace s přihlédnutím k celému použitelnému daňovému režimu považovat za objektivně srovnatelné, nebo v nichž je rozdílné zacházení odůvodněno naléhavým obecným zájmem na účinnosti daňových kontrol.

               10

               Za těchto podmínek se tribunal administratif de Montreuil rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Musí být vedle situace SKIPCP brána v úvahu i situace podílníků?

                        2)

                        Pokud je tomu tak, za jakých podmínek lze spornou srážkovou daň považovat za slučitelnou se zásadou volného pohybu kapitálu?“

               11

               Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 4. srpna 2011 byly věci C-338/11 až C-347/11 spojeny pro účely písemné a ústní části řízení, jakož i rozsudku.

         K předběžným otázkám

               12

               Úvodem je třeba upřesnit, že byť se čl. 119a odst. 2 a článek 187 CGI použijí obecně na osoby, které nemají daňový domicil nebo sídlo či bydliště ve Francii, položené otázky se týkají pouze daňového zacházení se SKIPCP, které vyplývá z použití uvedených ustanovení.

               13

               Podstatou otázek předkládajícího soudu je, zda články 63 SFEU a 65 SFEU musí být vykládány v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je úprava dotčená ve věcech v původních řízeních, která podřizuje dividendy vnitrostátního původu vyplácené SKIPCP jinému daňovému zacházení v závislosti na místě, kde je subjekt, kterému plynou, rezidentem. Zejména se snaží zjistit, zda v případě zdanění dividend vyplácených společnostmi-rezidenty SKIPCP-nerezidentům, musí být srovnání situací s cílem určit, zda existuje rozdílné zacházení, které představuje překážku volného pohybu kapitálu, provedeno jen na úrovni investičního nástroje, nebo zda musí rovněž brát v úvahu situaci podílníků.

               14

               Je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury přímé daně sice spadají do pravomoci členských států, ty však musí při jejím výkonu dodržovat unijní právo (rozsudky ze dne 4. března 2004, Komise v. Francie, C-334/02, Recueil, s. I-2229, bod 21; ze dne 20. ledna 2011, Komise v. Řecko, C-155/09, Sb. rozh. s. I-65, bod 39, a ze dne 16. června 2011, Komise v. Rakousko, C-10/10, Sb. rozh. s. I-5389, bod 23).

               15

               Z ustálené judikatury rovněž vyplývá, že opatřeními zakázanými podle čl. 63 odst. 1 SFEU z důvodu, že jsou omezeními pohybu kapitálu, jsou také ta, která mohou odradit od investování v některém členském státě osoby, které nemají v tomto státě bydliště nebo sídlo, nebo odradit osoby s bydlištěm nebo sídlem v tomto členském státě od investování v jiných státech (rozsudky ze dne 25. ledna 2007, Festersen, C-370/05, Sb. rozh. s. I-1129, bod 24, a ze dne 18. prosince 2007, A, C-101/05, Sb. rozh. s. I-11531, bod 40, jakož i ze dne 10. února 2011, Haribo Lakritzen Hans Riegel a Österreichische Salinen, C-436/08 a C-437/08, Sb. rozh. s. I-305, bod 50).

               16

               Co se týče otázky, zda taková právní úprava členského státu, jako je úprava dotčená v původních řízeních, představuje omezení volného pohybu kapitálu, je nutno připomenout, že podle této úpravy dividendy vyplacené společností-rezidentem SKIPCP-nerezidentovi, ať už je usazen v jiném členském státě nebo ve třetím státě, jsou zdaňovány srážkovou daní sazbou ve výši 25 %, zatímco takové dividendy zdaňovány nejsou, jsou-li vyplaceny SKIPCP-rezidentovi.

               17

               Takový rozdíl v daňovém zacházení s dividendy mezi SKIPCP v závislosti na místě jejich usazení by mohl odradit SKIPCP-nerezidenty, aby investovali do společností usazených ve Francii, a také investory, kteří jsou rezidenty ve Francii od nabytí podílů ve SKIPCP-nerezidentech.

               18

               Uvedená právní úprava tudíž představuje omezení volného pohybu kapitálu, které je v zásadě zakázáno článkem 63 SFEU.

               19

               Je třeba nicméně přezkoumat, zda toto omezení může být odůvodněno z hlediska ustanovení Smlouvy o FEU.

