Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 14. května 1996. # The Queen proti Commissioners of Customs & Excise, ex parte Faroe Seafood Co. Ltd, Føroya Fiskasøla L/F (C-153/94) a Commissioners of Customs & Excise, ex parte John Smith a Celia Smith opérant sous la raison sociale Arthur Smith (C-204/94). # Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce High Court of Justice, Queen's Bench Division - Spojené království. # Spojené věci C-153/94 a C-204/94.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 11. března 2008. # Philippe Guigard proti Komisi Evropských společenství. # Mimosmluvní odpovědnost - Neprodloužení pracovní smlouvy financované ERF - Neexistence protiprávního jednání Komise - Příslušnost Soudu. # Věc T-301/05.

text:
      Rozsudek Soudu (třetího senátu) ze dne 11. března 2008 – Guigard v. Komise
      (Věc T-301/05)
      „Mimosmluvní odpovědnost – Neprodloužení pracovní smlouvy financované ERF – Neexistence protiprávního jednání Komise – Příslušnost Soudu“
      1.                     Řízení – Žaloba na náhradu škody (Články 225 ES, 235 ES, 238 ES a 240 ES) (viz body 33–40)
      2.                     Mimosmluvní odpovědnost – Podmínky – Protiprávnost – Škoda – Příčinná souvislost – Neexistence jedné z podmínek (Článek 288
            druhý pododstavec ES) (viz body 43–44)
      3.                     Mimosmluvní odpovědnost – Podmínky – Dostatečně závažné porušení práva Společenství (Článek 288 ES) (viz body 55–56)
      4.                     Mimosmluvní odpovědnost – Protiprávní jednání orgánů (Článek 288 ES) (viz body 55–80, 82–86)
      Předmět

               Žaloba na náhradu škody směřující k získání náhrady škody, která žalobci údajně vznikla v důsledku údajně protiprávního jednání
                  Komise, která neprodloužila jeho pracovní smlouvu uzavřenou v rámci technické spolupráce mezi Společenstvím a Nigerskou republikou
                  financované Evropským rozvojovým fondem (ERF)

            Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Philippu Guigardovi se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 11. července 1980. # Andrew M. Moat proti Komisi Evropských společenství. # Věc 103/79.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 21. ledna 2010.#MG Probud Gdynia sp. z o.o.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Sąd Rejonowy Gdańsk-Północ w Gdańsku - Polsko.#Soudní spolupráce v občanských věcech - Nařízení (ES) č. 1346/2000 - Úpadková řízení - Odmítnutí členského státu uznat rozhodnutí o zahájení úpadkového řízení učiněné příslušným soudem jiného členského státu, jakož i rozhodnutí, která se týkají průběhu a skončení tohoto úpadkového řízení.#Věc C-444/07.

text:
      Věc C-444/07
      Úpadkové řízení zahájené
      proti
      MG Probud Gdynia sp. z o.o.
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Sąd Rejonowy Gdańsk-Północ w Gdańsku)
      „Soudní spolupráce v občanských věcech – Nařízení (ES) č. 1346/2000 – Úpadková řízení – Odmítnutí členského státu uznat rozhodnutí o zahájení úpadkového řízení učiněné příslušným soudem jiného členského státu,
         jakož i rozhodnutí, která se týkají průběhu a skončení tohoto úpadkového řízení“

      Shrnutí rozsudku
      Soudní spolupráce v občanských věcech – Úpadková řízení – Nařízení č. 1346/2000 –  Uznání úpadkového řízení zahájeného soudem
            členského státu – Rozhodnutí o zahájení úpadkového řízení
      (Nařízení Rady č. 1346/2000, články 3, 4, 5, 10, 16, 17, 25 a 26)
      Nařízení č. 1346/2000 o úpadkovém řízení musí být vykládáno v tom smyslu, že po zahájení hlavního úpadkového řízení v některém
         členském státě jsou příslušné orgány jiného členského státu, ve kterém nebylo zahájeno žádné vedlejší úpadkové řízení, povinny,
         s výhradou důvodů pro odmítnutí vycházejících z čl. 25 odst. 3 a článku 26 tohoto nařízení, uznat a vykonat všechna rozhodnutí
         týkající se tohoto hlavního úpadkového řízení, a nejsou tudíž na základě právních předpisů tohoto jiného členského státu oprávněny
         nařídit exekuční opatření týkající se majetku dlužníka, proti němuž bylo zahájeno úpadkové řízení, který se nachází na území
         výše uvedeného jiného členského státu, pokud to právní předpisy státu, který zahájil řízení, neumožňují a pokud nejsou splněny
         podmínky, na které se váže použití článků 5 a 10 uvedeného nařízení.

      S touto výhradou a z důvodu obecné platnosti, která musí být přiznána každému hlavnímu úpadkovému řízení, zahrnuje totiž úpadkové
         řízení zahájené v členském státě veškerá aktiva dlužníka, včetně aktiv nacházejících se v jiném členském státě, a právem státu,
         který zahájil řízení, se řídí nejen zahájení úpadkového řízení, ale též průběh a skončení tohoto řízení. Z tohoto důvodu toto
         právo určuje způsob nakládání s majetkem nacházejícím se v jiných členských státech, jakož i účinky úpadkového řízení na opatření,
         jejichž předmětem může být tento majetek.

      (viz body 43, 46–47 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      21. ledna 2010(*)

      „Soudní spolupráce v občanských věcech – Nařízení (ES) č. 1346/2000 – Úpadková řízení – Odmítnutí členského státu uznat rozhodnutí o zahájení úpadkového řízení učiněné příslušným soudem jiného členského státu,
         jakož i rozhodnutí, která se týkají průběhu a skončení tohoto úpadkového řízení“

      Ve věci C‑444/07,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Sąd Rejonowy Gdańsk-Północ
         w Gdańsku (Polsko) ze dne 27. června 2007, došlým Soudnímu dvoru dne 27. září 2007, v úpadkovém řízení zahájeném proti

      MG Probud Gdynia sp. z o.o.
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení A. Tizzano, předseda senátu a zastupující předseda prvního senátu, E. Levits, A. Borg Barthet, M. Ilešič a J.‑J.
         Kasel (zpravodaj), soudci,

      generální advokát: M. Poiares Maduro,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Malaček, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 18. června 2009,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za MG Probud Gdynia sp. z o.o. A. Studzińskim, radca prawny, a M. Żytnym, aplikant radcowski trzeciego roku,
      –        za polskou vládu M. Dowgielewiczem a C. Hermou, jakož i A. Witczak-Słoczyńskou, jako zmocněnci,
      –        za německou vládu M. Lummou a J. Kemper, jako zmocněnci,
      –        za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s W. Ferrante, avvocato dello Stato,
      –        za Komisi Evropských společenství S. Petrovou a K. Mojzesowicz, jako zmocněnkyněmi,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu některých ustanovení nařízení Rady (ES) č. 1346/2000 ze dne 29. května 2000
         o úpadkovém řízení (Úř. věst. L 160, s. 1; Zvl. vyd. 19/01, s. 191), ve znění nařízení Rady (ES) č. 603/2005 ze dne 12. dubna
         2005 (Úř. věst. L 100, s. 1, dále jen „nařízení“).

      2        Tato žádost byla podána v rámci řízení zahájeného na návrh polského správce podstaty pověřeného likvidací společnosti MG Probud
         Gdynia sp. z o.o. (dále jen „MG Probud“), jehož účelem je zahrnutí majetku této společnosti, který byl zajištěn v Německu,
         do majetkové podstaty.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Článek 3 nařízení, nazvaný „Mezinárodní příslušnost“, je následujícího znění:

      „1.      Soudy členského státu, na jehož území jsou soustředěny hlavní zájmy dlužníka, jsou příslušné k zahájení úpadkového řízení.
         V případě společnosti nebo právnické osoby se za místo, kde jsou soustředěny hlavní zájmy, považuje sídlo, pokud není prokázán
         opak.

      2.       Pokud jsou hlavní zájmy dlužníka soustředěny na území některého členského státu, jsou soudy jiného členského státu příslušné
         k zahájení úpadkového řízení proti dlužníkovi pouze tehdy, pokud má dlužník provozovnu na území tohoto členského státu. Účinky
         takového řízení jsou omezeny na majetek, který se nachází na území tohoto členského státu.

      […]“
      4        Článek 4 nařízení, nazvaný „Rozhodné právo“, stanoví:

      „1.       Pokud toto nařízení nestanoví jinak, je právem rozhodným pro úpadkové řízení a jeho účinky právo toho členského státu, na
         jehož území bylo úpadkové řízení zahájeno (dále jen ‚stát, který řízení zahájil‘).

      2.      Právo státu, který řízení zahájil, určuje podmínky pro zahájení tohoto řízení, jeho vedení a skončení. Určuje zejména,
      a)      proti kterým typům dlužníků může být úpadkové řízení zahájeno;
      b)       majetek, který tvoří část majetkové podstaty, a způsob nakládání majetkem, který dlužník nabyl po zahájení úpadkového řízení;
      c)      oprávnění dlužníka a správce podstaty;
      […]
      f)      účinky úpadkového řízení na řízení zahájená jednotlivými věřiteli, s výjimkou probíhajících soudních řízení;
      […]“
      5        Podle čl. 5 odst. 1 nařízení „[z]ahájením úpadkového řízení nejsou dotčena věcná práva věřitelů nebo třetích osob, pokud jde
         o hmotný nebo nehmotný, movitý nebo nemovitý majetek […], které patří dlužníkovi a nacházejí se v okamžiku zahájení řízení
         na území jiného členského státu“.

      6        Článek 10 nařízení stanoví:

      „Účinky úpadkového řízení na pracovní smlouvy a pracovněprávní vztahy se řídí výhradně právem členského státu, kterým se řídí
         daná pracovní smlouva.“

      7        V kapitole II nařízení, nazvané „Uznávání úpadkového řízení“, čl. 16 odst. 1 nařízení stanoví:

      „Rozhodnutí o zahájení úpadkového řízení učiněné soudem členského státu, který je příslušný podle článku 3, je uznáváno ve
         všech ostatních členských státech od okamžiku, kdy nabude účinku ve státě, který řízení zahájil.

      […]“
      8        Článek 17 nařízení, nazvaný „Účinky uznání“, uvádí:

      „1.      Rozhodnutí o zahájení úpadkového řízení podle čl. 3 odst. 1 má bez dalších formálních náležitostí v kterémkoli jiném členském
         státě stejné účinky jako podle práva státu, který řízení zahájil, pokud toto nařízení nestanoví jinak a dokud ve výše uvedeném
         členském státě není zahájeno řízení podle čl. 3 odst. 2.

      […]“
      9        Článek 18 nařízení, nazvaný „Pravomoci správce podstaty“, stanoví:

      1.      Správce podstaty jmenovaný soudem příslušným podle čl. 3 odst. 1 může vykonávat veškeré pravomoci, které mu jsou svěřeny podle
         práva státu, který řízení zahájil, v jiném členském státě, dokud v tomto státě není zahájeno jiné úpadkové řízení nebo učiněno
         ochranné opatření bránící jejich výkonu na základě návrhu na zahájení úpadkového řízení v tomto státě. S výhradou článků 5
         a 7 může správce podstaty zejména přemístit majetek dlužníka z území členského státu, ve kterém se nachází.

      […]“
      10      Článek 25 nařízení zní následovně:

      „1.      Rozhodnutí učiněná soudem, jehož rozhodnutí o zahájení řízení je uznáno podle článku 16, která se týkají průběhu a skončení
         úpadkového řízení, a vyrovnání tímto soudem schválená se rovněž uznávají bez dalších formálních náležitostí. Tato rozhodnutí
         jsou vykonatelná podle článků 31 až 51 (s výjimkou čl. 34 odst. 2) úmluvy [ze dne 27. září 1968 o příslušnosti a výkonu soudních
         rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 1972, L 299, s. 32)], ve znění úmluv o přistoupení k uvedené úmluvě
         [(dále jen ‚Bruselská úmluva‘)].

