title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 3. června 2010. # Regionalna Mitnicheska Direktsia - Plovdiv proti Petar Dimitrov Kalinchev. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Varhoven administrativen sad - Bulharsko. # Spotřební daně - Zdanění ojetých motorových vozidel - Uložení vyšší daně při dovozu ojetých motorových vozidel, než činí daň u vozidel, která jsou v tuzemsku již v oběhu - Zdanění v závislosti na roku výroby a počtu najetých kilometrů uvedených na tachometru vozidel - Pojem ‚podobné domácí výrobky‘. # Věc C-2/09.

text:
      Věc C-2/09
      Direktor na Agentsia „Mitnitsi“, dříve Regionalna Mitničeska Direkcia – Plovdiv
      v.
      Petar Dimitrov Kalinčev
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Varhoven administrativen sad)
      „Spotřební daně – Zdanění ojetých motorových vozidel – Uložení vyšší daně při dovozu ojetých motorových vozidel, než činí daň u vozidel, která jsou v tuzemsku již v oběhu – Zdanění v závislosti na roku výroby a počtu najetých kilometrů uvedených na tachometru vozidel – Pojem ‚podobné domácí výrobky‘“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Daňová ustanovení – Vnitrostátní zdanění – Spotřební daň z ojetých motorových vozidel při jejich dovozu do tuzemska
      (Směrnice Rady 92/12, čl. 3 odst. 3 první pododstavec)
      2.        Daňová ustanovení – Vnitrostátní zdanění – Zákaz diskriminace mezi dovezenými výrobky a podobnými domácími výrobky – Podobné
            výrobky
      (Článek 110 první pododstavec SFEU
      3.        Daňová ustanovení – Vnitrostátní zdanění – Režim spotřební daně použitelný na ojetá motorová vozidla
      (Článek 110 první pododstavec SFEU
      1.        Ustanovení čl. 3 odst. 3 prvního pododstavce směrnice 92/12 o obecné úpravě, držení, pohybu a sledování výrobků podléhajících
         spotřební dani se nepoužije na vnitrostátní právní předpisy upravující spotřební daň z motorových vozidel a nemůže tedy bránit
         tomu, aby členský stát zavedl režim spotřební daně pro ojetá motorová vozidla při jejich vstupu na území členského státu,
         jež je spotřební daní, která není přímo vybírána při dalším prodeji motorových vozidel, která se již nacházejí na území tohoto
         členského státu, a z nichž byla taková spotřební daň zaplacena již při prvním vstupu na území členského státu, za předpokladu,
         že takový režim nepovede k formalitám při přechodu hranice v rámci obchodu mezi členskými státy.

      V tomto ohledu je věcí vnitrostátního soudu ověřit, zda celá právní úprava, o kterou se jedná v původním řízení, může být
         vykládána v tom smyslu, že povinnost podat přiznání při dovozu vozidla do tuzemska je spojena nikoli s přechodem hranice,
         ale spíše s pozdějším určením částky spotřební daně v okamžiku vzniku povinnosti tuto daň odvést. Pokud by totiž přiznání
         muselo být podáno z důvodu pořízení vozidla uvnitř Společenství, a tím tedy při přechodu hranice, byla by tato formalita nicméně
         spojena nikoli s tímto „přechodem“ ve smyslu čl. 3 odst. 3 prvního pododstavce směrnice 92/12, nýbrž s povinností odvést spotřební
         daň. Vzhledem k tomu, že cílem uvedeného přiznání je zajistit zaplacení dluhu odpovídajícího spotřební dani, byla by totiž
         v tomto případě takováto formalita spojena se skutečností, při které vzniká tato daňová povinnost.

      (viz body 27–28, výrok 1)
      2.        Článek 110 první pododstavec SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že ojetá motorová vozidla dovážená do určitého členského
         státu musí být považována za výrobky podobné ojetým motorovým vozidlům, která již byla na území tohoto státu registrována
         a která byla bez ohledu na jejich původ dovezena na území uvedeného státu jako nová vozidla.

      (viz bod 33, výrok 2)
      3.        Článek 110 první pododstavec SFEU brání odlišnému režimu spotřební daně uplatňovanému členským státem na motorová vozidla,
         pokud tento režim zatěžuje ojetá motorová vozidla dovážená z jiných členských států odlišně od ojetých motorových vozidel
         již registrovaných na území tohoto státu, která byla dovezena na jeho území jakožto nová vozidla.

      Konkrétně pak režim spotřební daně, který nezohledňuje při výpočtu spotřební daně u ojetých motorových vozidel dovážených
         z jiných členských států rok výroby ani stav najetých kilometrů těchto vozidel ke dni jejich dovozu do tuzemska, který však
         stanoví, že základ daně a sazba spotřební daně jsou vypočítávány výlučně v závislosti na výkonu motoru, jenž je pevně stanovenou
         charakteristickou vlastností vozidla, nezávisející na skutečné míře jeho opotřebení, zatímco zdanění ojetých motorových vozidel
         podléhá odlišným pravidlům než zdanění nových motorových vozidel, neumožňuje neutrální výpočet spotřební daně z dovážených
         ojetých motorových vozidel. Zohledníme-li skutečnost, že podle uvedeného daňového režimu zatěžuje spotřební daň dovezené zboží
         pouze jednou, je výpočet spotřební daně u nových motorových vozidel trvale příznivější než u ojetých motorových vozidel. Protože
         jsou ojetá motorová vozidla, která jsou již na území členského státu v provozu, tedy vozidla, která byla dovezena jakožto
         nová vozidla, zdaněna v okamžiku jejich vstupu na území jako nová vozidla, je relativně dražší dovézt ojeté motorové vozidlo
         z jiného členského státu než koupit na území členského státu vozidlo stejného druhu, se stejným výkonem motoru a počtem najetých
         kilometrů, tedy vozidlo se stejným opotřebením, což může mít dopad na rozhodování spotřebitelů.

      (viz body 43–47, výrok 3)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      3. června 2010(*)

      „Spotřební daně – Zdanění ojetých motorových vozidel – Uložení vyšší daně při dovozu ojetých motorových vozidel, než činí daň u vozidel, která jsou v tuzemsku již v oběhu – Zdanění v závislosti na roku výroby a počtu najetých kilometrů uvedených na tachometru vozidel – Pojem ‚podobné domácí výrobky‘“
      Ve věci C‑2/09,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Varhoven administrativen
         sad (Bulharsko) ze dne 13. listopadu 2008, došlým Soudnímu dvoru dne 6. ledna 2009, v řízení

      Regionalna Mitničeska Direkcia – Plovdiv
      proti
      Petarovi Dimitrovovi Kalinčevovi,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení A. Tizzano, předseda senátu, a A. Borg Barthet, M. Ilešič (zpravodaj), M. Safjan, a M. Berger, soudci,
      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: N. Nančev, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 10. února 2010,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za P. D. Kalinčeva M. Ekimdžievem, jako advokátem,
      –        za bulharskou vládu A. Ananievem a T. Ivanovem, jako zmocněnci,
      –        za Komisi Evropských společenství D. Triantafyllou a S. Petrovou, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 25 ES, čl. 90 prvního pododstavce ES, jakož i čl. 3 odst. 3
         směrnice Rady 92/12/EHS ze dne 25. února 1992 o obecné úpravě, držení, pohybu a sledování výrobků podléhajících spotřební
         dani (Úř. věst. L 76, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 179).

      2        Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi P. D. Kalinčevem a Regionalna Mitničeska Direktsia – Plovdiv (regionální celní
         ředitelství v Plovdivu), která mu zamítla přiznat snížení spotřební daně uložené při dovozu jeho vozidla.

       Právní rámec
       Právní úprava Unie
      3        Článek 3 odst. 1 a 3 směrnice 92/12 stanoví:

      „1.      Tato směrnice se na úrovni Společenství vztahuje na následující výrobky, jak je vymezují příslušné směrnice:
      –        minerální oleje,
      –        alkohol a alkoholické nápoje,
      –        tabákové výrobky.
      –        [...]
      3.      Členské státy si podrží právo na zavedení nebo zachování daní vyměřovaných z jiných výrobků, než jsou uvedeny v odstavci 1,
         avšak za předpokladu, že tyto daně nepovedou k formalitám při přechodu hranice v rámci obchodu mezi členskými státy.

      S výhradou téhož odstavce si členské státy rovněž podrží právo vybírat daně z poskytování služeb, které nemají povahu daní
         z obratu, včetně daní z výrobků podléhajících spotřební dani.“

       Vnitrostátní právní úprava
      4        Podle § 2 zákona o spotřebních daních a daňových skladech (Zakon za aktsizite i danačnite skladove, DV č. 91, ze dne 15. listopadu
         2005), ve znění zákona (DV č. 6, ze dne 23. ledna 2009, dále jen „ZADS“), podléhají spotřební dani alkohol a alkoholické nápoje,
         tabákové výrobky, energie a elektrický proud, jakož i motorová vozidla.