               20

               Za tím účelem je nutno připomenout, že podle čl. 65 odst. 1 písm. a) SFEU „[č]lánkem 63 [SFEU] není dotčeno právo členských států […] uplatňovat příslušná ustanovení svých daňových předpisů, která rozlišují mezi daňovými poplatníky podle místa bydliště nebo podle místa, kde je jejich kapitál investován“.

               21

               Toto ustanovení musí být jakožto výjimka ze základní zásady volného pohybu kapitálu vykládáno striktně. Nemůže tudíž být vykládáno v tom smyslu, že jakékoli daňové právní předpisy obsahující rozlišení mezi daňovými poplatníky podle místa bydliště či členského státu, kde investují svůj kapitál, jsou automaticky slučitelné se Smlouvou (viz rozsudky ze dne 11. září 2008, Eckelkamp a další, C-11/07, Sb. rozh. s. I-6845, bod 57; ze dne 22. dubna 2010, Mattner, C-510/08, Sb. rozh. s. I-3553, bod 32, jakož i Haribo Lakritzen Hans Riegel a Österreichische Salinen, citovaný výše, bod 56).

               22

               Výjimka upravená v uvedeném ustanovení je totiž sama omezena článkem 65 odst. 3 SFEU, který stanoví, že vnitrostátní ustanovení uvedená v odstavci 1 tohoto článku „nesmějí představovat ani prostředek svévolné diskriminace, ani zastřené omezování volného pohybu kapitálu a plateb ve smyslu článku 63“.

               23

               Je tedy třeba odlišit rozdílné zacházení přípustné na základě čl. 65 odst. 1 písm. a) SFEU od diskriminace zakázané v odstavci 3 téhož článku. Z judikatury přitom vyplývá, že aby taková vnitrostátní daňová právní úprava, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, mohla být považována za slučitelnou s ustanoveními Smlouvy týkajícími se volného pohybu kapitálu, je třeba, aby se rozdílné zacházení týkalo situací, které nejsou objektivně srovnatelné, anebo bylo odůvodněno naléhavým důvodem obecného zájmu (viz rozsudky ze dne 6. června 2000, Verkooijen, C-35/98, Recueil, s. I-4071, bod 43; ze dne 7. září 2004, Manninen, C-319/02, Sb. rozh. s. I-7477, bod 29, a ze dne 1. prosince 2011, Komise v. Belgie, C-250/08, Sb. rozh. s. I-12341, bod 51).

               24

               Za účelem posouzení srovnatelnosti situací se předkládající soud táže, zda je nutno vedle situace SKIPCP brát v úvahu i situaci podílníků.

               25

               Francouzská vláda v tomto ohledu trvá na skutečnosti, že SKIPCP nejsou investory ve vlastním slova smyslu, ale nástroji kolektivního investování, které jednají na účet svých podílníků. Jelikož je v daňové rovině prostřednictví SKIPCP neutrální, dividendy, které jim plynou, nejsou zdaňovány. Podle francouzské vlády je tedy za účelem zjištění toho, zda se rozdíl mezi zacházením vyhrazeným dividendám vyplaceným SKIPCP-nerezidentům a zacházením vyhrazeným dividendám vyplaceným SKIPCP-rezidentům týká situací, které nejsou objektivně srovnatelné, třeba brát v úvahu rovněž situaci podílníků.

               26

               Tuto argumentaci nicméně nelze přijmout.

               27

               Každému členskému státu zajisté přísluší, aby při dodržení práva Unie uspořádal svůj systém zdanění rozdělovaných zisků. Pokud však vnitrostátní daňová právní úprava stanoví pro zdanění rozdělovaných zisků rozlišovací kritérium, musí se při posouzení srovnatelnosti situací vzít uvedené kritérium v úvahu (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 14. prosince 2006, Denkavit Internationaal a Denkavit France, C-170/05, Sb. rozh. s. I-11949, body 34 a 35; ze dne 18. června 2009, Aberdeen Property Fininvest Alpha, C-303/07, Sb. rozh. s. I-5145, body 51 až 54; ze dne 19. listopadu 2009, Komise v. Itálie, C-540/07, Sb. rozh. s. I-10983, bod 43, jakož i ze dne 20. října 2011, Komise v. Německo, C-284/09, Sb. rozh. s. I-9879, bod 60).