      První pododstavec se rovněž vztahuje na rozhodnutí, která vyplývají přímo z úpadkového řízení, a na rozhodnutí, která s ním
         úzce souvisejí, i když je učinil jiný soud.

      První pododstavec se rovněž vztahuje na rozhodnutí týkající se ochranných opatření, která byla učiněna po podání návrhu na
         zahájení úpadkového řízení.

      2.      Uznávání a výkon rozhodnutí jiných než uvedených v odstavci 1 se řídí úmluvou uvedenou v odstavci 1, pokud je použitelná.
      3.      Členské státy nejsou povinny uznávat nebo vykonávat rozhodnutí uvedená v odstavci 1, pokud by to vedlo k omezení osobní svobody
         nebo listovního tajemství.“

      11      Podle článku 26 nařízení „[k]terýkoli členský stát může odmítnout uznat úpadkové řízení zahájené v jiném členském státě nebo
         výkon rozhodnutí učiněných v souvislosti s takovým řízením, pokud by byly účinky tohoto uznání nebo výkonu ve zjevném rozporu
         s veřejným pořádkem tohoto státu, zejména s jeho základními zásadami nebo s ústavními právy a svobodami jednotlivce“.

       Vnitrostátní právní úprava
      12      V Polsku jsou úpadková řízení upravena úpadkovým a sanačním právem („Prawo upadłościowe i naprawcze“), ze dne 28. února 2003
         (Dz.U. 2003, č. 60, částka 535), ve znění pozdějších předpisů.

      13      Podle čl. 146 odst. 1 a 2 zmíněného zákona musí být soudní nebo správní řízení o výkonu rozhodnutí, které bylo zahájeno proti
         dlužníkovi před zahájením úpadkového řízení, ze zákona v den zahájení řízení pozastaveno a částky získané z pozastaveného
         výkonu rozhodnutí, které ještě nebyly vydány, spadají do majetkové podstaty.

      14      Podle čl. 146 odst. 3 se tato ustanovení použijí obdobně, pokud byl majetek dlužníka zajištěn v rámci zajišťovacího řízení.

      15      Podle téhož čl. 146 odst. 4, jakmile je zahájeno úpadkové řízení, není již nadále možné zahájit proti dlužníkovi řízení o výkon
         rozhodnutí týkající se majetku tvořícího majetkovou podstatu.

       Skutkový stav v původním řízení a předběžné otázky
      16      Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že Sąd Rejonowy Gdańsk-Północ w Gdańsku zahájil rozhodnutím ze dne 9. června 2005 úpadkové
         řízení proti MG Probud, stavebnímu podniku se sídlem v Polsku, který však v rámci činnosti své pobočky prováděl stavební práce
         v Německu.

      17      Na návrh Hauptzollamt Saarbrücken (celní správa v Saarbrückenu) (Německo) nařídil Amtsgericht Saarbrücken rozhodnutím vydaným
         dne 11. června 2005 obstavení bankovních aktiv výše uvedeného podniku ve výši 50 683,08 eur, jakož i zajišťovací zabavení
         různých pohledávek posledně uvedeného podniku vůči německým smluvním partnerům. Tato opatření byla přijata v návaznosti na
         řízení zahájené Hauptzollamt Saarbrücken proti řediteli německé pobočky společnosti MG Probud, neboť ten byl podezřelý z porušení
         právních předpisů o vysílání pracovníků z důvodu nevyplacení mezd a neodvedení příspěvků na sociální pojištění několika polských
         dělníků.

      18      Odvolání podané proti tomuto rozhodnutí bylo zamítnuto usnesením Landgericht Saarbrücken ze dne 4. srpna 2005. V odůvodnění
         svého rozhodnutí tento soud zejména uvedl, že z důvodu zahájení úpadkového řízení v Polsku bylo důvodné se obávat, že odpovědní
         pracovníci společnosti MG Probud rychle inkasují vymahatelné pohledávky a převedou odpovídající peněžité částky do Polska,
         aby tak byl německým orgánům znemožněn přístup k těmto částkám. Landgericht Saarbrücken měl za to, že zahájení tohoto úpadkového
         řízení týkajícího se majetku MG Probud nebránilo obstavení majetku, k němuž došlo v Německu. Podle tohoto soudu totiž vnitrostátní
         úpadková řízení zahájená v jiných členských státech musí být uznána v Německu, pokud splňují podmínky stanovené v čl. 1 odst. 1 nařízení a jsou-li uvedena na seznamu obsaženém v příloze A tohoto nařízení. Opis rozhodnutí přiložený k žalobě však neumožnil
         posoudit, zda se skutečně jedná o úpadkové řízení zahájené v Polsku, které mělo být uznáno v Německu na základě této přílohy
         A.

      19      V souvislosti s úpadkovým řízením se Sąd Rejonowy Gdańsk-Północ w Gdańsku zabývá otázkou zákonnosti zajištění majetku německými
         orgány, neboť polské právo, které je právem rozhodným pro úpadkové řízení z důvodu, že Polská republika je státem, který toto
         řízení zahájil, nepřipouští takové zajištění poté, co bylo proti podniku zahájeno úpadkové řízení.

      20      Za těchto podmínek Sąd Rejonowy Gdańsk-Północ w Gdańsku rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné
         otázky:

      „1)      Jsou vzhledem k článkům 3, 4, 16, 17 a 25 nařízení […], tj. ve světle pravidel o příslušnosti soudu státu, který zahájil úpadkové
         řízení, o právu použitelném na dotyčné řízení, jakož i o podmínkách a účincích uznání úpadkového řízení, v případě, kdy nejsou
         splněny podmínky pro použití článků 5 a 10 tohoto nařízení, správní orgány členského státu oprávněny zajistit finanční prostředky
         nacházející se na bankovním účtu hospodářského subjektu po zahájení úpadkového řízení v jiném členském státě (provedení takzvaného
         zajišťovacího zabavení), a tím porušit vnitrostátní právní předpisy státu, který zahájil úpadkové řízení (článek 4 nařízení
         […])?

      2)      Mohou správní orgány členského státu, ve kterém nebylo zahájeno vedlejší úpadkové řízení a který musí podle článku 16 uvedeného
         nařízení uznat úpadkové řízení, vzhledem k čl. 25 odst. 1 a následujícím nařízení […] a s odvoláním na vnitrostátní právní
         předpisy odepřít uznat podle článků 31 až 51 Bruselské úmluvy […] rozhodnutí státu, který zahájil řízení, jež se týkají průběhu
         a skončení úpadkového řízení?“

       K předběžným otázkám
      21      Podstatou otázek předkládajícího soudu, které je třeba posoudit společně, je, zda v takovém případě, o jaký se jedná ve věci
         v původním řízení, jsou po zahájení hlavního úpadkového řízení v některém členském státě příslušné orgány jiného členského
         státu na základě právních předpisů tohoto státu jednak oprávněny nařídit zajištění majetku dlužníka, jehož úpadek byl zjištěn,
         který se nachází na území posledně uvedeného členského státu, a jednak odmítnout uznat a případně vykonat rozhodnutí, která
         se týkají průběhu a skončení úpadkového řízení zahájeného v prvním členském státě.

      22      Za účelem odpovědi na takto přeformulované otázky je na úvod třeba připomenout, že článek 3 nařízení upravuje dva typy úpadkového
         řízení. Úpadkové řízení zahájené podle odstavce 1 tohoto článku příslušným soudem členského státu, na jehož území jsou soustředěny
         hlavní zájmy dlužníka, považované za „hlavní řízení“, způsobuje všeobecné účinky, neboť se týká majetku dlužníka, který se
         nachází ve všech členských státech, ve kterých se nařízení uplatní. Může-li být dále zahájeno řízení podle odstavce 2 uvedeného
         článku příslušným soudem členského státu, ve kterém má dlužník provozovnu, toto řízení, považované za „řízení vedlejší“, způsobuje
         účinky, jež jsou omezeny na majetek dlužníka, který se nachází na území posledně uvedeného státu (viz rozsudek ze dne 2. května
         2006, Eurofood IFSC, C‑341/04, Sb. rozh. s. I‑3813, bod 28).

      23      Obecná platnost hlavního úpadkového řízení má rovněž vliv na pravomoci správce podstaty, neboť podle čl. 18 odst. 1 nařízení
         může správce podstaty jmenovaný soudem příslušným podle čl. 3 odst. 1 nařízení vykonávat na území jiného členského státu veškeré
         pravomoci, které mu jsou svěřeny, zejména dokud v tomto státě není zahájeno jiné úpadkové řízení.

      24      Z toho vyplývá, že pouze zahájení vedlejšího úpadkového řízení může omezit obecnou platnost hlavního úpadkového řízení.

      25      Navíc podle čl. 4 odst. 1 nařízení má určení příslušného soudu za následek určení rozhodného práva. Ať se jedná o hlavní úpadkové
         řízení nebo o vedlejší úpadkové řízení, na úpadkové řízení a jeho účinky se totiž vztahuje právo členského státu, na jehož
         území bylo řízení zahájeno, nazvaného „stát, který řízení zahájil“. Z tohoto důvodu čl. 4 odst. 2 nařízení obsahuje příkladmý
         výčet různých prvků řízení, které se řídí právem státu, který řízení zahájil, mezi nimiž jsou zejména uvedeny pod písmenem
         b) majetek, který tvoří část majetkové podstaty, pod písmenem c) oprávnění dlužníka a správce podstaty a pod písmenem f) účinky
         úpadkového řízení na řízení zahájená jednotlivými věřiteli.

      26      Krom toho ze znění čl. 16 odst. 1 ve vzájemném spojení s čl. 17 odst.1 nařízení vyplývá, že rozhodnutí o zahájení úpadkového
         řízení v některém členském státě je uznáváno ve všech ostatních členských státech od okamžiku, kdy nabude účinku ve státě,
         který řízení zahájil, a má bez dalších formálních náležitostí v kterémkoli jiném členském státě stejné účinky jako podle práva
         státu, který řízení zahájil. Podle článku 25 nařízení se veškerá jiná rozhodnutí, než jsou rozhodnutí týkající se zahájení
         úpadkového řízení, uznávají rovněž automaticky.

      27      Jak vyplývá z dvacátého druhého bodu odůvodnění nařízení, pravidlo přednosti vymezené ve čl. 16 odst. 1 tohoto nařízení, které
         stanoví, že úpadkové řízení zahájené v členském státu je uznáváno ve všech ostatních členských státech od okamžiku, kdy nabude
         účinku ve státě, který řízení zahájil, vychází ze zásady vzájemné důvěry (výše citovaný rozsudek Eurofood IFSC, bod 39).

      28      Právě tato vzájemná důvěra umožnila nejen zavedení závazného systému příslušnosti, který jsou povinny dodržovat všechny soudy,
         na něž se vztahuje působnost nařízení, ale též související upuštění ze strany členských států od jejich vnitrostátních pravidel
         o uznávání a vydávání exequatur ve prospěch zjednodušeného mechanismu uznávání a výkonu rozhodnutí vydaných v rámci úpadkového
         řízení (výše citovaný rozsudek Eurofood IFSC, bod 40, jakož i obdobně pokud jde o Bruselskou úmluvu, rozsudky ze dne 9. prosince
         2003, Gasser, C‑116/02, Recueil, s. I‑14693, bod 72, a ze dne 27. dubna 2004, Turner, C‑159/02, Recueil, s. I‑3565, bod 24).