      5        Ustanovení § 4 bodu 16 ZADS stanoví:

      „Novým motorovým vozidlem se rozumí motorové vozidlo, u něhož je v okamžiku dovozu, jenž odpovídá okamžiku podání přiznání
         podle § 76d celnímu orgánu, splněna jedna z následujících podmínek:

      a)      ode dne jeho první registrace (včetně zahraničí) neuplynulo více než šest měsíců, nebo
      b)       nemá najeto více než 6 000 km.“
      6        Podle § 18 ZADS jsou „motorová vozidla“ definována jako nová nebo ojetá „osobní motorová vozidla“, „kombinovaná motorová vozidla“
         a „závodní vozidla“, která mohou přepravovat až 9 osob včetně řidiče, mají výkon motoru vyšší než 120 kW podle norem DIN,
         nebo 126 kW podle norem SAE, a jsou zařazená pod číslo 8703 kombinované nomenklatury.

      7        Ustanovení § 19 ZADS stanoví následující:

      „1)      Výrobky ve smyslu § 2 podléhají spotřební dani, pokud nejsou v režimu podmíněného osvobození od spotřební daně:
      1.1. při jejich výrobě v tuzemsku;
      1.2.      při jejich vstupu z území jiného členského státu do tuzemska;
      1.3. při jejich dovozu do tuzemska.“
      2)      „Dovozem výrobků podléhajících spotřební dani“ se rozumí vstup zboží podléhajícího spotřební dani, které není zbožím Společenství,
         do tuzemska, jakož i vstup zboží Společenství podléhajícího spotřební dani do tuzemska ze třetích území, která jsou součástí celního
         území Společenství.

      3)      Podléhá-li zboží při svém vstupu do tuzemska celnímu režimu, považuje se dovoz nezávisle na odstavci 2 za uskutečněný, pokud
         bylo zboží propuštěno do volného oběhu“.

      8        Podle § 30 ZADS je základ daně pro motorová vozidla následující:

      „1)      u ojetých motorových vozidel – počet kilowatt, který udává výkon motoru;
      2)      u nových motorových vozidel – počet kilowatt, který udává výkon motoru, v rozsahu, v němž překračuje 120 kW podle norem DIN,
         nebo 126 kW podle norem SAE.“

      9        Ustanovení § 40 ZADS stanoví:

      „1)      Pro ojetá motorová vozidla platí následující sazba spotřební daně:
      1.      u motorových vozidel s výkonem motoru vyšším než 120 kW a nižším než 150 kW včetně podle norem DIN – 35 BGN za 1 kW;
      2.      u motorových vozidel s výkonem motoru vyšším než 150 kW podle norem DIN – 60 BGN za 1 kW;
      3.      u motorových vozidel s výkonem motoru od 126 kW do 157,5 kW podle norem SAE – 33,33 BGN za 1 kW;
      4.      u motorových vozidel s výkonem motoru vyšším než 157,5 kW podle norem SAE – 57,14 BGN za 1 kW.
      2)      sazba spotřební daně je u nových motorových vozidel následující:
      1.      700 BGN + 90 BGN za každý 1 kW, který překračuje 120 kW podle norem DIN;
      2.      700 BGN + 85,71 BGN za každý 1 kW, který překračuje 126 kW podle norem SAE.“
      10      Ustanovení § 76d ZADS stanoví:

      „1)      Kdo dováží výrobky podléhající spotřební dani ve smyslu § 2 odst. 5 z území jiného členského státu do tuzemska, je povinen
         podat přiznání podle vzoru, který je stanoven v prováděcích předpisech k tomuto zákonu.

      2)      Přiznání podle prvního odstavce je nutno podat do 14 dnů po vstupu zboží u celního orgánu, který je příslušný podle trvalého
         bydliště nebo sídla příslušné osoby. Přiznání musí být podáno před první registrací motorového vozidla v Bulharské republice.

      3)      Celní orgány mohou vyžadovat, aby bylo zboží předloženo spolu s přiznáním uvedeným ve druhém odstavci.
      4)      Na základě podaného přiznání stanoví příslušný celní orgán částku dlužné spotřební daně a sdělí ji dotyčné osobě.“
      11      Ustanovení § 72a prováděcího nařízení k ZADS přijatého ministrem financí (DV č. 42 ze dne 23. května 2006) stanoví:

      „1)      V případě uvedeném v § 76d zákona musí být přiznání ke spotřební dani podle vzoru stanoveného v příloze č. 13a podáno ve lhůtě
         14 dnů po vstupu zboží do tuzemska a před první registrací motorového vozidla v Bulharské republice.

      2)      Z údajů obsažených v přiznání ke spotřební dani a v předložených dokumentech vyměří celní orgány v celním prohlášení částku
         spotřební daně. Druhý výtisk přiznání uvedeného v odstavci 1 je informací ve smyslu § 44 odst. 1 bodu 5 zákona.“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      12      Dne 13. února 2007 koupil žalobce ve Francii vozidlo značky BMW, řada 530 D, o výkonu 140 kW, které bylo poprvé zaregistrováno
         dne 6. ledna 1999 a jehož stav tachometru uváděl 160 000 km najetých kilometrů.

      13      V únoru 2007 dovezl toto vozidlo na území Bulharska a dne 21. února 2007 jej dovezl k registraci u bulharského orgánu kontroly
         motorových vozidel.

      14      Dne 19. června 2007 podal žalobce v souladu s § 76d ZADS přiznání, které musí být podáno při vstupu zboží podléhajícího spotřební
         dani ve smyslu § 2 odst. 5 ZADS z území jiného členského státu do tuzemska. V době podání tohoto přiznání měl žalobce povinnost
         odvést spotřební daň ve výši 4 900 BGN, která byla vypočítána podle pravidel uvedených v § 40 odst. 1 bodu 1 ZADS.

      15      Dopisem ze dne 29. června 2007 podal žalobce námitku proti takto vypočítané částce spotřební daně a uvedl, že tuto je nutno
         snížit o 2 400 BGN, protože uvedená částka je podle jeho názoru diskriminační a porušuje článek 90 ES.

      16      Rozhodnutím ředitele celního úřadu Plovdiv, které bylo potvrzeno ředitelem Regionalna Mitničeska Direktsia – Plovdiv, bylo
         žalobci odmítnuto snížení spotřební daně z jeho vozidla. Bylo potvrzeno, že dlužná spotřební daň činí 4 900 BGN, přičemž tato
         částka byla vypočtena podle pravidel uvedených v § 40 odst. 1 bodu 1 ZADS.

      17      Správní akt celní správy byl napaden u Administrativen sad – Plovdiv (správní soudu Plovdiv), který jej rozsudkem zrušil v rozsahu
         rozdílu mezi částkou 2 500 BGN a celkovou požadovanou částkou 4 900 BGN, a vyhověl tedy námitce žalobce ohledně diskriminačního
         charakteru částky 2 400 BGN.

      18      Podle názoru Administrativen sad je spotřební daň stanovená podle § 40 odst. 1 bodu 1 ZADS při vstupu ojetého osobního motorového
         vozidla na území Bulharska diskriminační a v rozporu s čl. 90 prvním pododstavcem ES. Podle tohoto soudu odpovídá diskriminační
         částka spotřební daně částce, která přesahuje výši spotřební daně, jež je ukládána při vstupu nového vozu o výkonu 140 kw
         na území Bulharska, přičemž tato částka tehdy činila pouze 2 500 BGN.

      19      Proti tomuto rozhodnutí podala Regionalna Mitničeska Direktsia – Plovdiv kasační opravný prostředek k Varhoven administrativen
         sad, který je soudem nejvyššího stupně.

      20      Za těchto podmínek se Varhoven administrativen sad rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné
         otázky:

      „1.      Dovoluje čl. 3 odst. 3 směrnice [92/12] členským státům přijmout úpravu spotřební daně z ojetých motorových vozidel ukládané
         při vstupu těchto vozidel na území příslušného členského státu, jestliže tato daň nemusí být přímo zaplacena při dalším prodeji
         motorových vozidel, která se již nacházejí na území tohoto členského státu a z nichž byla při prvním vstupu na území tohoto
         členského státu spotřební daň zaplacena?

      2.      Je třeba pojem „podobné domácí výrobky“ z hlediska ustanovení článku 90 prvního pododstavce ES vykládat:
      a)      v tom smyslu, že pocházejí z členského státu, který stanovil určité tuzemské zdanění, nebo
      b)      v tom smyslu, že se nezávisle na svém původu již nacházejí na území tohoto členského státu?
      3.      Je třeba články 25 ES a čl. 90 první pododstavec ES, s přihlédnutím k odpovědím na obě výše uvedené otázky, chápat tak, že
         zakazují systém spotřební daně z motorových vozidel odstupňované podle roku výroby a počtu ujetých kilometrů vozidla, který
         Bulharská republika zavedla ustanoveními § 30 a § 40 [ZADS]?“

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      21      Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 3 odst. 3 směrnice 92/12 brání takové vnitrostátní právní úpravě,
         jaká je obsažená v § 30 a § 40 ZADS, která stanoví základ spotřební daně a její sazbu pro ojetá motorová vozidla při jejich
         vstupu na území členského státu, ačkoli se při dalším prodeji motorových vozidel, která se již nacházejí na území tohoto státu
         a z nichž byla taková spotřební daň zaplacena při jejich prvním vstupu na uvedené území, spotřební daň nevybírá.