               28

               Kromě toho musí být za účelem posouzení, zda rozdílné zacházení vyplývající z dotčené právní úpravy odráží rozdíl v objektivních situacích, brány v úvahu pouze relevantní rozlišovací kritéria stanovená takovou právní úpravou. Pokud se tedy členský stát rozhodne uplatňovat svou daňovou pravomoc na dividendy vyplácené společnostmi-rezidenty v závislosti na místě, kde jsou SKIPCP, které jsou příjemci, rezidenty, je daňová situace podílníků těchto subjektů za účelem posouzení toho, zda je uvedená právní úprava diskriminační, či nikoliv, irelevantní.

               29

               Co se týče daňové právní úpravy dotčené v původních řízeních, je nutno konstatovat, že stanoví rozlišovací kritérium založené na místě, kde je SKIPCP rezidentem, když podřizuje srážkové dani z dividend, které jim plynou, pouze SKIPCP-nerezidenty.

               30

               Francouzskou vládou připomínaná spojitost mezi nezdaněním dividend, které plynou SKIPCP-rezidentům, a zdaněním uvedených dividend u podílníků těchto subjektů, je také nesprávná. Osvobození od daně, ze kterého mají prospěch SKIPCP-rezidenti, není totiž podřízeno zdanění vyplacených zisků na straně podílníků.

               31

               V této souvislosti je třeba poukázat na to, že co se týče SKIPCP, které provádějí kapitalizaci vyplacených dividend, nedochází k žádnému dalšímu rozdělení dividend, které by mohly být předmětem pozdějšího zdanění u podílníků. Vnitrostátní úprava dotčená v původních řízeních tedy nestanoví žádnou spojitost mezi daňovým zacházením s dividendami vnitrostátního původu, které plynou SKIPCP, které provádějí kapitalizaci – ať již jsou rezidenty nebo nerezidenty – a daňovou situací jejich podílníků.

               32

               Co se týče SKIPCP, které provádějí výplatu jim plynoucích dividend, ani v jejich případě nebere dotčená právní úprava v úvahu daňovou situaci jejich podílníků.

               33

               Je třeba v tomto ohledu konstatovat, že argumentace francouzské vlády je založena na předpokladu, že sami podílníci SKIPCP-rezidentů jsou rovněž daňovými rezidenty ve Francii, zatímco podílníci SKIPCP-nerezidentů jsou daňovými rezidenty ve státě, v němž je usazen dotyčný SKIPCP. Dvoustranné úmluvy o zamezení dvojího zdanění uzavřené mezi Francouzskou republikou a dotyčným členským státem nebo třetí zemí tedy podle francouzské vlády zaručují obdobné daňové zacházení s podílníky SKIPCP-rezidentů a podílníky SKIPCP-nerezidentů.

               34

               Takový předpoklad je nicméně nesprávný kvůli zevšeobecnění, které obsahuje. Není totiž neobvyklé, že podílník SKIPCP-nerezidenta ve Francii je daňovým rezidentem ve Francii, nebo že podílník SKIPCP-nerezidenta ve Francii, je daňovým rezidentem v jiném členském státě nebo třetí zemi.

               35

               Z právní úpravy dotčené ve věcech v původních řízeních přitom vyplývá, že dividendy vnitrostátního původu vyplacené SKIPCP, který vyplácí dividendy a je rezidentem, jsou osvobozeny od daně i v případě, že Francouzská republika neuplatní svou daňovou pravomoc na dividendy vyplacené takovým SKIPCP, zejména pokud jsou vyplaceny podílníkům, kteří jsou daňovými rezidenty v jiném členském státě nebo třetí zemi.

               36

               Dividendy vnitrostátního původu vyplacené SKIPCP, který vyplácí dividendy a není rezidentem, jsou krom toho zdaňovány sazbou ve výši 25 % nezávisle na daňovém postavení jeho podílníků.

               37

               Co se týče podílníků-nerezidentů takových SKIPCP, platí, že i když určité dvoustranné úmluvy o zamezení dvojího zdanění uzavřené mezi Francouzskou republikou a dotyčným členským státem nebo třetí zemí stanoví, že stát, v němž jsou tito podílníci rezidenty, vezme v úvahu srážkovou daň vybranou ve Francii, nelze z toho vyvodit, že právní úprava dotčená v původních řízeních bere v úvahu daňové postavení uvedených podílníků. Naopak stát, v němž jsou podílníci rezidenty, vezme podle takových úmluv v úvahu daňové zacházení s dividendami na úrovni SKIPCP ve Francii.