      29      Soudní dvůr v tomto ohledu uvedl, že této zásadě vzájemné důvěry je vlastní, že soud členského státu, ke kterému je podán
         návrh na zahájení hlavního úpadkového řízení, ověří svou příslušnost s ohledem na čl. 3 odst. 1 nařízení, tedy přezkoumá,
         zda jsou hlavní zájmy dlužníka soustředěny v tomto členském státě. Naproti tomu soudy ostatních členských států uznávají rozhodnutí
         o zahájení hlavního úpadkového řízení, aniž by byly oprávněny přezkoumávat posouzení učiněné prvním soudem ohledně jeho příslušnosti
         (výše citovaný rozsudek Eurofood IFSC, body 41 a 42).

      30      Pokud jde o výkon rozhodnutí týkajících se úpadkového řízení, je třeba podotknout, že nařízení neobsahuje zvláštní úpravu,
         nýbrž odkazuje ve svém čl. 25 odst. 1 na systém vydávání exequatur zavedený články 31 až 51 Bruselské úmluvy, přičemž však
         vylučuje důvody pro odmítnutí upravené touto úmluvou a nahrazuje je vlastními důvody pro odmítnutí.

      31      Podle dvacátého druhého bodu odůvodnění nařízení, podle kterého by důvody pro neuznání měly být omezeny na nezbytné minimum,
         tak existují pouze dva důvody pro odmítnutí.

      32      Jednak podle čl. 25 odst. 3 nařízení nejsou členské státy povinny uznávat nebo vykonávat rozhodnutí, která se týkají průběhu
         a skončení úpadkového řízení, pokud by to vedlo k omezení osobní svobody nebo listovního tajemství.

      33      Dále pak podle článku 26 nařízení může kterýkoli členský stát odmítnout uznat úpadkové řízení zahájené v jiném členském státě
         nebo vykonat rozhodnutí učiněná v souvislosti s takovým řízením, pokud by byly účinky tohoto uznání nebo výkonu ve zjevném
         rozporu s veřejným pořádkem tohoto státu, zejména s jeho základními zásadami nebo s ústavními právy a svobodami jednotlivce.

      34      Pokud jde o tento druhý důvod pro odmítnutí, Soudní dvůr již v souvislosti s Bruselskou úmluvou uvedl, že ustanovení o veřejném
         pořádku obsažené v čl. 27 odst. 1 této úmluvy se použije pouze ve výjimečných případech, neboť představuje překážku uskutečnění
         jednoho ze základních cílů této úmluvy, a sice usnadnění volného pohybu rozsudků (rozsudek ze dne 28. března 2000, Krombach,
         C‑7/98, Recueil, s. I‑1935, body 19 a 21, a výše citovaný rozsudek Eurofood IFSC, bod 62). Judikatura týkající se čl. 27 bodu
         1 této úmluvy se přitom použije na výklad článku 26 nařízení (výše citovaný rozsudek Eurofood IFSC, bod 64).

      35      Na otázky položené předkládajícím soudem je třeba odpovědět s ohledem na předcházející úvahy.

      36      V projednávaném případě je nesporné, že sídlo společnosti MG Probud se nachází v Polsku a že rozhodnutím ze dne 9. června
         2005 byl polským soudem zjištěn úpadek této společnosti.

      37      Z článku 3 odst. 1 nařízení vyplývá, že v případě společnosti se za místo, kde jsou soustředěny hlavní zájmy, považuje její
         sídlo, pokud není prokázán opak. V tomto ohledu Soudní dvůr uvedl, že vyvratitelná domněnka stanovená zákonodárcem Společenství
         ve prospěch sídla společnosti může být vyvrácena pouze tehdy, jestliže skutečnosti, jež jsou objektivní a zjistitelné třetími
         osobami, umožní prokázat existenci skutečné situace odlišné od té, kterou má odrážet umístění do místa předmětného sídla (výše
         citovaný rozsudek Eurofood IFSC, bod 34). Tak by tomu mohlo být zejména v případě společnosti, která by nevykonávala žádnou
         činnost na území členského státu, kde se nachází její sídlo. Vykonává-li naopak společnost svou činnost na území členského
         státu, kde se nachází její sídlo, pouhá skutečnost, že mateřská společnost se sídlem v jiném členském státě může kontrolovat
         nebo kontroluje její rozhodnutí v hospodářské oblasti, nestačí k vyvrácení domněnky stanovené nařízením (výše citovaný rozsudek
         Eurofood IFSC, bod 37).

      38      Jelikož spis, který má Soudní dvůr k dispozici, neobsahuje žádné poznatky, které by mohly zpochybnit domněnku stanovenou v
         čl. 3 odst. 1 nařízení, je patrné, že hlavní zájmy společnosti MG Probud jsou soustředěny v Polsku.

      39      Podle znění čl. 1 odst. 1 nařízení musí mít úpadková řízení, na která se toto nařízení vztahuje, čtyři vlastnosti. Musí se
         jednat o kolektivní řízení, založené na úpadku dlužníka, které zahrnuje alespoň částečné zajištění majetku dlužníka a jmenování
         správce podstaty. Uvedená řízení jsou vyjmenovaná v příloze A nařízení a seznam správců podstaty je obsažen v příloze C tohoto
         nařízení (výše citovaný rozsudek Eurofood IFSC, body 46 a 47).

      40      Jelikož je úpadkové řízení zahájené proti MG Probud vyjmenováno v příloze A nařízení, z uplatnění článku 3 tohoto nařízení
         vyplývá, že polské soudy jsou příslušné k zahájení hlavního úpadkového řízení a k přijetí veškerých rozhodnutí, která se týkají
         průběhu a skončení tohoto řízení. Mimoto z uplatnění článku 4 uvedeného nařízení vyplývá, že na výše zmíněné úpadkové řízení
         a jeho účinky se vztahuje polské právo.

      41      Krom toho správce podstaty jmenovaný polským soudem za podmínky, že je uveden v příloze C nařízení, může podle článku 18 nařízení
         vykonávat na území jiných členských států všechny pravomoci, které jsou mu svěřeny polským právem, zejména přemístit majetek
         dlužníka z území členského státu, ve kterém se nachází.

      42      Jak bylo v této souvislosti podotknuto několika zúčastněnými, kteří předložili písemná vyjádření Soudnímu dvoru, v projednávané
         věci nebylo zahájeno žádné vedlejší řízení a žádná z výjimek stanovených v článcích 5 až 15 nařízení, konkrétněji žádná z výjimek
         uvedených v článcích 5 a 10, na které výslovně poukazuje předkládající soud, se v rámci věci v původním řízení neuplatní.

      43      S ohledem na tyto skutečnosti a z důvodu obecné platnosti, která musí být přiznána každému hlavnímu úpadkovému řízení, zahrnuje
         úpadkové řízení zahájené v Polsku veškerá aktiva společnosti MG Probud, včetně aktiv nacházejících se v Německu, a polským
         právem se řídí nejen zahájení úpadkového řízení, ale též průběh a skončení tohoto řízení. Z tohoto důvodu toto právo určuje
         způsob nakládání s majetkem nacházejícím se v jiných členských státech, jakož i účinky úpadkového řízení na opatření, jejichž
         předmětem může být tento majetek.

      44      Vzhledem k tomu, že polský úpadkový a sanační zákon ze dne 28. února 2003, ve znění pozdějších předpisů, neumožňuje po zahájení
         úpadkového řízení zahájit proti dlužníkovi řízení o výkon rozhodnutí týkající se majetku spadajícího do majetkové podstaty,
         nebyly příslušné německé orgány oprávněny nařídit na základě německých právních předpisů exekuční opatření související s majetkem
         MG Probud nacházejícím se v Německu.

      45      Jak totiž vyplývá z článků 16 a 17 nařízení, musí být rozhodnutí o zahájení úpadkového řízení vydané v Polsku automaticky
         uznáno ve všech ostatních členských státech bez dalších formálních náležitostí, se všemi účinky, které mu přiznává polské
         právo.

      46      Navíc vzhledem k tomu, že spis předložený Soudnímu dvoru neobsahuje žádné poznatky, na základě nichž by bylo možné shledat
         existenci některého z důvodů pro odmítnutí stanovených v bodech [32 a 33] tohoto rozsudku, byl německý soud, ke kterému byl
         podán návrh, povinen uznat nejen rozhodnutí o zahájení úpadkového řízení přijaté příslušným polským soudem, ale rovněž všechna
         ostatní rozhodnutí týkající se tohoto řízení, a nemůže se tudíž bránit výkonu těchto rozhodnutí na základě článků 31 až 51
         Bruselské úmluvy.

      47      S ohledem na všechny předchozí úvahy je třeba na položené otázky odpovědět tak, že nařízení, zejména jeho články 3, 4, 16,
         17 a 25, musí být vykládáno v tom smyslu, že v takové věci, jaká je předmětem původního řízení, jsou po zahájení hlavního
         úpadkového řízení v některém členském státě příslušné orgány jiného členského státu, ve kterém nebylo zahájeno žádné vedlejší
         úpadkové řízení, povinny, s výhradou důvodů pro odmítnutí vycházejících z čl. 25 odst. 3 a článku 26 nařízení, uznat a vykonat
         všechna rozhodnutí týkající se tohoto hlavního úpadkového řízení, a nejsou tudíž na základě právních předpisů tohoto jiného
         členského státu oprávněny nařídit exekuční opatření týkající se majetku dlužníka, proti němuž bylo zahájeno úpadkové řízení,
         který se nachází na území výše uvedeného jiného členského státu, pokud to právní předpisy státu, který zahájil řízení, neumožňují
         a pokud nejsou splněny podmínky, na které se váže použití článků 5 a 10 nařízení.

       K nákladům řízení
      48      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      Nařízení Rady (ES) č. 1346/2000 ze dne 29. května 2000 o úpadkovém řízení, zejména jeho články 3, 4, 16, 17 a 25, musí být
            vykládáno v tom smyslu, že v takové věci, jaká je předmětem původního řízení, jsou po zahájení hlavního úpadkového řízení
            v některém členském státě příslušné orgány jiného členského státu, ve kterém nebylo zahájeno žádné vedlejší úpadkové řízení,
            povinny, s výhradou důvodů pro odmítnutí vycházejících z čl. 25 odst. 3 a článku 26 tohoto nařízení, uznat a vykonat všechna
            rozhodnutí týkající se tohoto hlavního úpadkového řízení, a nejsou tudíž na základě právních předpisů tohoto jiného členského
            státu oprávněny nařídit exekuční opatření týkající se majetku dlužníka, proti němuž bylo zahájeno úpadkové řízení, který se
            nachází na území výše uvedeného jiného členského státu, pokud to právní předpisy státu, který zahájil řízení, neumožňují a pokud
            nejsou splněny podmínky, na které se váže použití článků 5 a 10 nařízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: polština.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 14. září 2000. # D. proti W. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Landesgericht St. Pölten - Rakousko. # Šestá směrnice o DPH. # Věc C-384/98.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 1. října 2009.#Gaz de France - Berliner Investissement SA proti Bundeszentralamt für Steuern.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Finanzgericht Köln - Německo.#Volný pohyb kapitálu - Osvobození zisku rozdělovaného mateřské společnosti od srážkové daně v členském státě dceřiné společnosti - Pojem ,společnost členského státu‘ - ,Société par actions simplifiée‘ podle francouzského práva.#Věc C-247/08.

text:
      Věc C-247/08
      Gaz de France – Berliner Investissement SA
      v.
      Bundeszentralamt für Steuern
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Finanzgericht Köln)
      „Volný pohyb kapitálu – Osvobození zisku rozdělovaného mateřské společnosti od srážkové daně v členském státě dceřiné společnosti – Pojem ,společnost členského státu‘ – ,Société par actions simplifiée‘ podle francouzského práva“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Sbližování právních předpisů – Společný systém zdanění mateřských a dceřiných společností z různých členských států – Směrnice
            90/435
      [Směrnice Rady 90/435, čl. 2 písm. a), a příloha I, písm. f, a 2003/123]
      2.        Sbližování právních předpisů – Společný systém zdanění mateřských a dceřiných společností z různých členských států – Směrnice
            90/435
      [Článek 43 ES a 56 ES;směrnice Rady 90/435, čl. 2 písm. a), 5 odst. 1 a příloha I, písm. f)]
      1.        Článek 2 písm. a) směrnice 90/435 o společném systému zdanění mateřských a dceřiných společností z různých členských států
         ve spojení s písmenem f) přílohy této směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že společnost francouzského práva mající formu
         „société par actions simplifiée“ nemůže být považována za „společnost členského státu“ ve smyslu této směrnice ještě předtím,
         než byla uvedená směrnice změněna směrnicí 2003/123.