      22      Úvodem je třeba uvést, že v čl. 3 odst. 1 směrnice 92/12 je vymezena působnost této směrnice odkazem na tři taxativně vyjmenované
         skupiny výrobků, jež odpovídají, jak vyplývá z třetího bodu odůvodnění uvedené směrnice, zboží podléhajícímu spotřební dani
         „ve všech členských státech“. Tento výčet nezahrnuje motorová vozidla, jež jsou tedy vyloučena z použití této směrnice (rozsudek
         ze dne 26. dubna 2007, Alevizos, C‑392/05, Sb. rozh. s. I‑3505, bod 36).

      23      Pokud jde dále o výrobky, které nejsou uvedeny v čl. 3 odst. 1 směrnice 92/12, je členským státům v souladu s prvním pododstavcem
         odstavce 3 tohoto článku ponecháno právo na zavedení nebo zachování daní vyměřovaných z těchto výrobků za předpokladu, že
         tyto daně nepovedou k formalitám při přechodu hranice v rámci obchodu mezi členskými státy (rozsudek ze dne 5. července 2007,
         Fendt Italiana, C‑145/06 a C‑146/06, Sb. rozh. s. I‑5869, bod 44).

      24      Bulharská vláda ve svém písemném vyjádření uvedla, že jedinou formalitou v souvislosti se zdaněním vozidel dovezených na bulharské
         území z jiných členských států je formalita uvedená v § 76d ZADS, především pak povinnost každé osoby, která dováží výrobky
         podléhající spotřební dani z jiného členského státu do tuzemska, podat přiznání podle ustanovení dotyčného zákona.

      25      V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že čl. 3 odst. 3 první pododstavec směrnice 92/12 by mohl být v projednávaném případě použitelný
         pouze tehdy, pokud by povinnost podat přiznání byla považována za „formalitu při přechodu hranice“, která vede k výběru spotřební
         daně (rozsudek ze dne 18. ledna 2007 Brzeziński, C‑313/05, Sb. rozh. s. I‑513, bod 45).

      26      Bulharská vláda se domnívá, že uvedená formalita nesouvisí s přechodem hranice, ale spíše s konečným stanovením částky spotřební
         daně v době vzniku povinnosti tuto daň odvést.

      27      V tomto ohledu je věcí předkládajícího soudu ověřit, zda celá právní úprava, o kterou se jedná v původním řízení, může být
         vykládána v tom smyslu, který jí dává bulharská vláda. Pokud by totiž přiznání muselo být podáno z důvodu pořízení vozidla
         uvnitř Společenství, a tím tedy při přechodu hranice, byla by tato formalita spojena nikoli s tímto „přechodem“ ve smyslu
         čl. 3 odst. 3 prvního pododstavce směrnice 92/12, nýbrž s povinností odvést spotřební daň. Vzhledem k tomu, že cílem uvedeného
         přiznání je zajistit zaplacení dluhu odpovídajícího spotřební dani, byla by totiž v takovém případě takováto formalita spojena
         se skutečností zakládající tuto daňovou povinnost (výše uvedený rozsudek Brzeziński, body 47 a 48).

      28      Z výše uvedených úvah vyplývá, že na první otázku je třeba odpovědět tak, že se čl. 3 odst. 3 první pododstavec směrnice 92/12
         nepoužije v takové věci, jaká je předmětem původního řízení, a nemůže tedy bránit tomu, aby členský stát zavedl režim spotřební
         daně pro ojetá motorová vozidla při jejich vstupu na území členského státu, jež je spotřební daní, která není přímo vybírána
         při dalším prodeji motorových vozidel, která se již nacházejí na území tohoto členského státu, a z nichž byla taková spotřební
         daň zaplacena již při prvním vstupu na území členského státu, za předpokladu, že taková úprava nepovede k formalitám při přechodu
         hranice v rámci obchodu mezi členskými státy.

       Ke druhé otázce
      29      Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda první pododstavec článku 110 SFEU musí být vykládán tak, že ojetá motorová
         vozidla dovážená do Bulharska musí být považována za výrobky podobné ojetým motorovým vozidlům, která byla bez ohledu na jejich
         původ dovezena na území tohoto státu jakožto nová vozidla, jelikož v uvedeném státě neexistuje tuzemská výroba automobilů.

      30      V této souvislosti z ustálené judikatury zaprvé vyplývá, že článek 110 SFEU zakazuje podrobovat výrobky z jiných členských
         států vyššímu vnitrostátnímu zdanění, než jakému jsou podrobeny podobné výrobky domácí, anebo vnitrostátnímu zdanění, které
         by poskytovalo nepřímou ochranu jiným výrobkům (rozsudek ze dne 11. prosince 1990, Komise v. Dánsko, C‑47/88, Recueil, s. I‑4509,
         bod 8).

      31      Zadruhé v oblasti zdanění dovezených ojetých motorových vozidel je cílem článku 110 SFEU zaručit naprostou neutralitu vnitrostátního
         zdanění z hlediska hospodářské soutěže mezi výrobky, které se již na vnitrostátním trhu nacházejí, a výrobky dovezenými (viz
         výše uvedený rozsudek ze dne 17. července 2008, Krawczyński, C‑426/07, Sb. rozh. s. I‑6021, bod 31).

      32      Zatřetí je třeba připomenout, že tuzemská výroba motorových vozidel v Bulharsku není podmínkou pro konstatování existence
         trhu s ojetými vozidly v tomto členském státě. Výrobek se totiž stává tuzemským, pokud byl dovezen a uveden na trh. Dovezená
         ojetá motorová vozidla a vozidla zakoupená na místě představují podobné nebo konkurenční výrobky. Článek 110 SFEU se tedy
         použije na registrační daň, která se ukládá při dovozu ojetých motorových vozidel (viz výše uvedený rozsudek Komise v. Dánsko,
         bod 17).

      33       Na druhou otázku je proto třeba odpovědět tak, že článek 110 první pododstavec SFEU musí vykládán v tom smyslu, že ojetá
         motorová vozidla dovážená do Bulharska musí být považována za výrobky podobné ojetým motorovým vozidlům, která již byla na
         území tohoto státu registrována a která byla bez ohledu na jejich původ dovezena na území uvedeného státu jako nová vozidla.

       Ke třetí otázce
      34      Je třeba uvést, že § 30 a § 40 ZADS ve věci v původním řízení upravují výpočet jednotného základu spotřební daně pro nová
         i ojetá motorová vozidla, jakož i sazbu uvedené daně v závislosti na výkonu motoru těchto vozidel. Kritériem pro rozlišení
         nových motorových vozidel od ojetých je podle § 4 bodu 16 ZADS doba, která uplynula ode dne jejich první registrace (i v zahraničí)
         a počet ujetých kilometrů na tachometru. Za nová se považují ta vozidla, která v době jejich dovozu na bulharské území nebyla
         v provozu déle než šest měsíců ode dne jejich první registrace, bez ohledu na jejich původ, nebo ta, jež nemají najeto více
         než 6 000 km.

      35       Otázku položenou předkládajícím soudem je proto třeba chápat tak, že její podstatou je, zda článek 30 a čl. 110 první pododstavec
         SFEU brání právní úpravě spotřební daně z motorových vozidel odstupňované podle roku výroby a počtu ujetých kilometrů vozidla,
         pokud tato úprava zatěžuje ojetá motorová vozidla dovážená z jiných členských států odlišně od ojetých motorových vozidel,
         která již byla na území tohoto státu registrována a která byla na jeho území dovezena jakožto nová vozidla.

      36      Úvodem je třeba zdůraznit, že taková spotřební daň, jako je daň zavedená vnitrostátní právní úpravou, o kterou jde v původním
         řízení, spadá do obecného systému vnitrostátních poplatků ze zboží, a musí tedy být přezkoumána pouze s ohledem na článek
         110 SFEU (výše uvedený rozsudek Krawczyński, bod 29).

      37      Je přitom třeba připomenout, že Soudní dvůr rozhodl, že článek 110 SFEU představuje doplněk k ustanovením, která se týkají
         zrušení cel a poplatků s rovnocenným účinkem. Cílem tohoto ustanovení je zajištění volného pohybu zboží mezi členskými státy
         za normálních podmínek hospodářské soutěže vyloučením jakékoliv formy ochrany, která by mohla vyplývat z použití diskriminačního
         vnitrostátního zdanění výrobků, které pocházejí z jiných členských států (výše uvedené rozsudky Brzeziński, bod 27, a Krawczyński,
         bod 30).

