title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 17. července 2008.#ASM Brescia SpA proti Comune di Rodengo Saiano.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia - Itálie.#Články 43 ES, 49 ES a 86 ES - Koncese na provozování veřejné služby distribuce plynu - Směrnice 2003/55 - Předčasné ukončení ke konci přechodného období - Zásady ochrany legitimního očekávání a právní jistoty.#Věc C-347/06.

text:
      Věc C-347/06
      ASM Brescia SpA
      proti
      Comune di Rodengo Saiano
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia)
      „Články 43 ES, 49 ES a 86 ES – Koncese na provozování veřejné služby distribuce plynu – Směrnice 2003/55 – Předčasné ukončení ke konci přechodného období – Zásada ochrany legitimního očekávání a zásada právní jistoty“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Předběžné otázky – Pravomoc Soudního dvora – Meze
      (Článek. 234 ES)
      2.        Předběžné otázky – Pravomoc Soudního dvora – Meze – Pravomoc vnitrostátního soudu
      (Článek. 234 ES)
      3.        Sbližování právních předpisů – Opatření ke sblížení – Společná pravidla pro vnitřní trh se zemním plynem – Směrnice 2003/55

      (směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/55, čl. 23 odst. 1)
      4.        Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Volný pohyb služeb – Koncese na provozování veřejné služby vydaná bez otevření hospodářské
            soutěži
      (Články 43 ES, 49 ES a čl. 86 odst. 1 ES)
      1.        V rámci řízení zahájeného na základě článku 234 ES nepřísluší Soudnímu dvoru rozhodovat o slučitelnosti vnitrostátního opatření
         s právem Společenství. Soudní dvůr nicméně může ze znění otázek formulovaných vnitrostátním soudem, s ohledem na údaje, které
         tento soud předložil, vyvodit skutečnosti spadající do výkladu práva Společenství za tím účelem, aby vnitrostátnímu soudu
         umožnil vyřešit právní problém, který mu byl předložen.

      Soudnímu dvoru mimoto nepřísluší, aby rozhodoval o výkladu ustanovení vnitrostátních právních předpisů nebo zjišťoval skutečnosti
         relevantní pro řešení sporu v původním řízení. Soudnímu dvoru totiž přísluší vzít v úvahu, v rámci rozdělení pravomocí mezi
         soudy Společenství a vnitrostátními soudy, skutkový a legislativní kontext, do něhož je předběžná otázka zasazena, tak jak
         vyplývá z předkládacího rozhodnutí.

       (viz body 25, 28)
      2.        V rámci spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy založené článkem 234 ES přísluší pouze vnitrostátnímu soudci,
         kterému byl spor předložen a který musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, aby s ohledem na konkrétní
         okolnosti věci posoudil jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání svého rozsudku, tak i relevanci otázek, které
         klade Soudnímu dvoru. V důsledku toho, jestliže se položené předběžné otázky týkají výkladu práva Společenství, je Soudní
         dvůr v zásadě povinen rozhodnout.

       (viz bod 27)
      3.        Směrnice 2003/55 o společných pravidlech pro vnitřní trh se zemním plynem a o zrušení směrnice 98/30 nebrání tomu, aby právní
         úprava členského státu stanovila dle jí vymezených podmínek prodloužení přechodného období, po jehož uplynutí dojde k předčasnému
         ukončení koncese na distribuci zemního plynu vydané bez otevření hospodářské soutěži. Za těchto podmínek je rovněž třeba mít
         za to, že takové právní úpravě nebrání ani článek 10 ES a zásada proporcionality.

      Článek 23 odst. 1 uvedené směrnice totiž upřesňuje harmonogram otevření pro dodávky zemního plynu a stanoví zejména, že členské
         státy zajistí, aby oprávněnými zákazníky, tedy zákazníky, kteří mohou volně nakupovat zemní plyn od dodavatele, jehož si zvolí,
         byli od 1. července 2007 všichni zákazníci.Toto ustanovení se týká dodávek zemního plnu, a nikoli jeho distribuce. Proto z
         něho nelze vyvozovat žádnou povinnost členských států ukončit smlouvy na distribuci udělené bez jakéhokoli řízení zajišťujícího
         otevření hospodářské soutěži. Směrnice 2003/55 kromě toho neobsahuje žádné ustanovení ohledně stávajících koncesí na distribuci
         zemního plynu

       (viz body 38–41, výrok 1)
      4.        Články 43 ES, 49 ES a čl. 86 odst. 1 ES nebrání tomu, aby právní úprava členského státu, směřující k provedení společných
         pravidel pro vnitřní trh se zemním plynem prostřednictvím předčasného ukončení – po uplynutí přechodného období - koncesí
         na distribuci zemního plynu vydaných bez otevření hospodářské soutěži, stanovila za určitých podmínek prodloužení uvedeného
         přechodného období, za předpokladu, že takové prodloužení může být považováno za nezbytné za účelem umožnit smluvním stranám
         rozvázat jejich smluvní vztahy za podmínek přijatelných jak z hlediska požadavků veřejné služby, tak i z ekonomického hlediska.

      Bez ohledu na skutečnost, že taková koncese na veřejnou službu se neřídí žádnou ze směrnic upravujících oblast veřejných zakázek,
         veřejné orgány, které zamýšlejí udělit takovou koncesi, jsou však povinny obecně dodržovat základní pravidla Smlouvy, a zvláště
         zásadu zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti. Konkrétněji v rozsahu, v němž taková koncese má nepochybný přeshraniční
         význam, představuje její udělení podniku nacházejícímu se v členském státě zadavatele bez jakékoli transparentnosti rozdílné
         zacházení v neprospěch podniků nacházejících se v jiném členském státě, které by mohly mít o tuto koncesi zájem. Jestliže
         není odůvodněno objektivními skutečnostmi, představuje takové rozdílné zacházení, které vyloučením všech podniků nacházejících
         se v jiném členském státě znevýhodňuje především tyto podniky, nepřímou diskriminaci na základě státní příslušnosti zakázanou
         na základě článků 43 ES a 49 ES. Krom toho čl. 86 odst. 1 ES brání tomu, aby členské státy, pokud jde o veřejné podniky a
         podniky, kterým členské státy přiznávají zvláštní nebo výlučná práva, ponechaly v platnosti vnitrostátní právní předpisy odporující
         článkům 43 ES a 49 ES.

      Tento rozdíl v zacházení lze nicméně odůvodnit nezbytností dodržovat zásadu právní jistoty, tedy zásadu, která je součástí
         právního řádu Společenství a kterou jsou povinny dodržovat veškeré státní orgány pověřené uplatňováním práva Společenství.
         Vzhledem k tomu, že směrnice 2003/55 o společných pravidlech pro vnitřní trh se zemním plynem a o zrušení směrnice 98/30 nestanoví
         přehodnocení stávajících koncesí na distribuci plynu, že v projednávané věci se jedná o starou koncesi, která má mít účinky
         po dobu několika desetiletí, a že byla vydána v době, kdy ještě Soudní dvůr nerozhodl, že na smlouvy s nepochybným přeshraničním
         významem se mohou uplatnit požadavky transparentnosti vyplývající z primárního práva, zásada právní jistoty, která zejména
         vyžaduje, aby právní úprava byla jasná a přesná a její účinky byly předvídatelné, nejenže umožňuje, ale dokonce ukládá, aby
         s ukončením takové koncese bylo spojeno přechodné období, které umožní smluvním stranám rozvázat jejich smluvní vztahy za
         podmínek přijatelných jak z hlediska požadavků veřejné služby, tak i z ekonomického hlediska. Předkládajícímu soudu přísluší
         posoudit, zda konkrétně prodloužení doby přechodného období vnitrostátními právními předpisy může být považováno za nezbytné
         pro dodržení zásady právní jistoty.