               38

               I když existuje, jak tvrdí francouzská vláda, v případě osoby, která je rezidentem ve Francii a která je podílníkem SKIPCP-nerezidenta, správní praxe, která jí umožňuje v určitých případech získat daňový kredit na srážkovou daň vybranou na úrovni SKIPCP-nerezidenta, nemění to nic na tom, že právní úprava dotčená v původních řízeních stanoví zdanění dividend vnitrostátního původu vyplácených SKIPCP-nerezidentům sazbou ve výši 25 % pouze z důvodu místa usazení uvedeného subjektu, a tedy nezávisle na daňovém postavení podílníků uvedených SKIPCP.

               39

               S ohledem na rozlišovací kritérium stanovené touto právní úpravou, založené pouze na místě usazení SKIPCP, musí být posouzení srovnatelnosti situací za účelem určení toho, zda má uvedená právní úprava diskriminační povahu, či nikoliv, provedeno pouze na úrovni investičního nástroje.

               40

               Tento závěr není vyvrácen skutečností, že Soudní dvůr ve svém rozsudku ze dne 20. května 2008, Orange European Smallcap Fund (C-194/06, Sb. rozh. s. I-3747), týkajícím se nizozemského daňového režimu SKIPCP, vzal za účelem posouzení slučitelnosti takového daňového režimu, jako byl režim dotčený v uvedené věci, s volným pohybem kapitálu, v úvahu daňový režim použitelný na fyzické osoby, které byly podílníky. Uvedený daňový režim totiž, oproti režimu dotčenému v původních řízeních, podřizoval daňové osvobození SKIPCP podmínce, že celý zisk těchto subjektů bude vyplacen jejich podílníkům, a to za účelem sblížení daňového zatížení příjmů z investic uskutečňovaných prostřednictvím těchto subjektů a zatížení přímých investic soukromých investorů (rozsudek Orange European Smallcap Fund, citovaný výše, body 8, 33 a 60). V této posledně citované věci tedy vnitrostátní zákonodárce za rozlišovací kritérium pro použitelné daňové zacházení považoval daňové postavení podílníků.

               41

               Ve věcech v původních řízeních oproti tomu rozlišovacím kritériem pro použitelné daňové zacházení, stanoveným dotčenou vnitrostátní právní úpravou, není daňové postavení podílníků, ale pouze status SKIPCP, tj. zda je rezidentem, či nikoliv.

               42

               Jak dále zdůrazňuje předkládající soud, s ohledem na takovou vnitrostátní právní úpravu, jako je úprava dotčená v původních řízeních, jejímž cílem je předcházet řetězovému zdanění dividend, které jsou vypláceny společnostmi-rezidenty, je postavení SKIPCP, kteří jsou příjemci a rezidenty, srovnatelné s postavením SKIPCP, kteří jsou příjemci a nejsou rezidenty (viz výše citované rozsudky Aberdeen Property Fininvest Alpha, body 43 a 44, jakož i Komise v. Německo, bod 58).

               43

               Argument francouzské vlády vycházející z rozsudku ze dne 22. prosince 2008, Truck Center (C-282/07, Sb. rozh. s. I-10767, bod 47), podle kterého rozdílné zacházení se SKIPCP-rezidenty a SKIPCP-nerezidenty pouze odráží odlišné situace, ve kterých se nachází uvedené subjekty ohledně vybírání daně, musí být odmítnut. V tomto ohledu je nutno připomenout, že ve věci, v níž byl vydán výše citovaný rozsudek Truck Center, dotčená vnitrostátní právní úprava stanovila zdanění určitých příjmů tuzemského původu zároveň pro přijímající společnosti-rezidenty a přijímající společnosti-nerezidenty. Uvedená právní úprava stanovila pouze způsoby vybírání daně odlišné v závislosti na místě, kde jsou přijímající společnosti rezidenty, které byly odůvodněné objektivně rozdílnou situací, ve které se nacházely společnosti-rezidenti a společnosti-nerezidenti. Ve věcech v původních řízeních se nicméně dotčená právní úprava neomezuje na stanovení odlišných způsobů vybírání daně v závislosti na místě, kde jsou rezidenty příjemci dividend vnitrostátního původu. Stanoví naopak zdanění uvedených dividend pouze v případě SKIPCP-nerezidentů.