      38      Systém zdaňování je ostatně možno považovat za slučitelný s článkem 110 SFEU jen tehdy, jestliže je prokázáno, že funguje
         tak, že je v každém případě vyloučeno, aby byly dovážené výrobky zdaňovány více než tuzemské výrobky, a že tedy v žádném případě
         nemá diskriminační účinky (výše uvedený rozsudek Brzeziński, bod 40; usnesení ze dne 10. prosince 2007, Kawala, C‑134/07,
         Sb. rozh. s. I‑10703, bod 29, a výše uvedený rozsudek Krawczyński, bod 32).

      39      Pokud je daň, jíž je zatížen dovezený výrobek, a daň, jíž je zatížen podobný domácí výrobek, počítána odlišným způsobem a podle
         odlišných pravidel, která vedou, třeba jen v některých případech, k vyššímu zdanění dovezeného výrobku, jedná se podle ustálené
         judikatury o porušení čl. 110 prvního pododstavce SFEU. (rozsudky ze dne 22. února 2001, Gomes Valente, C‑393/98, Recueil,
         s. I‑1327, bod 21; ze dne 29. dubna 2004, Weigel, C‑387/01, Recueil, s. I‑4981, bod 67; výše uvedený rozsudek Brzeziński,
         bod 29; a rozsudek ze dne 20. září 2007, Komise v. Řecko, C‑74/06, Sb. rozh. s. I‑7585, bod 25). V této souvislosti je třeba
         připomenout, že pro účely použití článku 110 SFEU, je třeba vzít v úvahu nejen sazbu vnitrostátního zdanění, jemuž jsou přímo
         nebo nepřímo podrobeny tuzemské výrobky a výrobky dovezené, nýbrž rovněž základ uvedené daně (viz rozsudek ze dne 22. března
         1977, Iannelli & Volpi, 74/76, Recueil, s. 557, bod 21, a výše uvedený rozsudek Komise v. Dánsko, bod 18).

      40      V důsledku toho je třeba ověřit, zda spotřební daň, o níž se jedná ve sporu v původním řízení, zatěžuje ojeté motorové vozidlo
         dovezené do Bulharska stejně jako ojeté vozidlo stejného druhu, stejných charakteristik a stejného opotřebení, dovezené jakožto
         nové vozidlo do Bulharska, které již bylo zaregistrováno v tomto státě, přičemž obě uvedené kategorie vozidel představují
         „podobné výrobky“ ve smyslu čl. 110 prvního pododstavce SFEU.

      41      V rámci tohoto srovnání je nutno poukázat na to, že spotřební daň, o kterou se jedná v původním řízení, je vybírána z každého
         vozidla, které má být zaregistrováno v Bulharsku, jak z nových tak i z ojetých vozidel pouze jednou.

      42      V tomto ohledu Soudní dvůr v zájmu zabránění veškeré diskriminaci uznal, že je nezbytné, aby paušální stupnice určené právním
         nebo správním předpisem a vypočtené na základě kritérií, jakými jsou stáří, najeté kilometry, celkový stav, druh pohonu, značka
         nebo model vozidla umožňovaly dosáhnout takového cíle zdanění dovážených ojetých vozidel, které nebude v žádném případě vyšší
         než částka zbytkové daně začleněné do hodnoty podobných ojetých vozidel, která již byla v tuzemsku registrována (viz v tomto
         smyslu výše uvedený rozsudek Weigel, bod 75). Takový druh výpočtu je nezbytný především proto, aby byla zajištěna daňově neutrální
         povaha dotyčné daně ve vztahu k dováženým ojetým motorovým vozidlům.

      43      Je nutno konstatovat, že taková paušální stupnice výkonu motoru, jaká je předmětem původního řízení, neumožňuje neutrální
         výpočet spotřební daně z dovážených ojetých motorových vozidel.

      44      Taková úprava především nezohledňuje při výpočtu spotřební daně u ojetých motorových vozidel dovážených z jiných členských
         států rok výroby ani stav najetých kilometrů těchto vozidel ke dni jejich dovozu na bulharské území. Zejména doba, která uplynula
         od data první registrace (včetně zahraničí) a počet najetých kilometrů na tachometru vozidla slouží podle tohoto daňového
         režimu pouze jako kritéria pro rozlišení mezi novým a ojetým motorovým vozidlem.

      45      V takové věci, jaká je předmětem původního řízení, jsou základ daně a sazba spotřební daně vypočítávány výlučně v závislosti
         na výkonu motoru, jenž je pevně stanovenou charakteristickou vlastností vozidla, nezávisející na skutečné míře jeho opotřebení,
         přičemž však zdanění ojetých motorových vozidel podléhá odlišným pravidlům než zdanění nových motorových vozidel.

      46      Zohledníme-li skutečnost, že podle uvedeného daňového režimu zatěžuje spotřební daň dovezené zboží pouze jednou, je výpočet
         spotřební daně u nových motorových vozidel trvale příznivější než u ojetých motorových vozidel. Protože jsou ojetá motorová
         vozidla, která jsou již na bulharském území v provozu, tedy vozidla, která byla dovezena jakožto nová vozidla, zdaněna v okamžiku
         jejich vstupu na bulharské území jako nová vozidla, je relativně dražší dovézt na bulharské území ojeté motorové vozidlo z jiného
         členského státu než koupit vozidlo stejného druhu, se stejným výkonem motoru a počtem najetých kilometrů, tedy vozidlo se
         stejným opotřebením, což může mít dopad na rozhodování spotřebitelů.

      47      Na třetí otázku je proto třeba odpovědět tak, že čl. 110 první pododstavec SFEU brání odlišnému režimu spotřební daně uplatňovanému
         členským státem na motorová vozidla, pokud tento režim zatěžuje ojetá motorová vozidla dovážená z jiných členských států odlišně
         od ojetých motorových vozidel již registrovaných na území tohoto státu, která byla dovezena na jeho území jakožto nová vozidla.

       K omezení časových účinků odpovědi Soudního dvora
      48      Ve svém písemném vyjádření navrhla bulharská vláda Soudnímu dvoru, aby v případě, že by rozhodl, že taková vnitrostátní právní
         úprava, jaká je předmětem původního řízení, je neslučitelná s čl. 110 prvním pododstavcem SFEU, omezil časové účinky rozsudku
         v projednávané věci.

      49      Na podporu svého návrhu se bulharská vláda dovolávala neurčitosti výpočtu částek, které by měly být zaplaceny, jakož i nejisté
         finanční situace Bulharské republiky. Vzhledem k této situaci může Soudní dvůr podle jejího názoru omezit časové účinky tohoto
         rozsudku.

      50      V tomto ohledu je třeba připomenout, že jen zcela výjimečně mohou okolnosti přimět Soudní dvůr k tomu, aby na základě obecné
         zásady právní jistoty, která je vlastní právnímu řádu Společenství, omezil možnost všech zúčastněných osob dovolávat se ustanovení,
         jehož výklad podal, za účelem zpochybnění právních vztahů založených v dobré víře. Aby bylo možné o takovém omezení rozhodnout,
         je nezbytné, aby byla splněna dvě podstatná kritéria, a to dobrá víra zúčastněných kruhů a riziko závažných obtíží (viz zejména
         rozsudky ze dne 10. ledna 2006, Skov a Bilka, C‑402/03, Sb. rozh. s. I‑199, bod 51, jakož i výše uvedený rozsudek Brzeziński,
         bod 56 a citovaná judikatura).

      51      Při bližším pohledu je patrné, že se Soudní dvůr k tomuto řešení uchýlil pouze za přesně vymezených okolností, zejména když
         existovalo riziko závažných hospodářských dopadů způsobených obzvláště vysokým počtem právních vztahů založených v dobré víře
         na základě právní úpravy považované za platnou a účinnou a když se jevilo, že jednotlivci a vnitrostátní orgány byly vedeni
         k chování, které nebylo v souladu s právní úpravou Společenství, z důvodu objektivní a závažné nejistoty ohledně dosahu ustanovení
         práva Společenství, nejistoty, ke které případně přispělo i samotné chování jiných členských států nebo Komise Evropských
         společenství (viz zejména rozsudky ze dne 27. dubna 2006, Richards, C‑423/04, Sb. rozh. s. I‑3585, bod 42 a výše uvedený rozsudek
         Brzeziński, bod 57).

      52      Podle ustálené judikatury rovněž platí, že finanční důsledky, které mohou vyplývat pro členský stát z rozsudku vydaného v řízení
         o předběžné otázce, neodůvodňují samy o sobě omezení časových účinků tohoto rozsudku (rozsudky ze dne 20. září 2001, Grzelczyk,
         C‑184/99, Recueil, s. I‑6193, bod 52; ze dne 15. března 2005, Bidar, C‑209/03, Sb. rozh. s. I‑2119, bod 68 a výše uvedený
         rozsudek Brzeziński, bod 58).

      53      Tato předběžná otázka se týká slučitelnosti spotřební daně, která zatěžuje ojetá motorová vozidla dovezená do Bulharska, s
         čl. 110 prvním pododstavcem SFEU.