      Podle čl. 2 písm. a) směrnice 90/435 se totiž „společností členského státu“ rozumí každá společnost, která má některou z forem
         uvedených v příloze této směrnice. Tato technika, uplatněná ve většině písmen přílohy směrnice 90/435, a to zejména v písmeni
         f) této přílohy, týkajícím se společností francouzského práva, jež spočívá ve výčtu názvů právních forem, na které se tato
         směrnice vztahuje, aniž by obsahovala ustanovení, které by umožnilo použití uvedené směrnice na ostatní společnosti vytvořené
         podle práva těchto členských států, s výjimkou – pokud jde o francouzské právo – veřejných zařízení a podniků, přitom znamená,
         že uvedené názvy jsou vyjmenovány taxativně.

      Krom toho není cílem směrnice 90/435 zavést společný systém pro všechny společnosti členských států ani pro všechny typy podílů.
         Pokud jde o podíly, na které se nevztahuje tato směrnice, přísluší členským státům určit, zda a v jakém rozsahu musí být zamezeno
         ekonomickému dvojímu zdanění rozdělovaných zisků, a za tímto účelem zavést jednostranně nebo prostřednictvím mezinárodních
         smluv uzavřených s jinými členskými státy mechanismy směřující k zabránění nebo zmírnění tohoto ekonomického dvojího zdanění.

      (viz body 30, 32, 36–37, 44, výrok 1)
      2.        Neexistuje žádná skutečnost, kterou by mohla být dotčena platnost čl. 2 písm. a) směrnice 90/435 o společném systému zdanění
         mateřských a dceřiných společností z různých členských států ve spojení s písmenem f) přílohy této směrnice a s čl. 5 odst.
         1 téže směrnice, s ohledem na zásady svobody usazování a volného pohybu kapitálu.

      Náleží-li totiž povinnost osvobození od srážkové daně uvedená v čl. 5 odst. 1 této směrnice členským státům, pouze pokud jde
         o rozdělování zisků obdržených společnostmi, jež mohou být považovány za společnosti ve smyslu této směrnice, uvedená směrnice
         neopravňuje členský stát k tomu, aby zacházel se zisky rozdělovanými společnostem jiných členských států, které nespadají
         do jejího rozsahu působnosti, méně příznivě než se zisky rozdělovanými srovnatelným společnostem se sídlem na jeho území.

      V důsledku toho vymezení působnosti směrnice 90/435, které bez dalšího vylučuje jiné společnosti, jež mohou být vytvořeny
         podle vnitrostátního práva, tak, jak vyplývá z čl. 2 písm. a) směrnice 90/435 a písmene f) přílohy této směrnice, nemůže vytvářet
         omezení svobody usazování nebo svobody volného pohybu kapitálu.

      (viz body 59, 61–63, výrok 2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      1. října 2009(*)

      „Volný pohyb kapitálu – Osvobození zisku rozdělovaného mateřské společnosti od srážkové daně v členském státě dceřiné společnosti – Pojem ,společnost členského státu‘ – ,Société par actions simplifiée‘ podle francouzského práva“
      Ve věci C‑247/08,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Finanzgericht Köln
         (Německo) ze dne 23. května 2008, došlým Soudnímu dvoru dne 9. června 2008, v řízení

      Gaz de France – Berliner Investissement SA
      proti
      Bundeszentralamt für Steuern,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, M. Ilešič, A. Tizzano, E. Levits (zpravodaj) a J.‑J. Kasel, soudci,
      generální advokát: J. Mazák,
      vedoucí soudní kanceláře: B. Fülöp, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 30. dubna 2009,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Gaz de France – Berliner Investissement SA T. Hackemannem a H. von Cöllnem, Rechtsanwälte, ve spolupráci s U. Witt, Wirtschaftsprüfer,

      –        za německou vládu M. Lummou a C. Blaschkem, jako zmocněnci,
      –        za italskou vládu I. Bruni, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s P. Gentilim, avvocato dello Stato,
      –        za vládu Spojeného království H. Walker, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s K. Bealem, barrister,
      –        za Komisi Evropských společenství R. Lyalem a W. Möllsem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 25. června 2009,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 2 písm. a) směrnice Rady 90/435/EHS ze dne 23. července 1990 o společném
         systému zdanění mateřských a dceřiných společností z různých členských států (Úř. věst. L 225, s. 6; Zvl. vyd. 09/01, s. 147)
         ve spojení s písmenem f) přílohy této směrnice, jakož i platnosti tohoto ustanovení s ohledem na články 43 ES, 48 ES, 56 ES
         a 58 ES.

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Gaz de France – Berliner Investissement SA, která má sídlo ve Francii
         a která měla až do roku 2002 právní formu „société par actions simplifiée“ (SAS), a Bundeszentralamt für Steuern (Spolkovým
         centrálním daňovým úřadem) ohledně zdanění zisku, který jí byl v průběhu daňového roku 1999 vyplacen společností Gaz de France
         Deutschland GmbH, jež má sídlo v Německu.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Článek 2 směrnice 90/435 zní takto:

      „Pro účely této směrnice se ‚společností členského státu‘ rozumí každá společnost, která
      a)     má některou z forem uvedených v příloze této směrnice;
      b)     je podle daňového práva některého členského státu pro daňové účely považována za daňového rezidenta tohoto státu a podle smlouvy
         o zamezení dvojího zdanění uzavřené s třetí zemí není pro daňové účely považována za daňového rezidenta mimo Společenství;

      c)     podléhá navíc bez možnosti volby nebo osvobození jedné z následujících daní:
      […]
      –        impôt sur les sociétés ve Francii,
      […]
      nebo jakékoli jiné dani, která některou z těchto daní v budoucnu nahradí.“
      4        Podle čl. 5 odst. 1 směrnice 90/435 je zisk rozdělovaný dceřinou společností její mateřské společnosti osvobozen od srážkové
         daně, přinejmenším pokud mateřská společnost drží na základním kapitálu dceřiné společnosti podíl nejméně 25 %.

      5        Příloha směrnice 90/435, nazvaná „Seznam společností zmíněných v čl. 2 písm. a)“, uvádí pod písmenem f) následující společnosti:

      „společnosti podle francouzského práva nazvané ,société anonyme‘, ,société en commandite par actions‘, ,société à responsabilité
         limitée‘ a veřejná zařízení a podniky průmyslové a obchodní povahy“.

      6        Podle čtvrtého bodu odůvodnění směrnice Rady 2003/123/ES ze dne 22. prosince 2003, kterou se mění směrnice 90/435 (Úř. věst.
         2004, L 7, s. 41; Zvl. vyd. 09/02, s. 3):

      „Článek 2 směrnice [90/435] definuje společnosti spadající do oblasti její působnosti. Příloha obsahuje seznam forem společností,
         na které se směrnice vztahuje. Některé formy společností nejsou v uvedeném seznamu v příloze zahrnuty, přestože tyto společnosti
         mají pro daňové účely sídlo v některém členském státě a jsou tam povinné ke korporační dani. Oblast působnosti směrnice [90/435]
         by proto měla být rozšířena na další subjekty, které mohou vykonávat ve Společenství přeshraniční činnosti a které splňují
         všechny podmínky stanovené v uvedené směrnici.“

      7        Článek 1 odst. 6 směrnice 2003/123 stanoví, že se příloha směrnice 90/435 nahradí textem uvedeným v příloze směrnice 2003/123.
         Po této změně zní nové písmeno f) přílohy směrnice 90/435 takto:

      „společnosti podle francouzského práva nazvané ,société anonyme‘, ,société en commandite par actions‘, ,société à responsabilité
         limitée‘, ,sociétés par actions simplifiées‘, ,sociétés d’assurances mutuelles‘, ,caisses d’épargne et de prévoyance‘, ,sociétés
         civiles‘ automaticky podléhající korporační dani, ,coopératives‘, ,unions de coopératives‘, veřejnoprávní podniky a zařízení
         průmyslové a obchodní povahy a jiné společnosti založené podle francouzského práva, které podléhají francouzské korporační
         dani“.

      8        Podle článku 2 směrnice 2003/123 musí být tato směrnice provedena do práva členských států nejpozději do 1. ledna 2005.

       Vnitrostátní právní úprava
      9        Ustanovení § 44d zákona o dani z příjmu (Einkommensteuergesetz) v jeho znění použitelném na skutkové okolnosti v původním
         řízení (dále jen „EStG 1999“) zní takto:

      „(1) Na žádost plátce daně z kapitálových výnosů se nevybere daň z kapitálových výnosů ve smyslu § 20 odst. 1 bodu 1 […], obdržených
         mateřskou společností, která nemá v tuzemsku ani sídlo ani správu, a pocházejících z rozdělení zisku kapitálové společnosti
         s neomezenou daňovou povinností ve smyslu § 1 odst. 1 bodu 1 zákona o daních z příjmů právnických osob, nebo z vrácení daně
         z příjmu právnických osob.

      (2)   ,Mateřskou společností‘ se ve smyslu odstavce 1 rozumí společnost, která splňuje podmínky článku 2 směrnice [90/435], uvedené
         v příloze 7 tohoto zákona, a která se v okamžiku vzniku povinnosti k dani z kapitálových výnosů podle § 44 odst. 1 druhého
         pododstavce prokazatelně bezprostředně podílí alespoň z jedné čtvrtiny na základním kapitálu kapitálové společnosti s neomezenou
         daňovou povinností. Krom toho musí být prokázáno, že účast na společnosti trvala nepřetržitě po dobu dvanácti měsíců. […]“

      10      Příloha 7 EStG 1999 stanoví:

      „Mateřskou společností se ve smyslu článku 2 směrnice [90/435] rozumí každá společnost, která
      1.     má některou z následujících forem:
      […]
      –        společnosti podle francouzského práva nazvané:
      ,société anonyme‘, ,société en commandite par actions‘, ,société à responsabilité limitée‘ a veřejná zařízení a podniky průmyslové
         a obchodní povahy;

      […]
      2.     je podle daňového práva některého členského státu pro daňové účely považována za daňového rezidenta tohoto státu a podle smlouvy
         o zamezení dvojího zdanění uzavřené s třetí zemí není pro daňové účely považována za daňového rezidenta mimo Společenství,
         a

      3.     podléhá bez možnosti volby nebo osvobození jedné z následujících daní:
      […]
      –        impôt sur les sociétés ve Francii,
      […]
      nebo jakékoli jiné dani, která některou z těchto daní v budoucnu nahradí.“
       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      11      Dne 16. června 1999 Gaz de France Deutschland GmbH vyplatila žalobkyni v původním řízení, jež drží všechny její podíly, rozdělovaný
         zisk ve výši 980 387 DEM, přičemž provedla srážku daně z kapitálových výnosů ve výši 49 019,35 DEM, jakož i solidárního příspěvku
         ve výši 2696,06 DEM, které odvedla příslušnému finančnímu úřadu.