               44

               Rozdílné zacházení mezi SKIPCP-rezidenty, které jsou osvobozeny od daně z dividend vnitrostátního původu, které jim plynou, a SKIPCP-nerezidenty, kterým je na takové dividendy uložena srážková daň, nemůže být tedy odůvodněno rozdílností příslušné situace.

               45

               Dále je třeba přezkoumat, zda omezení vyplývající z takové vnitrostátní právní úpravy, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, je odůvodněno naléhavými důvody obecného zájmu (viz rozsudky ze dne 11. října 2007, ELISA, C-451/05, Sb. rozh. s. I-8251, bod 79; Haribo Lakritzen Hans Riegel a Österreichische Salinen, citovaný výše, bod 63, jakož i Komise v. Belgie, citovaný výše, bod 68).

               46

               Francouzskou vládou byly před Soudním dvorem uvedeny různé důvody, a sice nutnost ochrany vyváženého rozdělení daňové pravomoci mezi členskými státy, nutnost zajistit účinnost daňových kontrol, jakož i zachování soudržnosti daňového režimu dotčeného v původních řízeních. Co se týče zejména odůvodnění omezení volného pohybu kapitálu s třetími zeměmi, opírá se francouzská vláda o tvrzení, že v tomto konkrétním kontextu jsou dotčená pravidla nezbytná pro zajištění účinnosti daňových kontrol, a dále o čl. 64 odst. 1 SFEU.

               47

               Je třeba připomenout, že nutnost ochrany vyváženého rozdělení daňové pravomoci mezi členské státy může být uznána, zejména pokud má dotčený režim za cíl předcházet jednáním, která mohou ohrozit právo členského státu uplatňovat svou daňovou pravomoc ve vztahu k činnostem vykonávaným na jeho území (viz rozsudky ze dne 18. července 2007, Oy AA, C-231/05, Sb. rozh. s. I-6373, bod 54; ze dne 8. listopadu 2007, Amurta, C-379/05, Sb. rozh.s. I-9569, bod 58, rozsudek Aberdeen Property Fininvest Alpha, citovaný výše, bod 66, a Komise v. Německo, citovaný výše, bod 77).

               48

               Nicméně pokud se členský stát rozhodl nezatížit daní SKIPCP-rezidenty, kteří jsou příjemci dividend vnitrostátního původu, nemůže se dovolávat nutnosti zajistit vyvážené rozdělení daňové pravomoci mezi členské státy, aby odůvodnil zdanění SKIPCP-nerezidentů, kteří jsou příjemci takových výnosů (viz výše uvedené rozsudky Amurta, bod 59, Aberdeen Property Fininvest Alpha, bod 67, a Komise v. Německo, bod 78).

               49

               Vnitrostátní právní úprava dotčená v původních řízeních nemůže být odůvodněna ani nutností zajistit účinnost daňových kontrol. Jak ostatně uvádí předkládající soud, účinnost daňových kontrol totiž nemůže odůvodnit zdanění zatěžující jedině a konkrétně nerezidenty.

               50

               Co se týče argumentu týkajícího se zachování soudržnosti francouzského daňového režimu, je třeba připomenout, že Soudní dvůr již rozhodl, že nezbytnost zaručit takovou soudržnost může odůvodnit právní úpravu, která může omezit základní svobody (viz rozsudky ze dne 28. ledna 1992, Bachmann, C-204/90, Recueil, s. I-249, bod 21; rozsudek ze dne 23. října 2008, Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, C-157/07, Sb. rozh. s. I-8061, bod 43, a Komise v. Belgie, citovaný výše, bod 70).

               51

               Má-li však obstát argument založený na takovémto odůvodnění, je podle ustálené judikatury nutné splnění podmínky bezprostřední souvislosti mezi dotčenou daňovou výhodou a kompenzací této výhody určitou daňovou zátěží (rozsudek Komise v. Belgie, citovaný výše, bod 71 a citovaná judikatura), přitom bezprostřednost této souvislosti musí být posuzována se zřetelem na cíl dotčené daňové právní úpravy (rozsudky ze dne 27. listopadu 2008, Papillon, C-418/07, Sb. rozh. s. I-8947, bod 44, a Aberdeen Property Fininvest Alpha, citovaný výše, bod 72).

               52

               Jak však vyplývá z bodu 30 tohoto rozsudku, osvobození dividend od srážkové daně nepodléhá podmínce, aby dividendy plynoucí dotčenému SKIPCP byly tímto subjektem vyplaceny, a aby jejich zdanění na straně podílníků uvedeného SKIPCP umožnilo kompenzovat osvobození od srážkové daně.