      54      V průběhu jednání bulharská vláda předložila číselné údaje k částce, kterou bude pravděpodobně dlužit poté, co Soudní dvůr
         případně určí, že nesplnila povinnosti. Soudnímu dvoru však nebyl předložen takový rozpis těchto číselných údajů, který by
         umožňoval posoudit, jakou část z této celkové částky by bylo nutno případně vrátit. Je třeba dodat, že vráceny musí být jen
         ty částky spotřební daně, které přesahují částky odpovídající zbytkové dani zahrnuté do hodnoty podobných ojetých vozidel,
         pocházejících z dotyčného členského státu (výše uvedený rozsudek Brzeziński, bod 59).

      55      Je tedy třeba konstatovat, že existenci rizika závažných hospodářských dopadů ve smyslu judikatury uvedené v bodech 50 až
         52 tohoto rozsudku, jež by odůvodňovalo omezení časových účinků tohoto rozsudku, není možné považovat za prokázanou.

      56      Za těchto podmínek není nezbytné ověřovat, zda je splněno kritérium týkající se dobré víry zúčastněných.

      57      Z těchto úvah vyplývá, že není namístě omezit časové účinky tohoto rozsudku.

       K nákladům řízení
      58      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      Ustanovení čl. 3 odst. 3 prvního pododstavce směrnice Rady 92/12/EHS ze dne 25. února 1992 o obecné úpravě, držení, pohybu
            a sledování výrobků podléhajících spotřební dani se nepoužije v takové věci, jaká je předmětem původního řízení, a nemůže
            tedy bránit tomu, aby členský stát zavedl režim spotřební daně pro ojetá motorová vozidla při jejich vstupu na území členského
            státu, jež je spotřební daní, která není přímo vybírána při dalším prodeji motorových vozidel, která se již nacházejí na území
            tohoto členského státu, a z nichž byla taková spotřební daň zaplacena již při prvním vstupu na území členského státu, za předpokladu,
            že taková úprava nepovede k formalitám při přechodu hranice v rámci obchodu mezi členskými státy.
      2)      Článek 110 první pododstavec SFEU musí vykládán v tom smyslu, že ojetá motorová vozidla dovážená do Bulharska musí být považována
            za výrobky podobné ojetým motorovým vozidlům, která již byla na území tohoto státu registrována a která byla bez ohledu na
            jejich původ dovezena na území uvedeného státu jako nová vozidla.
      3)      Článek 110 první pododstavec SFEU brání odlišnému režimu spotřební daně uplatňovanému členským státem na motorová vozidla,
            pokud tento režim zatěžuje ojetá motorová vozidla dovážená z jiných členských států odlišně od ojetých motorových vozidel
            již registrovaných na území tohoto státu, která byla dovezena na jeho území jakožto nová vozidla.
       Podpisy.
      ** Jednací jazyk: bulharština.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 16. dubna 2015.#Hermann Lutz v. Elke Bäuerle, jednající jako správkyně podstaty společnosti ECZ Autohandel GmbH.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesgerichtshof.#Řízení o předběžné otázce – Nařízení (ES) č. 1346/2000 – Články 4 a 13 – Úpadkové řízení – Platba uskutečněná po zahájení úpadkového řízení na základě obstavení účtu uskutečněného před tímto zahájením – Odpůrčí žaloba proti úkonu poškozujícímu zájmy věřitelů – Promlčecí lhůta, lhůta pro podání odpůrčí žaloby a prekluzivní lhůta – Formální pravidla týkající se odpůrčí žaloby – Rozhodné právo.#Věc C-557/13.

text:
               Účastníci řízení
               Odůvodnění rozsudku
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci C‑557/13,
            jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Bundesgerichtshof (Německo) ze dne 10. října 2013, došlým Soudnímu dvoru 29. října 2013, v řízení
            Hermann Lutz
            proti
            Elke Bäuerle , jednající jako správkyně podstaty společnosti ECZ Autohandel GmbH,
            SOUDNÍ DVŮR (první senát),
            ve složení A. Tizzano, předseda senátu, S. Rodin, A. Borg Barthet, E. Levits a M. Berger (zpravodajka), soudci,
            generální advokát: M. Szpunar,
            vedoucí soudní kanceláře: L. Carrasco Marco, rada,
            s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 18. září 2014,
            s ohledem na vyjádření předložená:
            – za H. Lutze C. Brändlem, Rechtsanwalt,
            – za E. Bäuerle, jako správkyni podstaty společnosti ECZ Autohandel GmbH, W. Nassallem, Rechtsanwalt,
            – za německou vládu T. Henzem, jakož i J. Kemper a D. Kuon, jako zmocněnci,
            – za řeckou vládu G. Skiani a M. Germani, jako zmocněnkyněmi,
            – za španělskou vládu M. García-Valdecasas Dorrego, jako zmocněnkyní,
            – za portugalskou vládu L. Inez Fernandesem a F. de Figueiroa Quelhas, jako zmocněnci,
            – za Evropskou komisi M. Wilderspinem, jako zmocněncem,
            po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 27. listopadu 2014,
            vydává tento
            Rozsudek