       (viz body 57–61, 64–65, 67–73, výrok 2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      17. července 2008 (*)

      „Články 43 ES, 49 ES a 86 ES – Koncese na provozování veřejné služby distribuce plynu – Směrnice 2003/55 – Předčasné ukončení ke konci přechodného období – Zásady ochrany legitimního očekávání a právní jistoty“
      Ve věci C‑347/06,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Tribunale amministrativo
         regionale per la Lombardia (Itálie) ze dne 23. května 2006, došlým Soudnímu dvoru dne 17. srpna 2006, v řízení

      ASM Brescia SpA
      proti
      Comune di Rodengo Saiano,
      za přítomnosti:
      Anigas - Associazione Nazionale Industriali del Gas,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, J. Makarczyk, P. Kūris, J.‑C. Bonichot (zpravodaj) a C. Toader, soudci
      generální advokát: M. Poiares Maduro,
      vedoucí soudní kanceláře: B. Fülöp, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 21. února 2008,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za ASM Brescia SpA V. Salvadorim, A. Salvadorim, G. Caiou a N. Aicardim, avvocati,
      –        za Anigas - Associazione Nazionale Industriali del Gas M. Zoppolatoem a D. Gazzolou, avvocati,
      –        za Komisi Evropských společenství X. Lewisem, B. Schimou a D. Recchia, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 24. dubna 2008,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 10 ES, 43 ES, 46 ES a čl. 86 odst. 1 ES, zásad rovného zacházení,
         zákazu diskriminace, transparentnosti a proporcionality, jakož i směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/55/ES ze dne 26. června 2003
         o společných pravidlech pro vnitřní trh se zemním plynem a o zrušení směrnice 98/30/ES (Úř. věst. L 176, s. 57; Zvl. vyd.
         12/02, s. 230).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi ASM Brescia SpA (dále jen „ASM Brescia“) a Comune di Rodengo Saiano ve věci
         usnesení č. 19 obecní rady této obce ze dne 19. července 2005, kterým byla potvrzena lhůta 31. prosince 2005 jako uplynutí
         koncese udělené ASM Brescia pro služby distribuce plynu na jejím území.

       Právní rámec
       Právo Společenství
      3        Čtvrtý bod odůvodnění směrnice 2003/55 uvádí:

      „Svobody, které evropským občanům zaručuje Smlouva (volný pohyb zboží, volný pohyb služeb a právo usazování), jsou možné jedině
         na zcela otevřeném trhu, který umožňuje spotřebitelům vybírat si své dodavatele a všem dodavatelům svobodně zásobovat své
         zákazníky.“

      4        Osmý bod odůvodnění této směrnice stanoví:

      „Pro dotvoření vnitřního trhu [se zemním plynem] má prvořadý význam nediskriminační přístup k soustavě provozovatele přenosové
         nebo distribuční soustavy. Provozovatel přenosové nebo distribuční soustavy se může skládat z jednoho nebo více podniků.“

      5        Desátý bod odůvodnění zmíněné směrnice upřesňuje:

      „Aby se zajistil účinný a nediskriminační přístup k soustavě, je vhodné provozovat distribuční a přenosové soustavy prostřednictvím
         právně samostatných subjektů, v nichž existují vertikálně integrované podniky. Komise by měla zhodnotit opatření s rovnocenným
         účinkem vypracovaná členskými státy v zájmu dosažení záměru tohoto požadavku a popřípadě předložit návrhy změn této směrnice.

      Je rovněž vhodné, aby provozovatelé přepravní a distribuční soustavy měli účinná rozhodovací práva u aktiv nutných k údržbě,
         provozu a rozvoji soustav, pokud daná aktiva vlastní a provozují vertikálně integrované podniky.

      Je však důležité rozlišovat mezi takovým právním oddělením a mezi oddělením, pokud jde o vlastnické poměry. Z právního oddělení
         nevyplývá změna vlastnictví aktiv a nic nebrání použití podobných nebo stejných podmínek zaměstnání v celém řetězci vertikálně
         integrovaných podniků. Mělo by však být zajištěno nediskriminační rozhodování prostřednictvím organizačních opatření týkajících
         se nezávislosti osob odpovědných za rozhodování.“

      6        Osmnáctý bod odůvodnění směrnice 2003/55 uvádí:

      „Spotřebitelé zemního plynu by měli mít možnost vybírat si svobodně svého dodavatele. Přesto by měl být zvolen přístup spočívající
         v postupném dotváření vnitřního trhu se zemním plynem, včetně stanovení zvláštní lhůty, aby se odvětví umožnilo přizpůsobit
         se a aby se zajistila existence přiměřených opatření a systémů pro ochranu zájmů spotřebitelů a zajistilo se jejich skutečné
         a účinné právo vybírat si dodavatele.“

      7        Článek 1 odst. 1 této směrnice stanoví:

      „Tato směrnice stanoví společná pravidla pro přepravu, distribuci, dodávky a skladování zemního plynu. Stanoví pravidla týkající
         se organizace a fungování odvětví zemního plynu, přístupu na trh, kritérií a postupů pro udělování povolení pro přepravu,
         distribuci, dodávky a skladování zemního plynu, jakož i pravidla pro provozování sítí.“

      8        Článek 2 zmíněné směrnice stanoví:

      „Pro účely této směrnice se rozumí:
      […]
      5)      ‚distribucí‘ přeprava zemního plynu místními nebo oblastními potrubními sítěmi s cílem jeho dodávek zákazníkům, avšak s vyloučením
         dodávek samotných;

      […]
      7)      ‚dodávkami‘ prodej, včetně dalšího prodeje, zemního plynu a [zkapalněného zemního plynu] zákazníkům;
      […]
      28)      ‚oprávněnými zákazníky‘ zákazníci, kteří mohou volně nakupovat zemní plyn od dodavatele, jehož si zvolí ve smyslu článku 23
         této směrnice;

      […]“
      9        Článek 23 odst. 1 směrnice 2003/55 stanoví:

      „Členské státy zajistí, aby oprávněnými zákazníky byli:
      a)      do 1. července 2004 oprávnění zákazníci stanovení v článku 18 směrnice [Evropského parlamentu a Rady] 98/30/ES [ze dne 22. června 1998
         o společných pravidlech pro vnitřní trh se zemním plynem (Úř. věst. L 204, s. 1)]. Členské státy zveřejní do 31. ledna každého
         roku kritéria pro definování těchto oprávněných zákazníků;

      b)      nejpozději do [od] 1. července 2004 všichni zákazníci mimo domácnosti;
      c)      od 1. července 2007 všichni zákazníci.“
       Vnitrostátní právo
      10      Legislativní nařízení č. 164, provádějící směrnici 98/30/ES o společných pravidlech pro vnitřní trh se zemním plynem, v souladu
         s článkem 41 zákona č. 144 ze dne 17. května 1999 (decreto legislativo n. 164, attuazione della direttiva n. 98/30/CE recante
         norme comuni per il mercato interno del gas naturale, a norma dell’articolo 41 della legge 17 maggio 1999, n. 144), ze dne
         23. května 2000 (GURI č. 142, ze dne 20. června 2000, s. 4, dále jen „legislativní nařízení 164/2000“), stanoví, že distribuce
         zemního plynu je v zásadě obecní veřejnou službou svěřenou koncesionářům vybraným výlučně na základě veřejné soutěže na období
         ne delší než dvanáct let.