               53

               V důsledku toho neexistuje ve smyslu judikatury citované v bodě 51 tohoto rozsudku bezprostřední souvislost mezi osvobozením dividend vnitrostátního původu plynoucích SKIPCP-rezidentovi od srážkové daně a zdaněním uvedených dividend jako příjmu podílníků uvedeného SKIPCP.

               54

               Co se konečně týče zejména odůvodnění omezení volného pohybu kapitálu ve vztahu ke třetím zemím, je třeba poukázat na to, že se francouzská vláda omezila na tvrzení, že v rámci takového pohybu při neexistenci daňových dohod upravujících vzájemnou správní pomoc, musí být sporná omezení odůvodněna nutností zajistit účinnost daňových kontrol. Podle judikatury takové pohyby kapitálu zajisté patří do jiného právního kontextu než ve vztazích mezi členskými státy (rozsudek A, citovaný výše, bod 60). V tomto ohledu je však dostatečné poukázat na to, že francouzská vláda nepředložila důkazy prokazující, proč by měla být účinnost daňových kontrol důvodem pro zdanění zatěžující jedině a konkrétně SKIPCP-nerezidenty. Dále, jelikož předmětem žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce není výklad čl. 64 odst. 1 SFEU, není třeba zkoumat, zda by omezení pohybu kapitálu do třetích zemí či z nich, plynoucí z takové vnitrostátní právní úpravy, jako je úprava dotčená v původních řízeních, mohlo být odůvodněno tímto ustanovením.

               55

               Vzhledem k výše uvedenému je třeba na položené otázky odpovědět tak, že články 63 SFEU a 65 SFEU musí být vykládány v tom smyslu, že brání právní úpravě členského státu, která stanoví zdanění dividend vnitrostátního původu srážkovou daní, pokud plynou SKIPCP, které jsou rezidenty v jiném členském státě, zatímco takové dividendy jsou od daně osvobozeny v případě SKIPCP, které jsou rezidenty v prvně uvedeném státě.

         K časovým účinkům tohoto rozsudku

               56

               Francouzská vláda ve svém ústním vyjádření navrhla Soudnímu dvoru, aby v případě, že dojde k závěru, že vnitrostátní právní úprava, která je předmětem původních řízení, je neslučitelná s články 63 SFEU a 65 SFEU, omezil časové účinky tohoto rozsudku.

               57

               Na podporu své žádosti uvedená vláda Soudní dvůr upozornila na to, že rozsudek obsahující takové zjištění by měl závažné finanční následky. Rovněž uvedla, že s ohledem na chování Evropské komise a ostatních členských států mohla mít Francouzská republika za to, že právní úprava dotčená v původních řízeních je v souladu s unijním právem.

               58

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury platí, že výklad ustanovení unijního práva, který učiní Soudní dvůr při výkonu své pravomoci, kterou mu přiznává článek 267 SFEU, objasňuje a upřesňuje význam a dosah tohoto ustanovení tak, jak musí být nebo mělo být chápáno a používáno od okamžiku jeho vstupu v platnost. Z toho vyplývá, že takto vyložené ustanovení může a musí být soudem použito i na právní vztahy vzniklé a založené před rozsudkem, jímž je rozhodnuto o žádosti o výklad, pokud jsou splněny ostatní podmínky pro předložení sporu týkajícího se použití uvedeného ustanovení příslušným soudům (viz zejména rozsudky ze dne 3. října 2002, Barreira Pérez, C-347/00, Recueil, s. I-8191, bod 44, a ze dne 17. února 2005, Linneweber a Akritidis, C-453/02 a C-462/02, Sb. rozh. s. I-1131, bod 41, jakož i ze dne 6. března 2007, Meilicke a další, C-292/04, Sb. rozh. s. I-1835, bod 34).

               59

               Jen zcela výjimečně mohou okolnosti přimět Soudní dvůr k tomu, aby na základě obecné zásady právní jistoty, která je vlastní unijnímu právnímu řádu, omezil možnost všech zúčastněných osob dovolávat se ustanovení, jehož výklad podal, za účelem zpochybnění právních vztahů založených v dobré víře. Aby bylo možné o takovém omezení rozhodnout, je nezbytné, aby byla splněna dvě podstatná kritéria, a to dobrá víra zúčastněných kruhů a riziko závažných obtíží (viz zejména rozsudky ze dne 10. ledna 2006, Skov a Bilka, C-402/03, Sb. rozh. s. I-199, bod 51, jakož i ze 3. června 2010, Kalinčev, C-2/09, Sb. rozh. s. I-4939, bod 50).