            Odůvodnění rozsudku
            1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 4 odst. 2 písm. m) a článku 13 nařízení Rady (ES) č. 1346/2000 ze dne 29. května 2000 o úpadkovém řízení (Úř. věst. L 160, s. 1).
            2. Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi H. Lutzem, bydlištěm v Rakousku, a E. Bäuerle, jednající jako správkyně podstaty v rámci úpadkového řízení zahájeného v Německu a týkajícího se majetku společnosti ECZ Autohandel GmbH (dále jen „povinná společnost“), týkajícího se odpůrčí žaloby.
            Právní rámec
            Unijní právo
            3. Body 23 až 25 odůvodnění nařízení č. 1346/2000 uvádějí:
            (23) Toto nařízení stanoví v oblasti své působnosti jednotná pravidla pro kolizní normy jednotlivých států, které nahrazují předpisy mezinárodního práva soukromého jednotlivých států. Pokud není stanoveno jinak, měly by být použity právní předpisy státu, který řízení zahájil ( lex concursus ). Tato kolizní norma jednotlivých států by měla platit pro hlavní i územní řízení. Lex concursus  určuje veškeré procesní i hmotněprávní účinky úpadkového řízení na osoby a právní vztahy. Upravuje veškeré podmínky pro zahájení, vedení a skončení úpadkového řízení.
            (24) Automatické uznávání úpadkového řízení, na které se zpravidla vztahují právní předpisy státu, který řízení zahájil, se může dostat do rozporu s pravidly, na jejichž základě jsou právní úkony prováděny v jiném členském státě. K ochraně oprávněných očekávání a právní jistoty v členských státech jiných než ve státě, ve kterém bylo řízení zahájeno, by měly být přijaty určité výjimky z obecného pravidla.
            (25) Zvlášť nezbytné je stanovit zvláštní úpravu odchylující se od práva státu, ve kterém bylo řízení zahájeno, v případě věcných práv, neboť ta mají při poskytování úvěrů značný význam. Základ, platnost a rozsah takového věcného práva se tedy obvykle řídí právem místa, ve kterém se věc nachází ( lex situs ), a nejsou zahájením úpadkového řízení dotčeny. Osobě, které věcné právo náleží, by mělo být tedy nadále umožněno pokračovat v uplatňování jejího práva na oddělení nebo oddělené vypořádání zajištění závazku. […]“
            4. Článek 4 uvedeného nařízení stanoví:
            „1. Pokud toto nařízení nestanoví jinak, je právem rozhodným pro úpadkové řízení a jeho účinky právo toho členského státu, na jehož území bylo úpadkové řízení zahájeno (dále jen ‚stát, který řízení zahájil‘).
            2. Právo státu, který řízení zahájil, určuje podmínky pro zahájení tohoto řízení, jeho vedení a skončení. Určuje zejména,
            […]
            f) účinky úpadkového řízení na řízení zahájená jednotlivými věřiteli, s výjimkou probíhajících soudních řízení;
            […]
            m) pravidla týkající se neplatnosti, odporovatelnosti nebo neúčinnosti právních úkonů poškozujících všechny věřitele.“
            5. Článek 5 nařízení č. 1346/2000 stanoví:
            „1. Zahájením úpadkového řízení nejsou dotčena věcná práva věřitelů nebo třetích osob, pokud jde o hmotný nebo nehmotný, movitý nebo nemovitý majetek – jak jednotlivě určené věci, tak soubory věcí, jejichž složení podléhá změnám – které patří dlužníkovi a nacházejí se v okamžiku zahájení řízení na území jiného členského státu.
            2. Práva uvedená v odstavci 1 jsou zejména
            a) právo majetek zcizit nebo jej nechat zcizit a dosáhnout z tohoto majetku uspokojení z výnosu nebo příjmu, zejména na základě zástavního práva nebo hypotéky;
            b) výhradní právo na uspokojení pohledávky, zejména právo zajištěné zástavním právem vztahujícím se k této pohledávce nebo postoupením pohledávky jako záruky;
            […]
            4. Odstavec 1 nevylučuje podání žaloby z důvodů neplatnosti, odporovatelnosti nebo neúčinnosti podle čl. 4 odst. 2 písm. m).“
            6. Podle článku 13 nařízení č. 1346/2000:
            „Ustanovení čl. 4 odst. 2 písm. m) se nepoužije, pokud osoba, která má prospěch z úkonu, který poškozuje všechny věřitele, prokáže, že
            – je pro tento úkon rozhodné právo jiného členského státu než státu, který zahájil řízení, a
            – toto právo neumožňuje žádným způsobem napadnout v daném případě dotyčný úkon.“
            7. Článek 20 odst. 1 nařízení č. 1346/2000 zní takto:
            „Věřitel, kterému se po zahájení řízení podle čl. 3 odst. 1 podaří dosáhnout jakýmkoli způsobem, zejména výkonem rozhodnutí, úplného nebo částečného uspokojení svých pohledávek na úkor dlužníkova majetku nacházejícího se na území jiného členského státu, vrátí s výhradou článků 5 a 7 vše, co nabyl, správci podstaty.“
            8. Článek 12 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 ze dne 17. června 2008 o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy (Řím I) (Úř. věst. L 177, s. 6, dále jen „nařízení Řím I“) stanoví:
            „Právem rozhodným pro smlouvu se podle tohoto nařízení řídí zejména:
            […]
            d) různé způsoby zániku závazku, včetně promlčení a zániku práv v důsledku uplynutí doby;
            […]“.
            Německé právo
            9. Ustanovení § 88 Insolvenzordnung (zákon o úpadku) ze dne 5. října 1994 (BGBl. 1994 I, s. 2866) ve znění použitelném na skutkové okolnosti věci v původním řízení (dále jen „InsO“), stanoví:
            „Získá-li věřitel osoby v platební neschopnosti v průběhu měsíce předcházejícího návrhu na zahájení úpadkového řízení nebo po podání tohoto návrhu prostřednictvím exekuce zajištění závazků z majetku dlužníka, který je součástí majetkové podstaty, stane se toto zajištění zahájením řízení neúčinným.“
            Rakouské právo
            10. Ustanovení § 43 odst. 1 a 2 Insolvenzordnung (zákon o úpadku) (RGBl. 337/1914) ve znění použitelném na skutkové okolnosti věci v původním řízení (dále jen „IO“) stanoví:
            „(1) Odpor lze podat prostřednictvím žaloby […].
            (2) Odpůrčí žaloba musí být pod hrozbou prekluze podána do jednoho roku od zahájení úpadkového řízení. […]“
            Spor v původním řízení a předběžné otázky
            11. ECZ GmbH byla německá společnost, jejíž sídlo se v době rozhodné z hlediska skutkového stavu v původním řízení nacházelo v Tettnangu (Německo). Jejím předmětem činnosti byl prodej automobilů. Pro aktivity na rakouském trhu využívala dceřinou společnost se sídlem v Bregenzi (Rakousko), jež je zároveň povinnou společností. H. Lutz si koupil automobil od této společnosti, ale jelikož nedošlo k jeho dodání, podal k Bezirksgericht Bregenz (okresní soud v Bregenzi) žalobu směřující k vrácení částky, kterou uvedené společnosti zaplatil. Dne 17. března 2008 vydal tento soud rozhodnutí o vykonatelném platebním rozkazu vůči uvedené společnosti ve výši 9 566 eur navýšené o úroky.
            12. Dne 13. dubna 2008 podala povinná společnost k Amtsgericht Ravensburg (okresní soud v Ravensburgu, Německo) návrh na zahájení úpadkového řízení.
            13. Dne 20. května 2008 povolil Bezirksgericht Bregenz exekuci svého rozhodnutí ze dne 17. března 2008 o platebním rozkazu, při níž byly obstaveny tři bankovní účty povinné společnosti u jedné z rakouských bank. Obstavení bylo této bance oznámeno dne 23. května 2008.
            14. Dne 4. srpna 2008 zahájil Amtsgericht Ravensburg úpadkové řízení týkající se povinné společnosti.
            15. Dne 17. března 2009 vyplatila banka, u níž došlo k obstavení účtů povinné společnosti, H. Lutzovi částku 11 778,48 eur. Předtím tehdejší správce podstaty dopisem ze dne 10. března 2009 oznámil této bance, že si vyhrazuje možnost podat proti každé úhradě věřitelům společnosti v rámci řízení o úpadku odpor.
            16. V dopise ze dne 3. června 2009 tehdejší správce podstaty informoval H. Lutze o podání odporu proti exekuci, kterou dne 20. května 2008 povolil Bezirksgericht Bregenz, jakož i proti platbě provedené dne 17. března 2009. Dne 23. října 2009 E. Bäuerle, jednající jako správkyně podstaty povinné společnosti, podala odpůrčí žalobu, v níž požadovala, aby H. Lutz do majetkové podstaty vrátil částku, která mu byla vyplacena dne 17. března 2009.
            17. Landgericht Ravensburg (zemský soud v Ravensburgu, Německo) žalobě podané E. Bäuerle vyhověl. H. Lutz podal proti rozhodnutí Landgericht Ravensburg odvolání, kterému ale nebylo vyhověno. Podal tedy k Bundesgerichtshof (spolkový soudní dvůr) opravný prostředek „Revision“, v němž trval na svém návrhu na zamítnutí žaloby.
            18. Předkládající soud má za to, že úspěch opravného prostředku závisí na výkladu článku 13 nařízení č. 1346/2000 za předpokladu, že je toto ustanovení na skutkové okolnosti věci v původním řízení použitelné. Článek 4 odst. 2 písm. m) uvedeného nařízení totiž stanoví, že pravidla týkající se neplatnosti, odporovatelnosti a neúčinnosti právních úkonů poškozujících všechny věřitele se řídí právem státu, na jehož území bylo úpadkové řízení zahájeno (dále jen „ lex fori concursus “). Článek 13 téhož nařízení nicméně použití tohoto ustanovení vylučuje, pokud osoba, která má prospěch z úkonu, který poškozuje všechny věřitele, prokáže, že je pro tento úkon rozhodné právo jiného členského státu než státu, který zahájil řízení, a že toto právo neumožňuje v daném případě dotyčný úkon žádným způsobem napadnout.