      11      Ohledně stávajících koncesí na distribuci zemního plynu, které nebyly zadány na základě vyhlášení veřejné zakázky, čl. 15
         odst. 5 legislativního nařízení 164/2000 upřesňuje:

      „Pro distribuci plynu trvají pověření a koncese existující ke dni, kdy toto nařízení vstoupilo v platnost, stejně tak jako
         pověření a koncese společností vzniklých z transformace současného provozu až do uplynutí stanovené lhůty, pokud k němu dojde
         před uplynutím přechodného období stanoveného v odstavci 7. Stávající pověření a koncese, pro které není stanoveno uplynutí
         lhůty nebo je stanovena lhůta, která přesahuje přechodné období, trvají do skončení téhož přechodného období […]“

      12      Článek 15 odst. 7 téhož legislativního nařízení stanoví:

      „Přechodné období podle odstavce 5 je stanoveno na pět let ode dne 31. prosince 2000. Toto období může být za níže uvedených
         podmínek prodlouženo o období nepřesahující:

      a)       jeden rok v případě, kdy alespoň jeden rok před uplynutím tohoto pětiletého období dojde k fúzi společností, jejímž výsledkem
         je poskytování služeb pro celkový počet spotřebitelů, který není nižší než dvojnásobek původního počtu spotřebitelů, kterému
         poskytovala službu větší ze společností, jež jsou předmětem fúze;

      b)       dva roky v případě, kdy ve lhůtě podle písmene a) je počet spotřebitelů, jimž je poskytována služba, vyšší než sto tisíc konečných
         spotřebitelů nebo množství distribuovaného zemního plynu přesahuje sto milionů metrů krychlových za rok nebo oblast působnosti
         podniku pokrývá alespoň území celé provincie;

      c)       dva roky v případě, kdy ve lhůtě podle písmene a) soukromý kapitál tvoří alespoň 40 % základního kapitálu.“
      13      Článek 15 odst. 8 legislativního nařízení 164/2000 stanoví, že pokud je splněno několik z těchto podmínek, lze kumulovat roky
         odkladu konce zmíněného přechodného období.

      14      Článek 1 odst. 69 zákona č. 239 o reorganizaci odvětví energetiky a o uložení reorganizace platných předpisů v odvětví energetiky
         vládě (legge n. 239, riordino del settore energetico, nonché’ delega al Governo per il riassetto delle disposizioni vigenti
         in materia di energia), ze dne 23. srpna 2004 (GURI č. 215, ze dne 13. září 2004, s. 3), stanoví:

      „[…] Přechodné období uvedené v čl. 15 odst. 5 [legislativního nařízení 164/2000] končí dne 31. prosince 2007 s výjimkou možnosti
         místního subjektu pověřujícího nebo postupujícího koncesi prodloužit trvání přechodného období o rok ve lhůtě šesti měsíců
         od vstupu tohoto zákona v platnost, pokud budou shledány důvody veřejného zájmu. […] Zrušuje se čl. 15 odst. 8 zmíněného legislativního
         nařízení [164/2000].“

      15      Legislativní nařízení č. 273 o vymezení a prodloužení lhůt, jakož i o naléhavých opatřeních, které z toho vyplývají (decreto-legge
         n. 273, definizione e proroga dei termini, nonché’ conseguenti disposizioni urgenti) ze dne 30. prosince 2005 (GURI č. 303,
         ze dne 30. prosince 2005, s. 8), změněné v zákon, po úpravách, zákonem č. 51 ze dne 23. února 2006 (běžný doplněk GURI č. 49,
         ze dne 28. února 2006, dále „legislativní nařízení 273/2005“), v čl. 23 odst. 1 stanoví, že lhůta k uplynutí přechodného období
         stanovená čl. 15 odst. 5 legislativního nařízení 164/2000 se jednak prodlužuje do 31. prosince 2007, a jednak se rovněž prodlužuje
         do 31. prosince 2009, jestliže dojde ke splnění alespoň jedné z podmínek stanovených v čl. 15 odst. 7 zmíněného legislativního
         nařízení.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      16      ASM Brescia je koncesionářem veřejné služby spočívající v distribuci zemního plynu na území Commune di Rodengo Saiano na základě
         smlouvy uzavřené dne 27. února 1984, jejíž doba platnosti byla původně stanovena do 31. prosince 2014. Dodatkem byla doba
         platnosti této koncese prodloužena do 31. prosince 2029.

      17      Comune di Rodengo Saiano usnesením obecní rady č. 19 ze dne 19. července 2005 stanovila termín předčasného ukončení koncese
         udělené ASM Brescia na 31. prosince 2005, aby bylo možné zahájit nabídkové řízení a vybrat nového poskytovatele této služby.
         ASM Brescia byl kromě toho přiznán nárok na úhradu zbytkové hodnoty odpisů, odhadované na základě znaleckého posouzení na
         926 000 euro.

      18      ASM Brescia podala u předkládajícího soudu proti tomuto usnesení žalobu.

      19      Následně vstoupilo v platnost legislativní nařízení 273/2005, jež ve svém článku 23 stanoví automatický odklad konce přechodného
         období uvedeného v čl. 15 odst. 5 legislativního nařízení 164/2000 z 31. prosince 2005 na 31. prosince 2007, jakož i, za určitých
         podmínek, automatický odklad této lhůty z 31. prosince 2007 na 31. prosince 2009.

      20      Jelikož se Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia zabýval otázkou souladu tohoto předpisu s právem Společenství,
         rozhodl se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Je automatické a všeobecné prodloužení až do 31. prosince 2007 stávajících koncesí na distribuci zemního plynu, původně vydaných
         bez otevření hospodářské soutěži, v rozporu s články 43, 49 a čl. 86 odst. 1 Smlouvy, jakož i se zásadami rovného zacházení,
         zákazu diskriminace a transparentnosti?

      2)      Jsou další automatická prodloužení do 31. prosince 2009 stávajících koncesí na distribuci zemního plynu, původně vydaných
         bez otevření hospodářské soutěži, poskytnutá za těchto předpokladů:

      a)       jestliže koncesionář uskutečnil fúzi společností, která umožňuje dodávky dvojnásobnému množství spotřebitelů oproti původnímu
         množství spotřebitelů, kterému poskytovala službu větší ze společností;

      b)       jestliže koncesionář dosáhl počtu spotřebitelů vyššího než 100 000 konečných spotřebitelů nebo množství distribuovaného plynu
         je vyšší než 100 milionů metrů krychlových ročně nebo oblast působnosti pokrývá alespoň území celé provincie;

      c)       jestliže alespoň 40 % základního kapitálu koncesionáře bylo převedeno na soukromé společníky,
               v rozporu s články 43, 49 a čl. 86 odst. 1 Smlouvy, jakož i se zásadami rovného zacházení, zákazu diskriminace a transparentnosti
         ?

      3)      Je prodloužení stávajících koncesí na distribuci zemního plynu, jak za předpokladu uvedeného v první otázce, tak za předpokladů
         uvedených ve druhé otázce, v rozporu se čtvrtým, osmým, desátým a osmnáctým bodem odůvodnění směrnice 2003/55/ES […], jakož
         i s čl. 23 odst. 1 téže směrnice, s článkem 10 Smlouvy a se zásadami přiměřenosti a proporcionality s přihlédnutím zvláště
         k:

      a)      povinnosti [členských] států dosáhnout cíle liberalizace trhu se zemním plynem do 1. července 2007;
      b)       zákazu pro členské státy schvalovat nebo udržovat v platnosti vnitrostátní předpisy, jež jsou v rozporu s liberalizací trhu
         se zemním plynem;

      c)       povinnosti členských států stanovit pro trvání přechodného období přiměřenou dobu a objektivní požadavky?“
       K předběžným otázkám
       K přípustnosti
       Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      21      ASM Brescia má za to, že otázky položené předkládajícím soudem jsou nepřípustné, jelikož jsou založeny na nesprávném posouzení,
         podle kterého italské právo způsobuje prodloužení dotčených koncesí na distribuci plynu.