      12      Dne 16. srpna 1999 podala žalobkyně v původním řízení u Bundesamt für Finanzen, který se stal od 1. ledna 2006 Bundeszentralamt
         für Steuern, žádost o vrácení vybrané daně z kapitálových výnosů včetně solidárního příspěvku.

      13      Rozhodnutím ze dne 6. září 1999 žalovaný v původním řízení zamítl požadované vrácení z důvodu, že žalobkyně v původním řízení
         nebyla mateřskou společností ve smyslu ustanovení § 44d odst. 2 EStG 1999 ve spojení s článkem 2 směrnice 90/435.

      14      Poté, co byl rozklad podaný proti tomuto rozhodnutí zamítnut, podala žalobkyně v původním řízení žalobu u Finanzgericht Köln,
         který má za to, že podle znění směrnice 90/435 nemá žalobkyně v původním řízení nárok na vrácení srážkové daně z kapitálových
         výnosů, neboť v průběhu roku rozdělování zisku neměla žádnou z právních forem uvedených v ustanoveních čl. 2 písm. a) směrnice
         90/435 ve spojení s písmenem f) přílohy této směrnice.

      15      Soud má nicméně pochybnosti o tom, zda je vhodné omezovat se na doslovný výklad ustanovení směrnice 90/435. Podle uvedeného
         soudu je třeba rovněž zohlednit účel této směrnice, jakož i okolnost, že se jednak v době, kdy tato směrnice vstoupila v platnost,
         právní forma „société par actions simplifiée“ ještě nevyskytovala ve francouzském právu, a dále že směrnice 2003/123 zahrnula
         tuto formu společnosti do přílohy směrnice 90/435.

      16      Podle Finanzgericht Köln vyvstává v důsledku toho ve věci, ve které byla podána žaloba, otázka, zda neúmyslná mezera v právní
         úpravě může zamezit tomu, aby z čl. 2 písm. a) směrnice 90/435 ve spojení s písmenem f) přílohy téže směrnice bylo per analogiam vyvozeno, že francouzská společnost v právní formě „société par actions simplifiée“ mohla být již v letech před rokem 2005
         považována za „společnost členského státu“ ve smyslu směrnice 90/435, a zda případně čl. 2 písm. a) ve spojení s písmenem f)
         přílohy této směrnice není v rozporu s články 43 ES a 48 ES nebo články 56 ES a 58 ES.

      17      Za těchto podmínek se Finanzgericht Köln rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1) Je třeba čl. 2 písm. a) [směrnice 90/435] ve spojení s písmenem f) přílohy [této] směrnice […] vykládat v tom smyslu,
         že francouzská společnost mající právní formu ‚société par actions simplifiée‘ může být považována za ‚společnost členského
         státu‘ ve smyslu uvedené směrnice již v letech před rokem 2005, a pro zisk rozdělovaný jednou z jejích německých dceřiných
         společností v roce 1999 jí tudíž přísluší osvobození od srážkové daně podle čl. 5 odst. 1 směrnice [90/435]?

      2) Pro případ záporné odpovědi na první otázku, je čl. 2 písm. a) [směrnice 90/435] ve spojení s písmenem f) přílohy [této]
         směrnice […] v rozporu s články 43 ES a 48 ES nebo čl. 56 odst. 1 ES a čl. 58 odst. 1 písm. a) a odst. 3 ES v rozsahu, ve
         kterém ve spojení s čl. 5 odst. 1 směrnice [90/435] stanoví při rozdělování zisku německé dceřiné společnosti osvobození od
         srážkové daně pro francouzskou mateřskou společnost mající právní formu ‚société anonyme‘, ‚société en commandite par actions‘
         nebo ‚société à responsabilité limitée‘, avšak nikoli pro francouzskou mateřskou společnost mající právní formu ‚société par
         actions simplifiée‘?“

       K předběžným otázkám
       K přípustnosti
      18      Italská vláda zpochybňuje přípustnost žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce z důvodu, že neobsahuje údaje o struktuře a právním
         režimu „société par actions simplifiée“, jakož i o jiných druzích společností, se kterými je tato společnost srovnávána. Neexistují-li
         tyto údaje, není možné posoudit skutečnosti, na kterých se zakládá výchozí předpoklad předkládajícího soudu, podle kterého
         má „société par actions simplifiée“ vlastnosti obdobné vlastnostem společností francouzského práva, na které se vždy na základě
         čl. 5 odst. 1 směrnice 90/435 vztahovalo osvobození od srážkové daně z rozdělovaného zisku, a v důsledku toho posoudit význam
         žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce pro řešení sporu v původním řízení.

      19      V tomto ohledu je třeba připomenout, že i když je vzhledem k rozdělení příslušnosti v rámci řízení o předběžné otázce pouze
         vnitrostátní soud příslušný k tomu, aby vymezil předmět otázek, které zamýšlí podat Soudnímu dvoru, rozhodl Soudní dvůr rovněž,
         že je za výjimečných okolností příslušný za účelem ověření vlastní příslušnosti k tomu, aby přezkoumal podmínky, za kterých
         bylo u něho vnitrostátním soudem zahájeno řízení (viz zejména rozsudek ze dne 18. prosince 2007, ZF Zefeser, C‑62/06, Sb. rozh.
         s. I‑11995, bod 14).

      20      O takový případ se jedná zejména tehdy, jestliže Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro
         užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (viz zejména rozsudky ze dne 13. března 2001, PreussenElektra, C‑379/98,
         Recueil, s. I‑2099, bod 39; ze dne 5. prosince 2006, Cipolla a další, C‑94/04 a C‑202/04, Sb. rozh. s. I‑11421, bod 25, jakož
         i ze dne 8. listopadu 2007, Amurta, C‑379/05, Sb. rozh. s. I‑9569, bod 64). Potřeba dospět k takovému výkladu práva Společenství,
         jenž by byl pro vnitrostátní soud užitečný, totiž vyžaduje, aby tento soud vymezil skutkový a právní rámec, do něhož jsou
         začleněny otázky, jež pokládá, nebo aby alespoň vysvětlil skutkové předpoklady, na nichž se tyto otázky zakládají (viz zejména
         rozsudek ze dne 23. března 2006, Enirisorse, C‑237/04, Sb. rozh. s. I‑2843, bod 17 a citovaná judikatura).

      21      Informace poskytnuté předkládacím rozhodnutím mají nejen umožnit Soudnímu dvoru, aby podal užitečné odpovědi, ale rovněž poskytnout
         vládám členských států, jakož i ostatním zúčastněným možnost předložit svá vyjádření v souladu s článkem 23 statutu Soudního
         dvora. Je na Soudním dvoru, aby zajistil, že tato možnost bude zachována, s ohledem na to, že na základě výše uvedeného ustanovení
         jsou zúčastněným oznamována pouze předkládací rozhodnutí (viz zejména výše uvedený rozsudek Enirisorse, bod 18 a citovaná
         judikatura).

      22      V projednávaném případě je přitom nutno konstatovat, že vylíčení skutkového a právního rámce sporu v původním řízení, jakož
         i důvodů, pro které měl předkládající soud za to, že je pro něj odpověď na položené otázky nezbytná, které je obsažené v předkládacím
         rozhodnutí, je dostatečné k tomu, aby mohl Soudní dvůr na tyto otázky užitečně odpovědět. Z vyjádření předložených německou
         vládou, italskou vládou a vládou Spojeného království, jakož i Komisí Evropských společenství ostatně vyplývá, že informace
         obsažené v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce jim umožnily smysluplně zaujmout stanovisko k otázkám položeným Soudnímu
         dvoru.

      23      Skutečnost, že v předkládacím rozhodnutí nebyl uveden jednak podrobný popis pravidel týkajících se „sociétés par actions simplifiées“,
         a dále režim ostatních společností francouzského práva, nemůže za těchto podmínek způsobit nepřípustnost uvedené žádosti,
         neboť výklad vnitrostátní právní úpravy v každém případě nespadá do pravomoci Soudního dvora.

      24      Z výše uvedeného vyplývá, že na předběžné otázky je třeba odpovědět.

       K věci samé
       K první otázce
      25      Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 2 písm. a) směrnice 90/435 ve spojení s písmenem f) přílohy této
         směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že společnost francouzského práva mající formu „société par actions simplifiée“ může
         být považována za „společnost členského státu“ ve smyslu této směrnice ještě předtím, než byla uvedená směrnice změněna směrnicí
         2003/123.

      26      Za účelem odpovědi na tuto otázku je třeba zohlednit znění ustanovení, jehož výklad je požadován, jakož i cíle a systematiku
         směrnice 90/435 (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 17. října 1996, Denkavit a další, C‑283/94, C‑291/94 a C‑292/94, Recueil,
         s. I‑5063, body 24 a 26, jakož i ze dne 8. června 2000, Epson Europe, C‑375/98, Recueil, s. I‑4243, body 22 a 24, jakož i ze
         dne 3. dubna 2008, Banque Fédérative du Crédit Mutuel, C‑27/07, Sb. rozh. s. I‑2067, bod 22).

      27      V tomto ohledu je třeba připomenout, že cílem směrnice 90/435, jak vyplývá zejména z jejího třetího bodu odůvodnění, je zamezit
         jakémukoli znevýhodnění spolupráce mezi společnostmi různých členských států oproti spolupráci mezi společnostmi jednoho a téhož
         členského státu zavedením společného daňového systému, a usnadnit tak seskupování společností na úrovni Společenství (rozsudky
         Denkavit a další, uvedený výše, bod 22; Epson Europe, uvedený výše, bod 20; ze dne 4. října 2001, Athinaïki Zythopoiïa, C‑294/99,
         Recueil, s. I‑6797, bod 25; ze dne 25. září 2003, Océ Van der Grinten, C‑58/01, Recueil, s. I‑9809, bod 45, jakož i Banque
         Fédérative du Crédit Mutuel, uvedený výše, bod 23). Směrnice 90/435 tak směřuje k zajištění daňové neutrality při rozdělování
         zisku dceřinou společností se sídlem v jednom členském státě její mateřské společnosti usazené v jiném členském státě (výše
         uvedený rozsudek Banque Fédérative du Crédit Mutuel, bod 24).

      28      Jak vyplývá z článku 1 směrnice 90/435, vztahuje se tato směrnice na rozdělování zisku obdrženého společnostmi členského státu,
         který pochází od jejich dceřiných společností, jež mají sídlo v jiných členských státech.

      29      Článek 2 směrnice 90/435 stanoví podmínky, které musí společnost splňovat, aby mohla být považována za společnost členského
         státu ve smyslu uvedené směrnice, a vymezuje tak působnost této směrnice. Jak uvedl generální advokát v bodě 27 svého stanoviska,
         uvedené podmínky jsou kumulativní.

      30      Podle čl. 2 písm. a) směrnice 90/435 se „společností členského státu“ rozumí každá společnost, která má některou z forem uvedených
         v příloze této směrnice.

      31      Příloha směrnice 90/435 používá dvě různé techniky k tomu, aby určila, které společnosti spadají do její působnosti. Je-li
         v písmeni k) a l) použita obecná formulace, která uvádí „obchodní společnosti nebo společnosti občanského práva obchodní povahy
         a družstva nebo veřejné podniky, které jsou vytvořeny v souladu s portugalským právem“ a „společnosti vytvořené podle práva
         Spojeného království“, v ostatních písmenech uvedené přílohy jsou názvy právních forem uvedeny výslovně.

      32      Tato technika, uplatněná ve většině písmen přílohy směrnice 90/435, a to zejména v písmeni f) této přílohy, týkajícím se společností
         francouzského práva, jež spočívá ve výčtu názvů právních forem, na které se tato směrnice vztahuje, aniž by obsahovala ustanovení,
         které by umožnilo použití uvedené směrnice na ostatní společnosti vytvořené podle práva těchto členských států, s výjimkou
         – pokud jde o francouzské právo – veřejných zařízení a podniků, znamená, že uvedené názvy jsou vyjmenovány taxativně.