            19. V tomto ohledu předkládající soud podotýká, že podle lex fori concursus , tzn. § 88 InsO, pozbylo ve sporu v původním řízení právo na obstavení bankovních účtů povinné společnosti platnost ke dni zahájení úpadkového řízení proti této společnosti, jelikož toto obstavení bylo povoleno a uskutečněno po podání návrhu na zahájení uvedeného řízení. Vyplacení částky zabavené na bankovních účtech, k němuž došlo následně, je tedy rovněž neplatné.
            20. Předkládající soud doplňuje, že podle H. Lutze, který se dovolává článku 13 nařízení č. 1346/2000, platba dotčená ve věci v původním řízení již není z pohledu práva rozhodného pro tuto platbu, tedy rakouského práva, napadnutelná. Ust anovení §43 odst. 2 IO totiž stanoví pro podání odpůrčí žaloby roční prekluzivní lhůtu, která počíná běžet zahájením úpadkového řízení. Tato lhůta přitom nebyla ve věci v původním řízení dodržena.
            21. Předkládající soud naopak podotýká, že podle německého práva je lhůta pro podání odpůrčí žaloby tříletá a že tato lhůta byla ve věci v původním řízení dodržena.
            22. Za těchto podmínek se Bundesgerichtshof rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
            „1) Použije se článek 13 nařízení č. 1346/2000, pokud k vyplacení částky zabavené před zahájením úpadkového řízení, napadenému správcem podstaty, došlo až po zahájení tohoto řízení?
            2) V případě kladné odpovědi na první otázku: Zahrnuje výjimka stanovená v článku 13 nařízení č. 1346/2000 i promlčecí lhůty, lhůty pro uplatnění práva na podání odporu a prekluzivní lhůty, které jsou stanoveny právem, které se použije na napadený úkon?
            3) V případě kladné odpovědi na druhou otázku: Určují se formální pravidla, která je třeba dodržet pro účely uplatnění práva dle článku 13 nařízení č. 1346/2000, podle lex causae , nebo podle lex fori concursus ?“
            K předběžným otázkám
            Úvodní poznámky
            23. Otázky položené předkládajícím soudem se v podstatě týkají použitelnosti článku 13 nařízení č. 1346/2000 na platbu uskutečněnou ve prospěch věřitele po zahájení úpadkového řízení proti dlužníkovi na základě práva na obstavení účtu vzniklého před zahájením uvedeného řízení. Dříve, než bude možné odpovědět na tyto otázky, je třeba konstatovat, že tyto nicméně vycházejí ze dvou předpokladů, které je třeba přezkoumat.
            24. Předkládající soud totiž připomíná, že i když čl. 5 odst. 1 nařízení č. 1346/2000 stanoví, že zahájením úpadkového řízení nejsou dotčena věcná práva věřitelů, pokud jde o majetek, který patří dlužníkovi, čl. 5 odst. 4 uvedeného nařízení upřesňuje, že „[o]dstavec 1 nevylučuje podání žaloby z důvodů neplatnosti, odporovatelnosti nebo neúčinnosti“.
            25. Předkládající soud má tak nepřímo za to, že zaprvé právo na obstavení bankovního účtu prostřednictvím exekuce představuje „věcné právo“, na něž se může uplatnit ochrana dle čl. 5 odst. 1 nařízení č. 1346/2000.
            26. Zadruhé má uvedený soud za to, že takto poskytnutá ochrana se nicméně podle čl. 5 odst. 4 nařízení č. 1346/2000 nemusí uplatnit v případech určených lex fori concursus  a podle podmínek jím stanovených. Z toho důvodu uvedený soud upřesňuje, že právo na zabavení bankovních aktiv dotčených ve věci v původním řízení vzniklo až po podání návrhu na zahájení úpadkového řízení proti povinné společnosti, k němuž došlo dne 13. dubna 2008, a pozbylo tedy podle § 88 InsO platnost ke dni zahájení uvedeného řízení, tj. 4. srpna 2008, stejně jako se stalo neplatným i vyplacení částky zabavené na bankovních účtech uvedené společnosti H. Lutzovi, k němuž došlo 17. března 2009.
            27. V tomto ohledu je třeba upřesnit, pokud jde o „věcnou“ povahu práva na zabavení bankovních aktiv, že čl. 5 odst. 2 nařízení č. 1346/2000 jmenuje mezi „věcnými právy“ uvedenými v čl. 5 odst. 1 daného nařízení výhradní právo na uspokojení pohledávky. Mimoto, jak plyne z bodu 25 odůvodnění uvedeného nařízení, základ, platnost a rozsah věcného práva by se mělo obvykle řídit právem místa, ve kterém se věc nachází.
            28. Proto se jeví, že právo plynoucí z obstavení bankovních účtů dotčeného ve věci v původním řízení může skutečně představovat „věcné právo“ ve smyslu čl. 5 odst. 1 nařízení č. 1346/2000, pokud má toto právo podle dotyčného vnitrostátního práva, v tomto případě rakouského práva, výhradní povahu ve vztahu k ostatním věřitelům povinné společnosti, což musí ověřit předkládající soud.
            29. Mimoto, co se týče otázky, zda právo plynoucí z obstavení bankovních účtů dotčeného ve věci v původním řízení, za předpokladu, že představuje „věcné právo“ ve smyslu čl. 5 odst. 1 nařízení č. 1346/2000, se po zahájení úpadkového řízení proti povinné společnosti stalo ze zákona neplatným, je pravdou, že čl. 5 odst. 4 uvedeného nařízení umožňuje vyhnout se použití čl. 5 odst. 1 uvedeného nařízení pouze v případě „žaloby“ z důvodů neplatnosti, odporovatelnosti nebo neúčinnosti uvedené v čl. 4 odst. 2 písm. m) nařízení č. 1346/2000.
            30. Jak však uvedl generální advokát v bodě 49 svého stanoviska, odkaz na „žaloby“ z důvodů neplatnosti, odporovatelnosti nebo neúčinnosti, uvedený ve většině jazykových znění čl. 5 odst. 4 nařízení č. 1346/2000, neumožňuje dospět k závěru, že by působnost tohoto ustanovení byla omezena pouze na soudní žaloby. Uvedené ustanovení je totiž třeba vykládat ve spojení s čl. 4 odst. 2 písm. m) uvedeného nařízení, který obecně odkazuje na „pravidla týkající se neplatnosti, odporovatelnosti nebo neúčinnosti“, a nikoliv pouze na „žaloby“ týkající se neplatnosti, odporovatelnosti nebo neúčinnosti. Pro stanovení toho, zda neplatnost, odporovatelnost nebo neúčinnost úkonu může plynout ze soudní žaloby, jiného právního úkonu, či dokonce ze zákona, je třeba vycházet z příslušného lex fori concursus  a určit pravidla týkající se neplatnosti, neúčinnosti a odporovatelnosti podle čl. 4 odst. 2 písm. m) nařízení č. 1346/2000.
            31. V tomto ohledu je třeba doplnit, že i když čl. 4 odst. 2 písm. m) nařízení č. 1346/2000 stanoví, že lex fori concursus  určuje pravidla týkající se neplatnosti, neúčinnosti nebo odporovatelnosti úkonů poškozujících všechny věřitele, článek 13 uvedeného nařízení, na nějž odkazuje H. Lutz, připouští výjimku z tohoto pravidla, jelikož při splnění určitých podmínek vylučuje použití čl. 4 odst. 2 písm. m) uvedeného nařízení a zakotvuje použití zákona, jemuž podléhá úkon zpochybňovaný správcem podstaty (dále jen „ lex causae “). Na otázky položené předkládajícím soudem je tedy třeba odpovědět tak, aby uvedený soud mohl rovněž ověřit, zda nebylo použití § 88 InsO, a tudíž neplatnost obstavení bankovních účtů dotčeného ve věci v původním řízení ze zákona, vyloučeno v důsledku použití rakouského práva na základě uvedeného článku 13 nařízení č. 1346/2000.
            K první otázce
            32. Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda má být článek 13 nařízení č. 1346/2000 vykládán v tom smyslu, že je použitelný na situaci, kdy k vyplacení částky zabavené před zahájením úpadkového řízení, napadenému správcem podstaty, došlo až po zahájení tohoto řízení.
            33. V tomto ohledu je třeba nejprve připomenout, že znění článku 13 nařízení č. 1346/2000 neobsahuje žádné omezení, jehož účinkem by byla působnost tohoto článku omezena v závislosti na okamžiku, k němuž by došlo k dotyčnému poškozujícímu úkonu.
            34. Článek 13 nařízení č. 1346/2000 však stanoví výjimku z obecného pravidla zakotveného v čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1346/2000, podle níž je právem rozhodným pro úpadkové řízení a jeho účinky lex fori concursus. Tato výjimka, jejímž cílem je, jak připomíná bod 24 odůvodnění uvedeného nařízení, ochrana oprávněných očekávání a právní jistoty ve státech jiných, než ve kterém bylo řízení zahájeno, musí být vykládána restriktivně a její dosah nemůže jít nad rámec toho, co je nezbytné k dosažení tohoto cíle.
            35. Výklad článku 13 nařízení č. 1346/2000 v tom smyslu, že se použije rovněž na úkony, k nimž dojde po zahájení úpadkového řízení, by přitom šel nad rámec toho, co je nezbytné k ochraně oprávněných očekávání a právní jistoty ve státech jiných, než ve kterém bylo řízení zahájeno. Po zahájení úpadkového řízení jsou totiž věřitelé dotyčného dlužníka schopni předvídat účinky použití lex fori concursus na právní vztahy, které s tímto dlužníkem udržují. Nemohou se tedy v zásadě domáhat zvýšené ochrany, jak správně uvedl generální advokát v bodě 60 stanoviska.
            36. Je tedy třeba konstatovat, že článek 13 nařízení č. 1346/2000 se v zásadě nepoužije na úkony, k nimž dojde po zahájení úpadkového řízení.
            37. Bez ohledu na závěr uvedený v předchozím bodě je třeba uvést, že úkon, který je předmětem odpůrčí žaloby dotčené ve věci v původním řízení, v tomto případě platba uskutečněná dne 17. března 2009 ve prospěch H. Lutze, by mohl mít základ ve věcném právu, tedy právu na obstavení bankovních účtů povinné společnosti. Jelikož přitom ke vzniku tohoto práva došlo před zahájením úpadkového řízení proti povinné společnosti, mohla by se na tento úkon podle ustanovení nařízení č. 1346/2000 vztahovat zvláštní ochrana.