      22      ASM Brescia tvrdí, že vnitrostátní právo použitelné na spor v původním řízení nezakotvuje zákonné prodloužení těchto koncesí,
         ale naopak stanoví jejich předčasné ukončení, pokud byly vydány na dobu neurčitou nebo pokud datum ukončení stanovené ve smlouvě
         nastane až po přechodném období uvedeném v čl. 15 odst. 5 legislativního nařízení 164/2000.

      23      Anigas – Associazione Nazionale Industriali del Gas – rovněž tvrdí, že první otázka předkládajícího soudu je založena na nesprávném
         předpokladu, jelikož právní úprava dotčená v původním řízením nestanoví automatické a všeobecné prodloužení dotčených koncesí,
         nýbrž pouze odkládá datum jejich předčasného ukončení.

       Odpověď Soudního dvora
      24      Předkládající soud požádal Soudní dvůr o vyjádření ke slučitelnosti prodloužení, na základě článku 23 legislativního nařízení
         273/2005, přechodného období uvedeného v čl. 15 odst. 5 legislativního nařízení 164/2000 s právem Společenství.

      25      V rámci řízení zahájeného na základě článku 234 ES Soudnímu dvoru nepřísluší rozhodovat o slučitelnosti vnitrostátního opatření
         s právem Společenství (viz zejména rozsudek ze dne 11. června 1987, X, 14/86, Recueil, s. 2545, bod 15). Soudní dvůr nicméně
         může ze znění otázek formulovaných vnitrostátním soudem, s ohledem na údaje, které tento soud předložil, vyvodit skutečnosti
         spadající do výkladu práva Společenství za tím účelem, aby vnitrostátnímu soudu umožnil vyřešit právní problém, který mu byl
         předložen (výše uvedený rozsudek X, bod 16).

      26      Předkládací rozhodnutí obsahuje údaje dostatečné pro splnění těchto požadavků, když předkládací soud uvedl, že výklad článků
         43 ES, 49 ES, čl. 86 odst. 1 ES, jakož i čl. 23 odst. 1 směrnice 2003/55 je pro něho nezbytný za účelem rozhodnutí o souladu
         článku 23 legislativního nařízení 273/2005 a čl. 15 odst. 5 a 7 legislativního nařízení 164/2000 s právem Společenství.

      27      Krom toho v souladu s ustálenou judikaturou přísluší v rámci spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy založené
         článkem 234 ES pouze vnitrostátnímu soudci, kterému byl spor předložen a který musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí,
         které bude vydáno, aby s ohledem na konkrétní okolnosti věci posoudil jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání
         svého rozsudku, tak i relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru. V důsledku toho, jestliže se položené předběžné otázky
         týkají výkladu práva Společenství, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (viz zejména rozsudek ze dne 10. května 2001,
         Agorà a Excelsior, C‑223/99 a C‑260/99, Recueil, s. I‑3605, bod 18).

      28      Je rovněž třeba připomenout, že Soudnímu dvoru nepřísluší, aby rozhodoval o výkladu ustanovení vnitrostátních právních předpisů
         nebo zjišťoval skutečnosti relevantní pro řešení sporu v původním řízení. Soudnímu dvoru totiž přísluší vzít v úvahu, v rámci
         rozdělení pravomocí mezi soudy Společenství a vnitrostátními soudy, skutkový a legislativní kontext, do něhož je předběžná
         otázka zasazena, tak jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí (viz zejména rozsudek ze dne 13. listopadu 2003, Neri, C‑153/02,
         Recueil, s. I‑13555, body 34 a 35).

      29      Argument, podle kterého předběžné otázky nejsou přípustné, jelikož jsou založeny na nesprávném výkladu italského práva, tedy
         nelze přijmout.

      30      Z toho vyplývá, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je přípustná.

       K věci samé
       K třetí otázce
      31      Podstatou třetí předběžné otázky předkládajícího soudu, kterou je třeba přezkoumat v první řadě, je zda článek 10 ES, zásada
         proporcionality, čl. 23 odst. 1 směrnice 2003/55, jakož i čtvrtý, osmý, desátý a osmnáctý bod odůvodnění této směrnice brání
         takové právní úpravě, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, na základě které je automaticky prodlouženo přechodné
         období, po jehož uplynutí dojde k předčasnému ukončení takové koncese na distribuci zemního plynu, jako je koncese dotčená
         v původním řízení, udělené bez otevření hospodářské soutěži.

      –       Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      32      ASM Brescia tvrdí, že ani směrnice 98/30, provedená legislativním nařízením 164/2000, ani směrnice 2003/55 nestanoví povinnost
         zkrátit délku trvání koncesí na distribuci zemního plynu, které byly uděleny bez otevření hospodářské soutěži. Domnívá se,
         že vnitrostátní zákonodárce tak svobodně jednak rozhodl, že tyto koncese budou ukončeny před koncem stanoveným ve smlouvě,
         a jednak v tomto směru zakotvil přechodné období a pravidla k jeho provádění.

      33      Dodává, že zamýšlené předčasné ukončení dotčených koncesí a následné zahájení nabídkových řízení za účelem udělení nových
         koncesí neumožňuje zaručit nejvyšší možnou úroveň hospodářské soutěže v oblasti distribuce zemního plynu, jelikož jakýkoli
         nový distributor, který vstoupí na trh, může případně upřednostnit prodejce, se kterým je propojen. Má za to, že tuto obtíž
         lze vyřešit jedině dodržováním povinností nestrannosti a neutrality provozovatelů distribučních soustav zakotvených ve směrnici
         2003/55, a zejména práva třetích osob na přístup k distribuční soustavě, jakož i právního, správního, funkčního a účetního
         oddělení od prodejců zemního plynu, kteří jsou součástí téhož vertikálně integrovaného podniku.

      34      Komise má rovněž za to, že směrnice 2003/55 nezakotvuje povinnost předčasného ukončení koncesí na distribuci zemního plynu
         udělených v rozporu s požadavky Společenství.

      35      Dodává, že i když ustanovení čl. 13 odst. 1 ve spojení s čl. 33 odst. 2 směrnice 2003/55 opravňují provozovatele soustavy
         pro distribuci zemního plynu provádět až do 1. července 2007 rovněž dodávky plynu, tento provozovatel nicméně musí na základě
         čl. 12 odst. 2 této směrnice zacházet se všemi operátory na trhu se zemním plynem nestranně.

      36      Anigas zdůrazňuje, že konečné datum liberalizace trhu se zemním plynem, stanovené v čl. 23 odst. 1 směrnice 2003/55 na 1.
         července 2007,  pouze ukládá členským státům, aby všichni, kdo nakupují zemní plyn, byli oprávněnými zákazníky, a má za to,
         že tato směrnice neukládá ukončení koncesí na distribuci zemního plynu, které byly uděleny bez předchozího zveřejnění.

      –       Odpověď Soudního dvora
      37      Jak ze znění, tak i ze struktury směrnice 2003/55 vyplývá, že jejím cílem je dotvoření vnitřního trhu v odvětví zemního plynu.
         Jak stanoví čl. 1 odst. 1 první věta této směrnice, za tímto účelem stanoví společná pravidla pro přepravu, distribuci, dodávky
         a skladování zemního plynu.