      33      Jak ze znění, tak ze systematiky čl. 2 písm. a) směrnice 90/435, jakož i z písmene f) přílohy této směrnice tedy vyplývá,
         že k tomu, aby společnost francouzského práva, jež není veřejným zařízením nebo podnikem průmyslové a obchodní povahy, mohla
         být považována za společnost členského státu ve smyslu této směrnice, musí mít nezbytně jednu z forem taxativně vyjmenovaných
         v písmeni f) přílohy uvedené směrnice a musí být zejména vytvořena jako „société anonyme“, „société en commandite par actions“
         nebo jako „société à responsabilité limitée“.

      34      Takový závěr nemůže být zpochybněn argumenty žalobkyně v původním řízení a Komise, podle kterých je seznam společností uveden
         v písmeni f) přílohy směrnice 90/435 pouze příkladmo a výhradně s cílem předejít problémům, které mohou vyplynout ze sporů
         o kvalifikaci, pakliže by bylo jedním členským státem se společností daňově zacházeno jako s kapitálovou společností podléhající
         korporační dani, zatímco jiný členský stát by tuto společnost považoval za osobní společnost, která nepodléhá korporační dani,
         neboť některé členské státy si přály při přijetí směrnice 90/435 vyloučit osobní společnosti z působnosti této směrnice.

      35      Je zajisté třeba poznamenat, že výklad zastávaný žalobkyní v původním řízení, jakož i Komisí by mohl odpovídat cílům směrnice
         90/435, které jsou vytyčeny v třetím bodu odůvodnění této směrnice, neboť by znamenal rozšíření rozsahu působnosti této směrnice
         na větší počet společností a přispěl by k zamezování jakéhokoli znevýhodnění spolupráce mezi společnostmi různých členských
         států oproti spolupráci mezi společnostmi jednoho a téhož členského státu zavedením společného daňového systému, což by usnadnilo
         seskupování společností na úrovni Společenství.

      36      Jak nicméně uvedl generální advokát v bodě 31 svého stanoviska, je důležité konstatovat, že cílem směrnice 90/435 není zavést
         společný systém pro všechny společnosti členských států ani pro všechny typy podílů.

      37      Pokud jde o podíly, na které se nevztahuje směrnice 90/435, přísluší členským státům určit, zda a v jakém rozsahu musí být
         zamezeno ekonomickému dvojímu zdanění rozdělovaných zisků, a za tímto účelem zavést jednostranně nebo prostřednictvím mezinárodních
         smluv uzavřených s jinými členskými státy mechanismy směřující k zabránění nebo zmírnění tohoto ekonomického dvojího zdanění
         (viz rozsudky ze dne 12. prosince 2006, Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, C‑374/04, Sb. rozh. s. I‑11673,
         bod 54, a Amurta, uvedený výše, bod 24).

      38      Směrnice 90/435 omezuje pravomoc členských států, pokud jde o zdanění zisků rozdělovaných společnostmi se sídlem na jejich
         území společnostem se sídlem v jiném členském státě, které spadají do působnosti této směrnice. Za těchto podmínek přitom
         požadavky základní zásady právní jistoty brání tomu, aby seznam společností uvedený v písmeni f) přílohy této směrnice byl
         vykládán jako seznam uvedený pouze orientačně, když takový výklad nevyplývá ze znění tohoto seznamu ani ze systematiky směrnice
         90/435.

      39      Výklad zastávaný žalobkyní v původním řízení a Komisí nemůže vyplývat ani z přání případně vyslovených některými členskými
         státy při přijetí směrnice 90/435, aby byly z působnosti této směrnice vyloučeny pouze osobní společnosti. Záměry vyjádřené
         členskými státy v Radě Evropské unie postrádají právní hodnotu, nenacházejí-li oporu v právních předpisech. Tyto předpisy
         jsou totiž určeny právním subjektům, kterým musí být v souladu s požadavky zásady právní jistoty dána možnost spolehnout se
         na jejich obsah (rozsudek Denkavit a další, uvedený výše, bod 29).

      40      Výklad, podle kterého „société par actions simplifiée“ nemůže být považována od svého zavedení do francouzského práva za společnost,
         na kterou se vztahuje směrnice 90/435, je krom toho potvrzen legislativním vývojem, a zejména směrnicí 2003/123.

      41      Směrnice 2003/123 jednak ve svém čtvrtém bodu odůvodnění uvádí, že příloha směrnice 90/435 obsahuje seznam forem společností,
         na které se směrnice vztahuje, a že některé formy společností nejsou v seznamu v této příloze zahrnuty, přestože tyto společnosti
         mají pro daňové účely sídlo v některém členském státě a jsou tam povinné ke korporační dani. Tentýž bod odůvodnění upřesňuje,
         že oblast působnosti směrnice 90/435 by proto měla být rozšířena na další subjekty, které mohou vykonávat ve Společenství
         přeshraniční činnosti a které splňují všechny podmínky stanovené v uvedené směrnici.

      42      Dále čl. 1 odst. 6 směrnice 2003/123 stanoví, že se příloha směrnice 90/435 nahrazuje textem uvedeným v příloze směrnice 2003/123.
         Po změně přílohy směrnice 90/435 směrnicí 2003/123 zahrnuje písmeno f) uvedené přílohy mezi uvedenými společnostmi i „société
         par actions simplifiée“ a ke zohlednění zejména vývoje vnitrostátního práva obsahuje ustanovení, které stanoví, že do působnosti
         směrnice 90/435 spadají rovněž i ostatní společnosti založené podle francouzského práva, které podléhají francouzské korporační
         dani.

      43      Konečně je důležité uvést, že na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně v původním řízení a Komise, nelze přijmout možnost rozšíření
         použití této směrnice analogicky na jiné druhy společností, třeba i srovnatelné, jako například na „société par actions simplifiée“
         ve francouzském právu, protože právní formy podle francouzského práva, na které se vztahuje směrnice 90/435, jsou taxativně
         vyjmenovány v písmeni f) přílohy této směrnice.

      44      Vzhledem k výše uvedenému je třeba na první otázku odpovědět tak, že čl. 2 písm. a) směrnice 90/435 ve spojení s písmenem f)
         přílohy této směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že společnost francouzského práva mající formu „société par actions
         simplifiée“ nemůže být považována za „společnost členského státu“ ve smyslu této směrnice ještě předtím, než byla uvedená
         směrnice změněna směrnicí 2003/123.

       Ke druhé otázce
      45      Svou druhou otázkou se předkládající soud táže na platnost čl. 2 písm. a) směrnice 90/435 ve spojení s písmenem f) přílohy
         této směrnice a s čl. 5 odst. 1 této směrnice s ohledem na články 43 ES a 48 ES nebo čl. 56 odst. 1 ES a čl. 58 odst. 1 písm. a)
         a odst. 3 ES v rozsahu, v němž z daného ustanovení vyplývá při rozdělování zisku německé dceřiné společnosti osvobození od
         srážkové daně pro francouzskou mateřskou společnost mající právní formu „société anonyme“, „société en commandite par actions“
         nebo „société à responsabilité limitée“, avšak nikoli pro francouzskou mateřskou společnost mající právní formu „société par
         actions simplifiée“.

      46      Žalobkyně v původním řízení v tomto ohledu tvrdí, že vyloučení „société par actions simplifiée“ z rozsahu působnosti směrnice
         90/435 vede k jejímu svévolnému znevýhodňování ve vztahu k „société anonyme“ a k „société à responsabilité limitée“ ve francouzském
         právu nebo ve vztahu k právním formám akciových společností či společností s ručením omezeným jiných členských států uvedeným
         v této směrnici. „Société par actions simplifiée“ je znevýhodněna zejména proto, že německé právo neupřesňuje procesní podmínky,
         podle kterých je možné dovolávat se uplatnění daně z kapitálových výnosů v rozporu s právem Společenství mimo rozsah působnosti
         směrnice 90/435.

      47      Naproti tomu německá vláda, italská vláda, vláda Spojeného království ani Komise neshledávají sebemenší důvod pro zpochybnění
         platnosti směrnice 90/435. Jednak podle nich základní svobody jako takové nezakazují uplatnění srážkové daně a nebrání dvojímu
         zdanění vyplývajícímu ze souběžného výkonu daňové pravomoci různých členských států. Dále má zákonodárce Společenství širokou
         posuzovací pravomoc, pokud jde o harmonizaci a sbližování právních předpisů. Omezování rozsahu harmonizace nebo sbližování
         právních předpisů v jednotlivých oblastech nemůže být tedy samo o sobě protiprávní.

      48      Italská vláda mimoto zdůrazňuje, že vzhledem k tomu, že se „société par actions simplifiée“ stala součástí francouzského práva
         až poté, co vstoupila v platnost směrnice 90/435, nemůže být tato směrnice považována za neplatnou z důvodu nezohlednění této
         právní formy společnosti, neboť vady, které způsobují neplatnost aktu, musejí existovat ke dni vzniku tohoto aktu. Nanejvýš
         je možné klást si otázku, zda směrnice 2003/123 neměla zahrnout „société par actions simplifiée“ do seznamu přílohy směrnice
         90/435 se zpětným účinkem. V tomto ohledu bylo přitom plně v diskreční pravomoci zákonodárce Společenství, aby doplnil přílohu
         směrnice 90/435, či aby tak neučinil, a aby omezil časové účinky zahrnutí této právní formy společnosti do této přílohy tím,
         že stanoví, že toto zahrnutí nemá zpětný účinek.

      49      V tomto ohledu je třeba připomenout, že posouzení platnosti aktu, které Soudní dvůr provádí v rámci řízení o předběžné otázce,
         má být zpravidla založeno na situaci, která existuje v době přijetí aktu (rozsudek ze dne 17. července 1997, SAM Schiffahrt
         a Stapf, C‑248/95 a C‑249/95, Recueil, s. I‑4475, bod 46).

      50      I za předpokladu, že by platnost aktu mohla být v určitých případech posouzena s ohledem na nové skutečnosti, které nastaly
         až po jeho přijetí (výše uvedený rozsudek SAM Schiffahrt a Stapf, bod 47), takové posouzení nelze uplatnit v projednávaném
         případě.

      51      Stala-li se totiž „société par actions simplifiée“ součástí francouzského práva až po přijetí směrnice 90/435, z odpovědi
         na první otázku vyplývá, že pokud jde o společnosti francouzského práva, rozsah působnosti této směrnice byl určen výčtem
         názvů právních forem, na které se uvedená směrnice vztahuje, aniž by obsahovala ustanovení, které by umožnilo použití téže
         směrnice na jiné společnosti založené podle francouzského práva.

      52      Z ustálené judikatury vyplývá, že se orgány Společenství mohou uchýlit pouze k postupné harmonizaci určité oblasti nebo sbližování
         vnitrostátních právních předpisů po etapách. Provedení takových opatření je totiž obecně obtížné, protože předpokládá ze strany
         příslušných orgánů Společenství vytvoření společných pravidel na základě nejednotných a složitých vnitrostátních předpisů,
         přičemž tato pravidla musejí být v souladu s cíli stanovenými Smlouvou o ES a vyžadují souhlas kvalifikované většiny členů
         Rady, či dokonce, jako v daňové oblasti, jejich souhlas jednomyslný (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 29. února 1984, Rewe-Zentrale,
         37/83, Recueil, s. 1229, bod 20; ze dne 13. května 1997, Německo v. Parlament a Rada, C‑233/94, Recueil, s. I‑2405, bod 43,
         jakož i ze dne 17. června 1999, Socridis, C‑166/98, Recueil, s. I‑3791, bod 26).