               60

               Konkrétně, Soudní dvůr toto řešení použil pouze za přesně vymezených okolností, zejména když existovalo riziko závažných hospodářských dopadů způsobených obzvláště vysokým počtem právních vztahů založených v dobré víře na základě právní úpravy považované za platnou a účinnou a když se jevilo, že jednotlivci a vnitrostátní orgány byly vedeny k chování, které nebylo v souladu s unijním právem, z důvodu objektivní a závažné nejistoty ohledně smyslu ustanovení unijního práva, ke které případně přispělo i chování jiných členských států nebo Komise (viz zejména rozsudky ze dne 27. dubna 2006, Richards, C-423/04, Sb. rozh. s. I-3585, bod 42, a Kalinčev, citovaný výše, bod 51).

               61

               Co se týče argumentu francouzské vlády vycházejícího z objektivní a závažné nejistoty ohledně smyslu ustanovení unijního práva, uvedená vláda neupřesnila, v čem chování Komise nebo jiných členských států přispělo k takové nejistotě. Ve věcech v původních řízeních každopádně nelze objektivní a závažnou nejistotu ohledně smyslu ustanovení unijního práva shledat. Z ustálené judikatury Soudního dvora, citované v bodě 27 tohoto rozsudku, totiž vyplývá, že za účelem určení slučitelnosti takové právní úpravy, jako je úprava v původních řízeních, s články 63 SFEU a 65 SFEU, musí být posouzení srovnatelnosti situací provedeno na úrovni zvolené samotným členským státem, v projednávané věci na úrovni SKIPCP. Jak kromě toho konstatuje předkládající soud, posouzení slučitelnosti takové právní úpravy, jako je úprava v původních řízeních, s články 63 SFEU a 65 SFEU, nepředstavuje, pokud musí být srovnání provedeno na úrovni SKIPCP, žádný zvláštní problém.

               62

               Ohledně odkazu francouzské vlády na značné rozpočtové dopady rozsudku Soudního dvora je nutno připomenout, že podle ustálené judikatury platí, že finanční důsledky, které mohou vyplývat pro členský stát z rozsudku vydaného v řízení o předběžné otázce, neodůvodňují samy o sobě omezení časových účinků tohoto rozsudku (rozsudky ze dne 20. září 2001, Grzelczyk, C-184/99, Recueil, s. I-6193, bod 52; ze dne 15. března 2005, Bidar, C-209/03, Sb. rozh. s. I-2119, bod 68, a Kalinčev, citovaný výše, bod 52). V projednávané věci přitom Francouzská republika, která požádala o časové omezení účinků tohoto rozsudku teprve při jednání, nepředložila během tohoto jednání údaje, které by Soudnímu dvoru umožnily dojít k závěru, že Francouzské republice skutečně hrozí závažné hospodářské dopady.

               63

               Z těchto úvah vyplývá, že omezit časové účinky tohoto rozsudku není namístě.

         K nákladům řízení

               64

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

                     Články 63 SFEU a 65 SFEU musí být vykládány v tom smyslu, že brání právní úpravě členského státu, která stanoví zdanění dividend vnitrostátního původu srážkovou daní, pokud plynou subjektům kolektivního investování do převoditelných cenných papírů, které jsou rezidenty v jiném členském státě, zatímco takové dividendy jsou od daně osvobozeny v případě subjektů kolektivního investování do převoditelných cenných papírů, které jsou rezidenty v prvně uvedeném státě.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: francouzština.


Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (prvního senátu) ze dne 5. června 2012. # Efstratios Chatzidoukakis proti Evropské komisi. # Veřejná služba - Úředníci - Odměna - Rodinné přídavky. # Věc F-84/10.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 18. února 1970. # Hauptzollamt Hamburg-Oberelbe proti Firma Paul G. Bollmann. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesfinanzhof - Německo. # Věc 40-69.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 24. února 2000. # Komise Evropských společenství proti Francouzské republice. # Věc C-434/97.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 4. června 1992. # Consorgan - Gestão de Empresas Ldª proti Komisi Evropských společenství. # Evropský sociální fond. # Věc C-181/90.