      38      Článek 23 odst. 1 směrnice 2003/55 upřesňuje harmonogram otevření pro dodávky zemního plynu a stanoví zejména, že členské
         státy zajistí, aby oprávněnými zákazníky, tedy zákazníky, kteří mohou volně nakupovat zemní plyn od dodavatele, jehož si zvolí,
         byli od 1. července 2007 všichni zákazníci.

      39      Toto ustanovení se týká dodávek zemního plynu, a nikoli jeho distribuce. Proto z něho nelze vyvozovat žádnou povinnost členských
         států ukončit smlouvy na distribuci udělené bez jakéhokoli řízení zajišťujícího otevření hospodářské soutěži.

      40      Směrnice 2003/55 kromě toho neobsahuje žádné ustanovení ohledně stávajících koncesí na distribuci zemního plynu.

      41      Na třetí otázku je tedy třeba odpovědět tak, že směrnice 2003/55 nebrání tomu, aby taková právní úprava členského státu, jako
         je právní úprava dotčená v původním řízení, stanovila prodloužení, dle jí vymezených podmínek, přechodného období, po jehož
         uplynutí dojde k předčasnému ukončení takové koncese na distribuci zemního plynu, jako je koncese dotčená v původním řízení.
         Za těchto podmínek je rovněž třeba mít za to, že takové právní úpravě nebrání ani článek 10 ES a zásada proporcionality.

       K první a druhé otázce
      42      Podstatou první a druhé otázky předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je zda články 43 ES, 49 ES a čl.
         86 odst. 1 ES, jakož i zásady rovného zacházení, zákazu diskriminace a transparentnosti brání takové právní úpravě, jako je
         právní úprava dotčená v původním řízení, na základě které je dle jí stanovených podmínek prodlouženo přechodné období, po
         jehož uplynutí dojde k předčasnému ukončení takové koncese na distribuci zemního plynu, jako je koncese dotčená v původním
         řízení.

      –       Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
      43      ASM Brescia má za to, že takové ukončení koncesí na distribuci zemního plynu, jako je ukončení dotčené v původním řízení,
         je opatřením, které může dle volného uvážení a autonomně nařídit vnitrostátní zákonodárce. Dodává, že toto opatření umožňuje
         Italské republice určením nových koncesionářů veřejné služby distribuce zemního plynu  v předstihu vyhovět směrnici 2003/55.

      44      ASM Brescia tvrdí, že stanovení přechodného období, po jehož uplynutí dojde k předčasnému ukončení dotčených koncesí, je určeno
         k provedení tohoto cíle otevření hospodářské soutěži v odvětví zemního plynu při současné nezbytné ochraně legitimního očekávání
         držitelů stávajících koncesí.

      45      Tatáž společnost připomíná, že členské státy musí dodržovat zásadu ochrany legitimního očekávání při výkonu pravomocí, které
         jim byly svěřeny směrnicemi Společenství (viz zejména rozsudek ze dne 26. dubna 1988, Krücken, 316/86, Recueil, s. 2213, bod
         22), a že během legislativní reformy některých institucí nebo právních systémů ochrana legitimního očekávání vyžaduje zavedení
         přechodných opatření nebo přechodných období k přizpůsobení se, neexistují-li kogentní veřejné zájmy, které by tomu bránily
         (viz zejména rozsudek ze dne 14. května 1975, CNTA v. Komise, 74/74, Recueil, s. 533, bod 44).

      46      ASM Brescia upřesňuje, že až do vstupu legislativního nařízení 164/2000 v platnost italské právo nestanovilo udělování koncesí
         na distribuci zemního plynu na základě předchozího zveřejnění a kromě toho umožňovalo udělení koncesí na velmi dlouhou dobu.

      47      Dodává, že až do interpretačního sdělení Komise o koncesích podle práva Společenství (Úř. věst. 2000, C 121, s. 2), jakož
         i rozsudku ze dne 7. prosince 2000, Telaustria a Telefonadress (C‑324/98, Recueil, s. I‑10745), právo Společenství neobsahovalo
         nic, co by nasvědčovalo tomu, že veřejným orgánům jsou při udělování koncesí na veřejné služby na základě práva Společenství
         uloženy povinnosti transparentnosti a zveřejnění.

      48      ASM Brescia následně připomíná, že legislativním nařízením 273/2005 byl ve skutečnosti pouze odložen o dva roky konec přechodného
         období zakotveného v čl. 15 odst. 5 legislativního nařízení 164/2000, a to z 31. prosince 2005 na 31. prosince 2007, a za
         určitých podmínek z 31. prosince 2007 na 31. prosince 2009. Má za to, že rozsah takového odkladu je sám o sobě a svými účinky
         omezený, s ohledem zejména na často velmi dlouhé zbývající délky dotčených smluvních koncesí, a že jím není nepřiměřeně dotčena
         rovnováha zájmů dotčených subjektů. Zdůrazňuje, že toto prodloužení představuje v každém případě rovněž diskreční opatření.

      49      ASM Brescia nakonec uvádí, že koncese na distribuci zemního plynu, které končí před koncem zmíněného přechodného období, nejsou
         prodlouženy, že dle legislativního nařízení 164/2000 konec přechodného období uvedeného v čl. 15 odst. 5 tohoto nařízení mohl
         nastat po konci období vyplývajícím z použití legislativního nařízení 273/2005, a že přijetí posledně uvedeného legislativního
         nařízení umožnilo posílit právní jistotu tím, že byl vyjasněn právní režim zmíněného přechodného období.

      50      Komise tvrdí, že původní řízení se týká koncesí na veřejné služby, a že se na tyto koncese vztahují základní pravidla obsažená
         ve Smlouvě o ES, a zejména v článcích 43 ES a 49 ES, jakož i zásady zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti a rovného
         zacházení mezi uchazeči, které s sebou nesou zejména povinnost transparentnosti, která umožňuje veřejnému orgánu udělujícímu
         koncesi ujistit se, že tyto zásady jsou dodrženy (rozsudek ze dne 6. dubna 2006, ANAV, C‑410/04, Sb. rozh. s. I‑3303, bod
         21).

      51      Zdůrazňuje, že Soud rozhodl, že tato povinnost transparentnosti spočívá v zajištění odpovídajícího stupně zveřejnění umožňujícího
         otevření koncese na služby hospodářské soutěži ve prospěch každého potenciálního uchazeče, jakož i kontrolu nestrannosti zadávacího
         řízení (výše uvedený rozsudek ANAV, bod 21).

      52      Komise má za to, že neukončení koncese na veřejnou službu, která byla udělena bez předchozího zveřejnění, je rovněž v rozporu
         s články 43 ES a 49 ES, jakož i se zásadami zákazu diskriminace, rovnosti zacházení a transparentnosti.

      53      Dodává, že čl. 86 odst. 1 ES brání takovým předpisům, jako jsou předpisy dotčené v původním řízení, které stanoví ponechání
         v platnosti koncesí na veřejné služby udělených v rozporu s požadavky zveřejnění uloženými právem Společenství.

      54      Anigas tvrdí, že články 43 ES a 49 ES a čl. 86 odst. 1 ES, jakož i zásady rovného zacházení, zákazu diskriminace a transparentnosti
         nebrání odkladu konce přechodného období, jak je stanoven v právních předpisech dotčených v původním řízení.

      55      Zdůrazňuje, že podmínky zakotvené v čl. 15 odst. 7 legislativního nařízení 164/2000, umožňující prodloužit přechodné období
         upravené v čl. 15 odst. 5 tohoto nařízení, spadají do souboru opatření, jejichž cílem je vytvoření trhu se zemním plynem podléhajícího
         hospodářské soutěži.