      53      Je nicméně třeba ověřit, zda vymezení působnosti směrnice 90/435, které bez dalšího vylučuje jiné společnosti, jež mohou být
         vytvořeny podle vnitrostátního práva, tak, jak vyplývá z čl. 2 písm. a) směrnice 90/435 a písmene f) přílohy této směrnice,
         může být považováno za neplatné s ohledem na články Smlouvy, které zaručují svobodu usazování a volný pohyb kapitálu.

      54      Podle ustálené judikatury zahrnuje svoboda usazování státních příslušníků jednoho členského státu na území druhého členského
         státu přístup k samostatně výdělečným činnostem a jejich výkon, jakož i zřizování a řízení podniků za podmínek stanovených
         právem státu usazení pro jeho vlastní státní příslušníky. Odstranění omezení svobody usazování se vztahuje na omezení zřizování
         zastoupení, poboček a dceřiných společností státními příslušníky jednoho členského státu usazenými na území druhého členského
         státu (viz zejména rozsudky ze dne 28. ledna 1986, Komise v. Francie, 270/83, Recueil, s. 273, bod 13; ze dne 29. dubna 1999,
         Royal Bank of Scotland, C‑311/97, Recueil, s. I‑2651, bod 22, a ze dne 23. února 2006, CLT‑UFA, C‑253/03, Sb. rozh. s. I‑1831,
         bod 13).

      55      Z ustálené judikatury rovněž vyplývá, že i když ze znění ustanovení Smlouvy týkajících se svobody usazování vyplývá, že jejich
         cílem je zajistit právo na tuzemské zacházení v hostitelském členském státě, brání rovněž tomu, aby členský stát původu bránil
         některému ze svých státních příslušníků nebo společnosti založené podle jeho právních předpisů v usazení v jiném členském
         státě (viz zejména rozsudky ze dne 16. července 1998, ICI, C‑264/96, Recueil, s. I‑4695, bod 21; ze dne 12. září 2006, Cadbury
         Schweppes a Cadbury Schweppes Overseas, C‑196/04, Sb. rozh. s. I‑7995, bod 42; ze dne 6. prosince 2007, Columbus Container
         Services, C‑298/05, Sb. rozh. s. I‑10451, bod 33, jakož i ze dne 15. května 2008, Lidl Belgium, C‑414/06, Sb. rozh. s. I‑3601,
         bod 19).

      56      Jak bylo tedy uvedeno v bodě 27 tohoto rozsudku, účelem směrnice 90/435 je zamezit zavedením společného daňového systému jakémukoli
         znevýhodnění spolupráce mezi společnostmi různých členských států oproti spolupráci mezi společnostmi téhož členského státu,
         a usnadnit tak seskupování společností na úrovni Společenství (rozsudky Banque Fédérative du Crédit Mutuel, uvedený výše,
         bod 23, a ze dne 12. února 2009, Cobelfret, C‑138/07, Sb. rozh. s. I-731, bod 28).

      57      Za účelem zajištění daňové neutrality rozdělování zisku dceřinou společností se sídlem v jednom členském státě její mateřské
         společnosti usazené v jiném členském státě zamýšlí směrnice 90/435 zamezit ekonomickému dvojímu zdanění zisku, tj. zamezit
         tomu, aby rozdělovaný zisk byl zdaněn poprvé na straně dceřiné společnosti a podruhé na straně společnosti mateřské (viz výše
         uvedené rozsudky Banque Fédérative du Crédit Mutuel, body 24 a 27, jakož i Cobelfret, bod 29).

      58      V tomto ohledu čl. 5 odst. 1 směrnice 90/435 ukládá členským státům, aby osvobodily od srážkové daně zisk rozdělovaný dceřinou
         společností její mateřské společnosti, pokud mateřská společnost drží na základním kapitálu dceřiné společnosti podíl nejméně
         25 %.

      59      Náleží-li přitom podle směrnice 90/435 uvedená povinnost členským státům, pouze pokud jde o rozdělování zisků obdržených společnostmi,
         jež mohou být považovány za společnosti ve smyslu této směrnice, postačí uvést, že uvedená směrnice neopravňuje členský stát
         k tomu, aby zacházel se zisky rozdělovanými společnostem jiných členských států, které nespadají do jejího rozsahu působnosti,
         méně příznivě než se zisky rozdělovanými srovnatelným společnostem se sídlem na jeho území.

      60      Soudní dvůr již totiž rozhodl, že pokud jde o podíly, na které se nevztahuje směrnice 90/435, členským státům sice přísluší
         určit, zda a v jakém rozsahu má být zamezeno ekonomickému dvojímu zdanění rozdělovaných zisků, a za tímto účelem zavést jednostranně
         nebo prostřednictvím mezinárodních smluv uzavřených s jinými členskými státy mechanismy směřující k zabránění nebo zmírnění
         tohoto ekonomického dvojího zdanění, avšak tato samotná skutečnost jim nedovoluje uplatňovat opatření, která jsou v rozporu
         se svobodami pohybu zaručenými Smlouvou (viz rozsudky Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, uvedený výše,
         bod 54; Amurta, uvedený výše, bod 24, jakož i ze dne 18. června 2009, Aberdeen Property Fininvest Alpha, C‑303/07, Sb. rozh.
         s. I-0000, bod 28).

      61      V důsledku toho vymezení působnosti směrnice 90/435, které bez dalšího vylučuje jiné společnosti, jež mohou být vytvořeny
         podle vnitrostátního práva, tak, jak vyplývá z čl. 2 písm. a) směrnice 90/435 a písmene f) přílohy této směrnice, nemůže vytvářet
         omezení svobody usazování.

      62      Závěr dovozený v předchozím bodě platí rovněž ohledně ustanovení týkajících se volného pohybu kapitálu.

      63      Vzhledem k výše uvedenému je na druhou otázku třeba odpovědět tak, že její přezkum neodhalil žádnou skutečnost, kterou by
         mohla být dotčena platnost čl. 2 písm. a) směrnice 90/435 ve spojení s písmenem f) její přílohy a s čl. 5 odst. 1 této směrnice.

       K nákladům řízení
      64      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      Článek 2 písm. a) směrnice Rady 90/435/EHS ze dne 23. července 1990 o společném systému zdanění mateřských a dceřiných společností
            z různých členských států ve spojení s písmenem f) přílohy této směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že společnost francouzského
            práva mající formu „société par actions simplifiée“ nemůže být považována za „společnost členského státu“ ve smyslu této směrnice
            ještě předtím, než byla uvedená směrnice změněna směrnicí Rady 2003/123/ES ze dne 22. prosince 2003.
      2)      Přezkum druhé otázky neodhalil žádnou skutečnost, kterou by mohla být dotčena platnost čl. 2 písm. a) směrnice 90/435 ve spojení
            s písmenem f) její přílohy a s čl. 5 odst. 1 této směrnice.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Soudního dvora (sedmého senátu) ze dne 13. března 2008. # Ispettorato Provinciale dell’Agricoltura di Enna, Assessorato all’agricoltura e foreste della Regione Sicilia a Regione Sicilia proti Domenico Valvo. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Consiglio di Giustizia amministrativa per la Regione siciliana - Itálie. # Zemědělství - Nařízení (EHS) č. 2328/91 a (ES) č. 950/97 - Články 17 a 18 - Vyrovnávací příspěvek pro oblasti s trvalým přírodním znevýhodněním - Zemědělci pobírající důchod na základě služebního stáří - Nárok na vyrovnávací příspěvek - Meze. # Věc C-78/07.

text:
      Věc C-78/07
      Ispettorato Provinciale dell’Agricoltura di Enna a další
      v.
      Domenico Valvo
      [žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Consiglio di Giustizia amministrativa per la Regione siciliana (Itálie)]
      „Zemědělství – Nařízení (EHS) č. 2328/91 a (ES) č. 950/97 – Články 17 a 18 – Vyrovnávací příspěvek pro oblasti s trvalým přírodním znevýhodněním – Zemědělci pobírající důchod na základě služebního stáří – Nárok na vyrovnávací příspěvek – Meze“
      Shrnutí rozsudku
      Zemědělství – Společná zemědělská politika – Strukturální reforma – Zlepšení účinnosti zemědělských struktur
      (Nařízení Rady č. 950/97, články 17 a 18)
      Články 17 a 18 nařízení č. 950/97 o zlepšení účinnosti zemědělských struktur udělují členským státům možnost přiznat vyrovnávací
         příspěvek zemědělci, který splňuje podmínky uvedené v těchto dvou článcích. Nebrání však tomu, aby členský stát vyloučil vyplacení
         takového příspěvku v případě, že uvedený zemědělec pobírá důchod, konkrétně důchod na základě služebního stáří.

      (viz bod 23 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (sedmého senátu)
      13. března 2008 (*)

      „Zemědělství – Nařízení (EHS) č. 2328/91 a (ES) č. 950/97 – Články 17 a 18 – Vyrovnávací příspěvek pro oblasti s trvalým přírodním znevýhodněním – Zemědělci pobírající důchod na základě služebního stáří – Nárok na vyrovnávací příspěvek – Meze“
      Ve věci C‑78/07,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Consiglio di Giustizia amministrativa per la Regione siciliana (Itálie) ze dne 18. května 2006, došlým
         Soudnímu dvoru dne 13. února 2007, v řízení

      Ispettorato Provinciale dell’Agricoltura di Enna,
      Assessorato all’agricoltura e foreste della Regione Sicilia,
      Regione Sicilia
      proti
      Domenicu Valvovi,
      SOUDNÍ DVŮR (sedmý senát),
      ve složení U. Lõhmus, předseda senátu, P. Lindh (zpravodajka) a A. Arabadžev, soudci,
      generální advokát: Y. Bot,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za italskou vládu I. M. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s G. Aiellem, avvocato dello Stato,
      –        za Komisi Evropských společenství C. Cattabriga, jako zmocněnkyní,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 17 a 18 nařízení Rady (ES) č. 950/97 ze dne 20. května 1997
         o zlepšení účinnosti zemědělských struktur (Úř. věst. L 142, s. 1).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi D. Valvem a Ispettorato Provinciale dell’Agricoltura di Enna (zemědělská inspekční
         služba provincie Enna), Assessorato all’agricoltura e foreste della Regione Sicilia (regionální ministerstvo zemědělství a lesů
         regionu Sicílie), jakož i Regione Sicilia, ve věci zamítnutí uvedenou inspekční službou žádostí D. Valva o přiznání vyrovnávacího
         příspěvku pro roky 1996 až 1998.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        V průběhu let 1996 až 1998 bylo vyplácení vyrovnávacího příspěvku ve znevýhodněných zemědělských oblastech upraveno nejprve
         nařízením Rady (EHS) č. 2328/91 ze dne 15. července 1991 o zlepšení účinnosti zemědělských struktur (Úř. věst. L 218, s. 1),
         ve znění nařízení Rady (ES) č. 3669/93 ze dne 22. prosince 1993 (Úř. věst. L 338, s. 26, dále jen „nařízení č. 2328/91“),
         a poté nařízením č. 950/97, kterým bylo zrušeno a nahrazeno nařízení č. 2328/91.

      4        Články 17 až 19 nařízení č. 950/97, uvedené v jeho hlavě IX, nazvané „Podpory ve prospěch znevýhodněných zemědělských oblastí“, s podtitulem I „Vyrovnávací
         příspěvek“, v podstatě přebírají ustanovení článků 17 a 18 nařízení č. 2328/91. Uvedené články stanoví:

      „Článek 17

      1.      Za účelem zajištění další zemědělské činnosti a s tím souvisejícího zachování minimální úrovně osídlení nebo zachování krajiny
         v určitých znevýhodněných oblastech, jejichž seznam je stanoven na základě řízení podle článku 21, mohou členské státy zavést
         režim podpor určených k povzbuzení zemědělských činností a zlepšení příjmů zemědělců v těchto oblastech.