            38. Jak totiž připomíná bod 25 odůvodnění nařízení č. 1346/2000, zákonodárce zamýšlel stanovit v případě věcných práv zvláštní úpravu odchylující se od lex fori concursus , neboť tato práva mají při poskytování úvěrů značný význam. Podle téhož bodu odůvodnění by tak osobě, které náleží věcné právo vzniklé před zahájením úpadkového řízení, mělo být nadále umožněno pokračovat v uplatňování práva na oddělení nebo oddělené vypořádání zajištění závazku i po tomto zahájení.
            39. Za účelem dosažení tohoto cíle čl. 5 odst. 1 nařízení č. 1346/2000 stanoví, že zahájením úpadkového řízení „nejsou dotčena“ věcná práva spadající do působnosti tohoto ustanovení. Toto pravidlo směřuje samozřejmě zejména k tomu, aby věřitel mohl účinně uplatňovat, a to i po zahájení úpadkového řízení, své věcné právo vzniklé před tímto zahájením.
            40. Aby přitom věřitel mohl užitečně uplatňovat své věcné právo, je nezbytné, aby mohl po zahájení úpadkového řízení toto právo využít, a to v zásadě na základě lex causae . Článek 5 nařízení č. 1346/2000 má tu zvláštnost, že má chránit nikoliv pouze úkony provedené před zahájením úpadkového řízení, ale rovněž a především úkony uskutečněné po tomto zahájení. V tomto ohledu je třeba dodat, že i když čl. 20 odst. 1 uvedeného nařízení stanoví, že věřitel, který po zahájení úpadkového řízení dosáhne úplného nebo částečného uspokojení svých pohledávek na úkor dlužníkova majetku nacházejícího se na území jiného členského státu, než ve kterém bylo řízení zahájeno, musí vrátit vše, co nabyl, správci podstaty, totéž ustanovení upřesňuje, že dotyčný věřitel podléhá povinnosti navrácení pouze „s výhradou“ mj. článku 5 uvedeného nařízení. Článek 20 odst. 1 téhož nařízení tak rovněž není ve věci v původním řízení relevantní.
            41. Jelikož se článek 5 nařízení č. 1346/2000 týká zejména úkonů provedených po zahájení úpadkového řízení, úvahy uvedené v bodech 33 až 36 tohoto rozsudku, podle nichž článek 13 uvedeného nařízení v zásadě není použitelný na úkony uskutečněné po zahájení tohoto úpadkového řízení, proto nemohou být uplatněny i na případ, v němž věřitel využije věcného práva spadajícího do čl. 5 odst. 1 uvedeného nařízení.
            42. Z toho důvodu, i když čl. 5 odst. 4 nařízení č. 1346/2000 umožňuje ve spojení s čl. 4 odst. 2 písm. m) uvedeného nařízení podat žalobu týkající se neplatnosti, neúčinnosti nebo odporovatelnosti úkonu souvisejícího s uplatněním věcného práva po zahájení úpadkového řízení, musí být, aby tato ustanovení zajistila užitečný účinek čl. 5 odst. 1 uvedeného nařízení, vykládána v tom smyslu, že nevylučují možnost, aby se věřitel mohl dovolávat článku 13 téhož nařízení při uplatňování toho, že pro dotyčný úkon je rozhodné právo jiného členského státu, než ve kterém bylo řízení zahájeno, a že toto právo neumožňuje v daném případě tento úkon žádným způsobem napadnout.
            43. Za těchto podmínek je třeba na první otázku odpovědět, že článek 13 nařízení č. 1346/2000 musí být vykládán v tom smyslu, že je použitelný na situaci, kdy k vyplacení částky zabavené před zahájením úpadkového řízení, napadenému správcem podstaty, došlo až po zahájení tohoto řízení.
            Ke druhé otázce
            44. Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda článek 13 nařízení č. 1346/2000 má být vykládán v tom smyslu, že výjimka, kterou zavádí, zahrnuje i promlčecí lhůty, lhůty pro uplatnění práva na podání odporu a prekluzivní lhůty, které jsou stanoveny lex causae .
            45. V tomto ohledu je třeba připomenout zaprvé, že článek 13 nařízení č. 1346/2000 při odkazu na lex causae  nerozlišuje mezi promlčecími lhůtami, lhůtami pro uplatnění práva na podání odporu a prekluzivními lhůtami.
            46. Zadruhé je sice pravda, že čl. 12 odst. 1 písm. d) nařízení Řím I stanoví, že promlčení a zánik práv v důsledku uplynutí doby se řídí „právem rozhodným pro smlouvu“, je však nutno konstatovat, že tato ustanovení se nepoužijí na odpůrčí žaloby spadající do článků 4 a 13 nařízení č. 1346/2000. Tyto články totiž ve vztahu k nařízení Řím I představují lex specialis  a musí být vykládány s ohledem na cíle sledované nařízením č. 1346/2000.
            47. Jelikož článek 13 nařízení č. 1346/2000 nerozlišuje mezi hmotněprávními a procesními ustanoveními a zejména neobsahuje jakékoliv kritérium umožňující určit mezi lhůtami ty s procesní povahou, kvalifikování lhůty jako procesní, nebo hmotněprávní by tudíž mělo být nezbytně prováděno z pohledu lex causae .
            48. Jak však v podstatě uvedla Komise, pokud by měl být článek 13 nařízení č. 1346/2000 vykládán v tom smyslu, že lhůty považované lex causae za procesní jsou vyloučeny z působnosti tohoto článku, vedl by tento výklad ke svévolné diskriminaci v závislosti na teoretických modelech použitých členskými státy. Mimoto nezávisle na skutečnosti, zda má to, zda se jedná o lhůtu procesní, nebo hmotněprávní, určovat lex fori concursus , nebo lex causae , uvedený výklad by jasně bránil jednotnému uplatňování článku 13 nařízení č. 1346/2000.
            49. Za těchto podmínek je třeba na druhou otázku odpovědět, že článek 13 nařízení č. 1346/2000 musí být vykládán v tom smyslu, že výjimka, kterou zavádí, zahrnuje i promlčecí lhůty, lhůty pro uplatnění práva na podání odporu a prekluzivní lhůty, které jsou stanoveny lex causae .
            Ke třetí otázce
            50. Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda formální pravidla, která je třeba dodržet při podání odpůrčí žaloby, jsou určována lex causae , nebo lex fori concursus .
            51. V tomto ohledu je třeba nejprve připomenout, že znění článku 13 nařízení č. 1346/2000 neobsahuje žádný náznak, který by umožňoval vyloučit formální pravidla z působnosti uvedeného ustanovení.
            52. Mimoto, jak uvedl generální advokát v bodě 85 svého stanoviska, formální pravidla mohou být hmotněprávní nebo procesní povahy. Pokud jde konkrétně o rakouské právo, povinnost podat odpůrčí žalobu do jednoho roku od zahájení úpadkového řízení, uvedená v § 43 odst. 2 IO, může být považována nejen za směřující k usnadnění dokazování dodržení této lhůty, ale rovněž za hmotněprávní podmínku, jaké taková žaloba podléhá.
            53. Z úvah uvedených v bodech 45 až 48 tohoto rozsudku, které lze přenést i na přezkum třetí otázky, přitom plyne, že článek 13 nařízení č. 1346/2000 nerozlišuje mezi hmotněprávními a procesními ustanoveními.
            54. Mimoto formální podmínky, jimž podléhají žaloby týkající se neplatnosti, neúčinnosti nebo odporovatelnosti úkonu, se mohou týkat rovněž ochrany veřejných zájmů, např. zajištění dostatečné publicity těchto žalob za účelem ochrany oprávněných očekávání nejen osob, proti nimž uvedené žaloby směřují, ale rovněž třetích osob, které jsou nabyvateli věcí, jež jsou předmětem uvedených žalob. Jak přitom plyne z bodu 24 odůvodnění nařízení č. 1346/2000, cílem výjimek z použití lex fori concursus , včetně výjimky stanovené v článku 13 uvedeného nařízení, je právě ochrana oprávněných očekávání a právní jistoty ve státech jiných, než ve kterém bylo úpadkové řízení zahájeno.
            55. Jelikož ustanovení nařízení Řím I nejsou, jak plyne z bodu 46 tohoto rozsudku, ve věci v původním řízení použitelná, měly by tedy kvalifikace daného pravidla jakožto formálního, jakož i určení cílů sledovaných tímto pravidlem vyplývat z lex causae . Výklad článku 13 nařízení č. 1346/2000 ve smyslu, že pravidla považovaná lex causae  za formální musí být z působnosti tohoto článku vyloučena, by přitom opět vedl ke svévolné diskriminaci v závislosti na teoretických modelech použitých členskými státy a bránil by jednotnému uplatňování uvedeného článku.
            56. Vzhledem k výše uvedenému je tedy třeba na třetí otázku odpovědět, že formální pravidla, která je třeba dodržet při podání odpůrčí žaloby, jsou pro účely použití článku 13 nařízení č. 1346/2000 určována lex causae .
            K nákladům řízení
            57. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

            Výrok
            Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
            1) Článek 13 nařízení Rady (ES) č. 1346/2000 ze dne 29. května 2000 o úpadkovém řízení musí být vykládán v tom smyslu, že je použitelný na situaci, kdy k vyplacení částky zabavené před zahájením úpadkového řízení, napadenému správcem podstaty, došlo až po zahájení tohoto řízení.
            2) Článek 13 nařízení č. 1346/2000 musí být vykládán v tom smyslu, že výjimka, kterou zavádí, zahrnuje i promlčecí lhůty, lhůty pro uplatnění práva na podání odporu a prekluzivní lhůty, které jsou stanoveny právem, jemuž podléhá úkon napadený správcem podstaty.
            3) Formální pravidla, která je třeba dodržet při podání odpůrčí žaloby, jsou pro účely použití článku 13 nařízení č. 1346/2000 určována právem, jemuž podléhá úkon napadený správcem podstaty.