      56      Anigas má za to, že dodržování zásady ochrany legitimního očekávání v každém případě vyžaduje, aby takové předčasné ukončení
         koncesí na distribuci zemního plynu, jako je ukončení dotčené v původním řízení, nastalo až po uplynutí přechodného období.

      –       Odpověď Soudního dvora
      57      Taková koncese na veřejnou službu, jako je koncese dotčená v původním řízení, se neřídí žádnou ze směrnic, kterými zákonodárce
         Společenství upravil oblast veřejných zakázek (viz zejména rozsudek ze dne 21. července 2005, Coname, C‑231/03, Sb. rozh.
         s. I‑7287, bod 16).

      58      Soudní dvůr nicméně rozhodl, že veřejné orgány, které zamýšlejí udělit takovou koncesi, jsou povinny obecně dodržovat základní
         pravidla Smlouvy, a zvláště zásadu zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky
         Telaustria a Telefonadress, bod 60, a Coname, bod 16; rozsudek ze dne 13. října 2005, Parking Brixen, Sb. rozh. s. I‑8585,
         bod 46, jakož i výše uvedený rozsudek ANAV, bod 18).

      59      Konkrétněji v rozsahu, v němž taková koncese má nepochybný přeshraniční význam, představuje její udělení podniku nacházejícímu
         se v členském státě zadavatele bez jakékoli transparentnosti rozdílné zacházení v neprospěch podniků nacházejících se v jiném
         členském státě, které by mohly mít o tuto koncesi zájem (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 13. listopadu 2007, Komise v. Irsko,
         C‑507/03, Sb. rozh. s. I-9777, bod 30).

      60      Jestliže není odůvodněno objektivními skutečnostmi, představuje takové rozdílné zacházení, které vyloučením všech podniků
         nacházejících se v jiném členském státě znevýhodňuje především tyto podniky, nepřímou diskriminaci na základě státní příslušnosti
         zakázanou na základě článků 43 ES a 49 ES (výše uvedený rozsudek Komise v. Irsko, bod 31).

      61      Krom toho, čl. 86 odst. 1 ES brání tomu, aby členské státy, pokud jde o veřejné podniky a podniky, kterým členské státy přiznávají
         zvláštní nebo výlučná práva, ponechaly v platnosti vnitrostátní právní předpisy odporující článkům 43 ES a 49 ES.

      62      Přitom jednak není nijak vyloučeno, že koncese dotčená v původním řízení má, s ohledem na kriteria stanovená Soudním dvorem,
         a zejména místo výkonu činnosti na základě takové koncese a ekonomické zájmy, které jsou ve hře, nepochybný přeshraniční význam
         (viz obdobně rozsudek ze dne 15. května 2008, SECAP a Santorso, C‑147/06 a C‑148/06, Sb. rozh. s. I-0000, bod 31). Je tomu
         tak o to více, že vnitrostátní právní úpravu lze uplatnit bez rozdílu na všechny koncese.

      63      Kromě toho taková právní úprava, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, která s sebou nese odklad udělení nové koncese
         na základě řízení otevřeného hospodářské soutěži, tím způsobuje, nejméně během doby tohoto odkladu, rozdíl v zacházení v neprospěch
         podniků potenciálně se zajímajících o takovou koncesi, které se nacházejí v členském státě jiném než členském státě, ze kterého
         je zadavatel.

      64      Tento rozdíl v zacházení lze nicméně odůvodnit objektivními důvody, jako je nezbytnost dodržovat zásadu právní jistoty.

      65      Tato zásada je součástí právního řádu Společenství  (rozsudek ze dne 21. září 1983, Deutsche Milchkontor a další, 205/82 až
         215/82, Recueil, s. 2633, bod 30) a jsou ji povinny dodržovat veškeré státní orgány pověřené uplatňováním práva Společenství
         (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 27. září 1979, Eridania-Zuccherifici nazionali a Società italiana per l’industria degli
         zuccheri, 230/78, Recueil, s. 2749, bod 31).

      66      V tomto ohledu je třeba za okolností, jako jsou okolnosti v původním řízení, vzít v úvahu tři skutečnosti.

      67      Zaprvé směrnice 2003/55 nestanoví přehodnocení stávajících koncesí na distribuci plynu.

      68      Zadruhé z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že koncese udělená v roce 1984 měla být platná až do roku 2029. Její předčasné
         ukončení na základě legislativního nařízení 273/2005, jehož důsledkem bude povinnost Comune di Rodengo Saiano otevřít udělení
         nové koncese hospodářské soutěži, tak může přispívat k většímu dodržování práva Společenství.

      69      Zatřetí zásada právní jistoty zejména vyžaduje, aby právní úprava byla jasná a přesná a její účinky byly předvídatelné, zejména
         pokud může vyvolat nepříznivé důsledky pro jednotlivce a podniky (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 7. června 2005, VEMW
         a další, C‑17/03, Sb. rozh. s. I‑4983, bod 80 a citovaná judikatura).

      70      Z tohoto hlediska je nutno konstatovat, že koncese dotčená v původním řízení byla udělena v roce 1984, přičemž v té době ještě
         Soudní dvůr nerozhodl, že z primárního práva Společenství vyplývá, že na smlouvy s nepochybným přeshraničním významem se mohou
         uplatnit požadavky transparentnosti dle podmínek obsažených v bodech 59 a 60 tohoto rozsudku.

      71      Za těchto podmínek, a aniž by bylo třeba se zabývat zásadou ochrany legitimního očekávání, zásada právní jistoty nejenže umožňuje,
         ale dokonce ukládá, aby s ukončením takové koncese bylo spojeno přechodné období, které umožňuje smluvním stranám rozvázat
         jejich smluvní vztahy za podmínek přijatelných jak z hlediska požadavků veřejné služby, tak i z ekonomického hlediska.

      72      Předkládajícímu soudu přísluší posoudit, zda zejména prodloužení doby přechodného období takovými právními předpisy, jako
         jsou předpisy dotčené v původním řízení, může být považováno za nezbytné pro dodržení zásady právní jistoty.

      73      Na první a druhou otázku je tedy třeba odpovědět tak, že články 43 ES, 49 ES a čl. 86 odst. 1 ES nebrání tomu, aby taková
         právní úprava členského státu, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, stanovila dle jí vymezených podmínek prodloužení
         přechodného období, po jehož uplynutí dojde k předčasnému ukončení takové koncese na distribuci zemního plynu, jako je koncese
         dotčená v původním řízení, za předpokladu, že takové prodloužení může být považováno za nezbytné za účelem umožnit smluvním
         stranám rozvázat jejich smluvní vztahy za podmínek přijatelných jak z hlediska požadavků veřejné služby, tak i z ekonomického
         hlediska.

       K nákladům řízení
      74      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      1)      Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/55/ES ze dne 26. června 2003 o společných pravidlech pro vnitřní trh se zemním
            plynem a o zrušení směrnice 98/30/ES nebrání tomu, aby taková právní úprava členského státu, jako je právní úprava dotčená
            v původním řízení, stanovila dle jí vymezených podmínek prodloužení přechodného období, po jehož uplynutí dojde k předčasnému
            ukončení takové koncese na distribuci zemního plynu, jako je koncese dotčená v původním řízení. Za těchto podmínek je rovněž
            třeba mít za to, že takové právní úpravě nebrání ani článek 10 ES a zásada proporcionality.
      2)      Články 43 ES, 49 ES a čl. 86 odst. 1 ES nebrání tomu, aby taková právní úprava členského státu, jako je právní úprava dotčená
            v původním řízení, stanovila dle jí vymezených podmínek prodloužení přechodného období, po jehož uplynutí dojde k předčasnému
            ukončení takové koncese na distribuci zemního plynu, jako je koncese dotčená v původním řízení, za předpokladu, že takové
            prodloužení může být považováno za nezbytné za účelem umožnit smluvním stranám rozvázat jejich smluvní vztahy za podmínek
            přijatelných jak z hlediska požadavků veřejné služby, tak i z ekonomického hlediska.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: italština.