      Při provádění opatření stanovených uvedeným režimem se zohlední situace a cíle rozvoje vlastní jednotlivým regionům.
      2.      V oblastech uvedených v odstavci 1 mohou členské státy přiznat roční vyrovnávací příspěvek ve prospěch zemědělských činností,
         který se stanoví v závislosti na trvalém přírodním znevýhodnění.

      Článek 18
      1.      Členské státy mohou přiznat vyrovnávací příspěvek zemědělcům, kteří obdělávají nejméně tři hektary využívané zemědělské půdy
         a kteří se zaváží nadále provozovat zemědělskou činnost v souladu s cíli článku 17 nejméně po dobu pěti let od vyplacení prvního
         vyrovnávacího příspěvku. Od tohoto závazku může být osvobozen zemědělec, který ukončí zemědělskou činnost v případě, že je
         zaručeno další užívání dotyčné půdy; zemědělec je osvobozen od tohoto závazku v případě vyšší moci, a zejména v případě vyvlastnění
         nebo výkupu pro veřejnou potřebu; rovněž je od závazku osvobozen zemědělec, který pobírá starobní důchod nebo předčasný starobní
         důchod.

      V italském regionu Mezzogiorno, včetně ostrovů, ve francouzských regionech zámořských departementů a ve španělských, řeckých
         a portugalských regionech je minimální plocha využívané zemědělské půdy stanovena na dva hektary.

      2.      Členské státy mohou stanovit doplňující či omezující podmínky pro udělení vyrovnávacího příspěvku, včetně podmínek ve prospěch
         postupů slučitelných s požadavky na ochranu životního prostředí a zachování krajiny.

      Článek 19
      […]
      3.      Výdaje spojené s vyrovnávacím příspěvkem nezakládají nárok na spolufinancování ze strany [Evropského zemědělského orientačního
         a záručního] fondu, pokud zemědělec pobírá starobní důchod nebo předčasný starobní důchod.

      Přiznání vyrovnávacího příspěvku, který přesahuje meze nebo nesplňuje podmínky stanovené v této hlavě, je zakázáno.
      […]“ (neoficiální překlad)
       Vnitrostátní právní úprava
      5        Ustanovení práva Společenství v oblasti vyrovnávacích příspěvků byla provedena do práva použitelného v regionu Sicílie prostřednictvím
         operačního programu „programma operativo plurifondo“ (POP 2) (Gazzetta ufficiale della Regione Siciliana ze dne 13. ledna 1996, dále jen „operační program“).

      6        Příjemci uvedených příspěvků jsou v operačním programu definováni jako zemědělci, kteří obdělávají nejméně dva hektary využívané
         zemědělské půdy a kteří se zavázali nadále provozovat zemědělskou činnost nejméně po dobu pěti let od předložení první žádosti,
         jakož i od přiznání podpory, a kteří nepobírají starobní důchod nebo předčasný starobní důchod.

      7        Podle operačního programu mohou od závazku pětiletého období uvedeného v předchozím bodě být osvobozeni zemědělci, kteří:

      –        ukončí zemědělskou činnost za podmínky, že je zaručeno pokračování činnosti zemědělského podniku;
      –        ukončí zemědělskou činnost z důvodu vyšší moci, zejména v případě vyvlastnění nebo výkupu pro veřejnou potřebu;
      –        v průběhu závazku pobírají starobní důchod nebo předčasný starobní důchod.
       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      8        Domenico Valvo, bývalý bankovní zaměstnanec, podal ve věku 44 let výpověď ze zaměstnání, aby se mohl věnovat zemědělské činnosti.
         Od své výpovědi pobíral sociální dávku na základě služebního stáří poskytovanou penzijním fondem svého bývalého zaměstnavatele,
         přičemž tento fond je tvořen příspěvky zaměstnanců.

      9        Domenico Valvo požádal o vyrovnávací příspěvek pro roky 1994 až 1998. Obdržel vyrovnávací příspěvek pro roky 1994 a 1995,
         ale pro následující tři roky mu bylo poskytnutí této podpory odmítnuto. Rozhodnutím ze dne 4. června 1999 totiž Ispettorato
         Provinciale dell’Agricoltura di Enna zamítl jeho žádost směřující k přiznání vyrovnávacího příspěvku pro všechny tři roky
         1996 až 1998 s tvrzením, že D. Valvo pobírá předčasný starobní důchod.

      10      Domenico Valvo podal žalobu na neplatnost uvedeného rozhodnutí u Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia, který
         této žalobě vyhověl. Uvedený soud měl za to, že důchod na základě služebního stáří vyplácený D. Valvovi není srovnatelný se
         starobním důchodem či předčasným starobním důchodem a že posledně jmenovaný splňuje veškeré podmínky požadované pro poskytnutí
         vyrovnávacího příspěvku. Ispettorato Provinciale dell’Agricoltura di Enna, Assessorato all’agricoltura e foreste della Regione
         Sicilia a Regione Sicilia podaly proti uvedenému rozsudku v prvním stupni odvolání k předkládajícímu soudu.

      11      Vzhledem k tomu, že Consiglio di Giustizia amministrativa per la Regione siciliana měl pochybnost ohledně výkladu článků 17
         a 18 nařízení č. 950/97, rozhodl se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

      „Může být vyrovnávací příspěvek vyloučen u zemědělce, který pobírá důchod, konkrétně důchod na základě služebního stáří?“

       K předběžné otázce
       Úvodní poznámka
      12      Skutkové okolnosti sporu v původním řízení jsou upraveny pro první část dotčeného období nařízením č. 950/97 a pro druhou část dotčeného období nařízením č. 2328/91. Avšak vzhledem k tomu, že relevantní ustanovení těchto dvou nařízení jsou v podstatě totožná, a v rozsahu, v jakém předkládající
         soud, italská vláda, jakož i Komise Evropských společenství odkazují jen na nařízení č. 950/97, postačí odpovědět na položenou otázku na pouze základě ustanovení posledně uvedeného nařízení.

       Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      13      Italská vláda a Komise mají obě za to, že nařízení č. 950/97 uděluje členským státům možnost vyplácet vyrovnávací příspěvek zemědělci, který krom toho pobírá starobní důchod či jinou
         sociální dávku.

      14      Italská vláda nicméně tvrdí, že v případě, že dotčený členský stát zvolil nepřiznat vyrovnávací příspěvek, jestliže zemědělec
         pobírá starobní důchod nebo předčasný starobní důchod, je vyplacení uvedeného příspěvku vyloučeno, pokud zemědělec pobírá
         důchod, konkrétně důchod na základě služebního stáří. Komise má za to, že uvedené nařízení nebrání tomu, aby členský stát
         přiznal vyrovnávací příspěvek zemědělci, který při výkonu své činnosti pobírá zároveň důchod, včetně důchodu na základě služebního
         stáří.

       Odpověď Soudního dvora
      15      Na základě článku 17 nařízení č. 950/97 mohou členské státy zavést režim podpor, ve formě vyrovnávacího příspěvku, určený k povzbuzení zemědělských činností a zlepšení
         příjmů zemědělců v určitých znevýhodněných oblastech.

      16      Článek 18 odst. 1 uvedeného nařízení stanoví, že členské státy mohou přiznat tento vyrovnávací příspěvek zemědělcům, kteří
         splňují dvě podmínky, tedy jednak obdělávají minimální plochu využívané zemědělské půdy, což jsou dva hektary v italském regionu
         Mezzogiorno, včetně ostrovů, a jednak se zaváží nadále provozovat zemědělskou činnost v souladu s cíli článku 17 téhož nařízení
         nejméně po dobu pěti let.

      17      Ze samotného znění článků 17 a 18, zejména z opakovaného použití slovesa „moci“, vyplývá, že členské státy mají možnost přiznat
         vyrovnávací příspěvek zemědělcům, kteří splňují podmínky stanovené uvedenými články. Krom toho čl. 18 odst. 2 nařízení č. 950/97 výslovně povoluje členským státům stanovit doplňující či omezující podmínky pro přiznání daného příspěvku. Zákonodárce Společenství
         tedy v této oblasti přiznal posledně uvedeným možnost uvážení (viz rozsudek ze dne 22. října 1998, Jokela a Pitkäranta, C‑9/97 a C‑118/97, Recueil, s. I‑6267, body 36 a 37).

      18      Mimoto čl. 18 odst. 1 první pododstavec a čl. 19 odst. 3 první pododstavec nařízení č. 950/97 obsahují zvláštní ustanovení týkající se pobírání starobního či předčasného starobního důchodu zemědělcem. Jestliže zemědělec
         pobírá takový důchod, je osvobozen od svého závazku provozovat zemědělskou činnost po dobu pěti let. Nadto pak není možné
         jakékoli spolufinancování vyrovnávacího příspěvku ze strany Společenství.

      19      Uvedená ustanovení se nevztahují na možnost členských států přiznat vyrovnávací příspěvek, jestliže zemědělec pobírá starobní
         či předčasný starobní důchod, ale pouze na důsledky takového pobírání jak pro zemědělce, tak pro Evropské společenství.

      20      Z toho vyplývá, že členské státy mají možnost přiznat, nebo nepřiznat vyrovnávací příspěvek v případě, že zemědělec pobírá
         starobní nebo předčasný starobní důchod. Tato úvaha platí rovněž, jestliže tento zemědělec pobírá jiné sociální dávky, jako
         je důchod na základě služebního stáří, které nejsou předmětem konkrétního režimu v nařízení č. 950/97, a podléhají tedy režimu uvedenému v článcích 17 a 18 uvedeného nařízení. V důsledku toho v případě, že zemědělec pobírá
         jiný druh dávek, jako je důchod na základě služebního stáří, mají členské státy i nadále možnost přiznat, nebo nepřiznat mu
         vyrovnávací příspěvek.

      21      Z vnitrostátní právní úpravy, jak byla předložena Soudnímu dvoru, vyplývá, že vyrovnávací příspěvek není přiznán, pokud zemědělec
         pobírá starobní nebo předčasný starobní důchod. Naproti tomu se nezdá, že se toto vyloučení vztahuje na případ, kdy zemědělec
         pobírá důchod na základě služebního stáří, jako ve věci v původním řízení.

      22      Soudnímu dvoru nicméně nepřísluší rozhodovat o působnosti vnitrostátních ustanovení, neboť tento úkol přísluší předkládajícímu
         soudu. Posledně uvedený tedy bude muset přezkoumat, zda vnitrostátní zákonodárce, který využil možnosti přiznat vyrovnávací
         příspěvek zemědělcům, kteří splňují podmínky připomenuté v bodě 16 tohoto rozsudku, a možnosti stanovit doplňující podmínky
         pro vyplácení takového příspěvku, vyloučil jeho přiznání nejen v případě pobírání starobního nebo předčasného starobního důchodu,
         ale rovněž v případě pobírání důchodu na základě služebního stáří.

      23      S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že články 17 a 18 nařízení č. 950/97 udělují členským státům možnost přiznat vyrovnávací příspěvek zemědělci, který splňuje podmínky uvedené v těchto dvou článcích.
         Nebrání však tomu, aby členský stát vyloučil vyplacení takového příspěvku v případě, že uvedený zemědělec pobírá důchod, konkrétně
         důchod na základě služebního stáří.

       K nákladům řízení
      24      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (sedmý senát) rozhodl takto:
      Články 17 a 18 nařízení Rady (ES) č. 950/97 ze dne 20. května 1997 o zlepšení účinnosti zemědělských struktur udělují členským
            státům možnost přiznat vyrovnávací příspěvek zemědělci, který splňuje podmínky uvedené v těchto dvou článcích. Nebrání však
            tomu, aby členský stát vyloučil vyplacení takového příspěvku v případě, že uvedený zemědělec pobírá důchod, konkrétně důchod
            na základě služebního stáří.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: italština.