Rozsudek Tribunálu (devátého senátu) ze dne 2. února 2017.#Marcas Costa Brava, SL v. Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví.#Ochranná známka Evropské unie – Námitkové řízení – Přihláška obrazové ochranné známky Evropské unie Cremcaffé by Julius Meinl – Starší obrazová ochranná známka Evropské unie café crem – Relativní důvod pro zamítnutí – Neexistence důkazu o skutečném užívání starší ochranné známky – Článek 42 odst. 2 nařízení (ES) č. 207/2009.#Věc T-689/15.


title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 10. dubna 2014.#ACI Adam BV a další v. Stichting de Thuiskopie a Stichting Onderhandelingen Thuiskopie vergoeding.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Hoge Raad der Nederlanden.#Řízení o předběžné otázce – Duševní vlastnictví – Autorská práva a práva s nimi související – Harmonizace určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti – Směrnice 2001/29/ES – Článek 5 odst. 2 písm. b) a odst. 5 – Právo na rozmnožování – Výjimky a omezení – Rozmnožování pro soukromé užití – Oprávněnost původu rozmnoženiny – Směrnice 2004/48/ES – Oblast působnosti.#Věc C‑435/12.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      10. dubna 2014 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Duševní vlastnictví — Autorská práva a práva s nimi související — Harmonizace určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti — Směrnice 2001/29/ES — Článek 5 odst. 2 písm. b) a odst. 5 — Právo na rozmnožování — Výjimky a omezení — Rozmnožování pro soukromé užití — Oprávněnost původu rozmnoženiny — Směrnice 2004/48/ES — Oblast působnosti“
      Ve věci C‑435/12,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemsko) ze dne 21. září 2012, došlým Soudnímu dvoru dne 26. září 2012, v řízení

         ACI Adam BV a další

      proti

         Stichting de Thuiskopie,

         Stichting Onderhandelingen Thuiskopie vergoeding,
      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení L. Bay Larsen, předseda senátu, K. Lenaerts, místopředseda Soudního dvora, vykonávající funkci soudce čtvrtého senátu, M. Safjan, J. Malenovský (zpravodaj) a A. Prechal, soudci,
      generální advokát: P. Cruz Villalón,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 9. října 2013,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za ACI Adam BV a další D. Visserem, advocaat,

               —

               za Stichting de Thuiskopie a Stichting Onderhandelingen Thuiskopie vergoeding T. Cohen Jehoramem a V. Rörschem, advocaten,

               —

               za nizozemskou vládu C. Schillemans a M. Noort, jako zmocněnkyněmi,

               —

               za španělskou vládu M. García-Valdecasas Dorrego, jako zmocněnkyní,

               —

               za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s P. Gentilim, avvocato dello Stato,

               —

               za litevskou vládu D. Kriaučiūnasem a J. Nasutavičienė, jako zmocněnci,

               —

               za rakouskou vládu A. Poschem, jako zmocněncem,

               —

               za Evropskou komisi J. Samnadda a F. Wilmanem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 9. ledna 2014,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 5 odst. 2 písm. b) a odst. 5 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti (Úř. věst. L 167, s. 10; Zvl. vyd. 17/01, s. 230), jakož i směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/48/ES ze dne 29. dubna 2004 o dodržování práv duševního vlastnictví (Úř. věst. L 157, s. 45; Zvl. vyd. 17/02, s. 32, a opravy Úř. věst. 2004, L 195, s. 16, a Úř. věst. 2007, L 204, s. 27).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností ACI Adam BV, jakož i několika dalšími podniky (dále jen „ACI Adam a další“), a Stichting de Thuiskopie (dále jen „Thuiskopie“) a Stichting Onderhandelingen Thuiskopie vergoeding (dále jen „SONT“), dvěma nadacemi, z nichž první je pověřena výběrem a rozdělováním poplatků, které musí hradit výrobci nebo dovozci nosičů určených k rozmnožování literárních, vědeckých nebo uměleckých děl, jež je prováděné za účelem soukromého užití (dále jen „poplatek za soukromé rozmnožování“), a druhá je pověřena stanovením výše tohoto poplatku, ohledně toho, že SONT při stanovování výše uvedeného poplatku zohledňuje škodu vzniklou v důsledku rozmnoženin pořízených z neoprávněného zdroje.

         Právní rámec

         Unijní právo

      Směrnice 2001/29

               3

               Body 22, 31, 32, 35, 38 a 44 odůvodnění směrnice 2001/29 uvádí:

                        „(22)

                        Cíle náležité podpory šíření kultury nesmí být dosaženo za cenu obětování přísné [důsledné] ochrany práv nebo tolerování nedovolené distribuce padělků nebo nedovolených napodobenin.

                  [...]

                        (31)

                        Mezi různými skupinami nositelů práv stejně jako mezi různými kategoriemi nositelů práv a uživatelů chráněných předmětů ochrany [uživatelů předmětů ochrany] musí být zajištěna přiměřená rovnováha práv a zájmů.[…]

                        (32)

                        Tato směrnice stanoví vyčerpávající výčet výjimek a omezení práva na rozmnožování a práva na sdělování veřejnosti. Některé výjimky nebo omezení jsou použitelné popřípadě pouze u práva na rozmnožování. To [Tento výčet] patřičně zohledňuje rozdílné právní tradice v členských státech, přičemž je zároveň zajištěno [a směřuje k zajištění řádného] fungování vnitřního trhu. Členské státy by měly dospět k jednotnému používání těchto výjimek a omezení, které bude v budoucnu při přezkoumávání prováděcích právních předpisů hodnoceno.

                  […]

                        (35)

                        V určitých případech výjimek nebo omezení by nositelé práv měli získat spravedlivou odměnu jako přiměřenou náhradu za užití jejich chráněných děl nebo jiných předmětů ochrany. Při určování způsobu, podrobností a možné výše odměny je třeba vzít v úvahu konkrétní okolnosti každého případu. Při hodnocení těchto okolností by cenným kritériem byla možná újma nositelům práva vyplývající z dotyčného úkonu. V případech, kdy nositelé práv již získali platbu v jiné formě, například jako součást licenčního poplatku, nemusí přicházet žádná zvláštní nebo samostatná platba v úvahu. Výše spravedlivé odměny by měla brát ohled na míru využití prostředků technologické ochrany uvedených v této směrnici. V určitých situacích, kdy je újma způsobená nositeli práva minimální, nesmí vzniknout žádná povinnost platby.

                  [...]

                        (38)

                        Členským státům by mělo být povoleno stanovit výjimku nebo omezení týkající se práva na rozmnožování v případě určitých druhů rozmnožování zvukových, obrazových nebo audiovizuálních materiálů pro osobní užití, pokud jsou tato výjimka nebo omezení doprovázeny spravedlivou odměnou. Tato výjimka nebo omezení mohou zahrnovat zavedení nebo pokračování systémů odměn jako náhrady za újmu způsobenou nositelům práva. Ačkoliv rozdíly mezi těmito systémy odměn ovlivňují fungování vnitřního trhu, neměly by mít tyto rozdíly ve vztahu k analogovému soukromému rozmnožování výrazný dopad na rozvoj informační společnosti. Digitální soukromé rozmnožování má předpoklady k většímu rozšíření a má větší hospodářský dopad. Je proto potřeba brát patřičný ohled na rozdíly mezi digitálním a analogovým soukromým rozmnožováním a v určitých ohledech je třeba mezi nimi rozlišovat.

                  […]

                        (44)

                        Uplatňování výjimek a omezení stanovených v této směrnici by mělo být činěno v souladu s mezinárodními závazky. Takové výjimky a omezení nesmí být uplatňovány způsobem, který se dotýká oprávněných zájmů nositele práv nebo který je v rozporu s běžným způsobem užití jeho díla nebo jiného předmětu ochrany. Stanovení takových výjimek nebo omezení členskými státy by mělo zejména patřičně odrážet zvýšený hospodářský dopad, který by takové výjimky a omezení mohly mít v souvislosti s novým elektronickým prostředím. Z tohoto důvodu je možné, že rozsah určitých výjimek nebo omezení bude muset být stále užší, dojde-li na určitá nová užití děl chráněných autorským právem nebo jiných předmětů ochrany.“

               4

               Článek 2 písm. a) směrnice 2001/29 stanoví:
               „Členské státy stanoví výlučné právo udělit svolení nebo zakázat přímé nebo nepřímé, dočasné nebo trvalé rozmnožování jakýmikoliv prostředky a v jakékoliv formě, vcelku nebo po částech:

                        a)

                        pro autory v případě jejich děl.“

               5

               Článek 5 odst. 2 a 5 této směrnice stanoví:
               „2.   Členské státy mohou stanovit výjimky nebo omezení práva na rozmnožování podle článku 2 v těchto případech:
               [...]

                        b)

                        u jakýchkoliv rozmnoženin na jakémkoliv nosiči vytvořených fyzickou osobou pro soukromé užití a pro účely, které nejsou přímo ani nepřímo komerční, a to za podmínky, že nositelé práv získají spravedlivou odměnu, která, pokud jde o dotyčné dílo nebo předmět ochrany, bere ohled na použití nebo nepoužití technologických prostředků uvedených v článku 6;

                  [...]
               5.   Výjimky a omezení stanovené v odstavcích 1, 2, 3 a 4 mohou být použity pouze ve zvláštních případech, které nejsou v rozporu s běžným způsobem užití díla nebo jiného předmětu ochrany a nejsou jimi nepřiměřeně dotčeny oprávněné zájmy nositele práv.“

               6

               Článek 6 uvedené směrnice zní:
               „1.   Členské státy stanoví odpovídající právní ochranu před obcházením jakýchkoliv účinných technologických prostředků, které dotyčná osoba provádí s vědomím, že takový cíl sleduje, nebo existují-li o této skutečnosti opodstatněné důkazy.
               [...]
               3.   Pro účely této směrnice se ‚technologickými prostředky‘ rozumí jakákoliv technologie, zařízení nebo součástka, které jsou při své obvyklé funkci určeny k tomu, aby zabraňovaly úkolům [úkonům] nebo omezovaly úkony ve vztahu k dílům nebo jiným předmětům ochrany, ke kterým nebylo uděleno svolení nositele jakýchkoliv autorských práv nebo práv s ním souvisejících stanovených právními předpisy, nebo právem sui generis stanoveným [práva sui generis stanoveného] v kapitole III [směrnice Evropského parlamentu a Rady 96/9/ES ze dne 11. března 1996 o právní ochraně databází (Úř. věst. L 77, s. 20; Zvl. vyd. 14/15, s. 459)]. Technologické prostředky se považují za ‚účinné‘, pokud je použití chráněného díla nebo jiného předmětu ochrany kontrolováno nositeli práv uplatněním kontroly přístupu nebo ochranného procesu jako je šifrování, kódování nebo jiná úprava díla nebo jiného předmětu ochrany nebo mechanizmu kontroly rozmnožování, který dosahuje cíle ochrany.
               4.   Bez ohledu na právní ochranu stanovenou v odstavci 1 učiní členské státy v případě neexistence dobrovolných prostředků použitých nositeli práv, včetně dohod mezi nositeli práv a jinými dotčenými stranami, vhodná opatření, aby nositelé práv zpřístupnili uživateli výjimky nebo omezení stanovené [stanovených] vnitrostátními právními předpisy v souladu s čl. 5 odst. 2 písm. a), c), d) nebo e), odst. 3 písm. a), b) nebo e) prostředky k využívání takové výjimky nebo omezení, a to v rozsahu nezbytném pro využití této výjimky nebo omezení, pokud má takový uživatel k dotyčnému chráněnému dílu nebo předmětu ochrany [oprávněný] přístup.
               [...]“

         Směrnice 2004/48

               7

               Článek 1 směrnice 2004/48 definuje předmět této směrnice takto:
               „Tato směrnice se týká opatření, řízení a nápravných opatření nezbytných k zajištění dodržování práv duševního vlastnictví. Pro účely této směrnice zahrnuje pojem ‚práva duševního vlastnictví‘ práva průmyslového vlastnictví.“

               8

               Článek 2 této směrnice, týkající se oblasti její působnosti, v odstavci 1 stanoví:
               „Aniž jsou dotčeny prostředky stanovené právními předpisy Společenství nebo vnitrostátními právními předpisy, které jsou nebo mohou být pro nositele práv výhodnější, použijí se opatření, řízení a nápravná opatření stanovená touto směrnicí v souladu s článkem 3 na jakékoli porušení práv duševního vlastnictví stanovené právem Společenství nebo vnitrostátním právem dotyčného členského státu.“

         Nizozemské právo

               9

               Článek 1 zákona o právu autorském (Auteurswet, Stb. 2008, č. 538, dále jen „AW“) přiznává autoru literárního, vědeckého nebo uměleckého díla nebo jeho právním nástupcům výlučné právo zejména na rozmnožování tohoto díla, s výhradou omezení stanovených zákonem.

               10

               Článek 16c odst. 1 a 2 AW zakotvuje zásadu poplatku za soukromé rozmnožování. Toto ustanovení zní takto:
               „1.   Za porušení autorského práva k literárnímu, vědeckému či uměleckému dílu se nepovažuje rozmnožení celého díla nebo jeho části na nosiči určeném k reprodukci díla, pokud k rozmnožení dojde za účelem, který není přímo ani nepřímo komerční, a pokud slouží výlučně k vlastní praktické přípravě nebo k vlastnímu studiu či využití fyzickou osobou, která tuto rozmnoženinu pořídí.
               2.   Za rozmnožení ve smyslu prvního odstavce náleží autorovi nebo jeho právním nástupcům spravedlivá odměna. Tuto odměnu je povinen uhradit výrobce nebo dovozce nosičů ve smyslu odstavce 1.“

               11

               Článek 1019h občanského soudního řádu (Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering), který provádí článek 14 směrnice 2004/48, zní takto:
               „Odchylně od první knihy, druhé hlavy, dvanáctého oddílu, druhého odstavce a čl. 843a odst. 1, nahradí strana, která neměla ve sporu úspěch, rozumné a přiměřené náklady řízení a další náklady strany, která měla ve sporu úspěch, jestliže tomu nebrání spravedlnost.“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               12

               ACI Adam a další jsou dovozci nebo výrobci nenahraných nosičů dat, jako jsou CD a CD-R.

               13

               Podle článku 16c AW jsou ACI Adam a další povinny hradit nadaci Thuiskopie poplatek za soukromé rozmnožování, jehož výši stanoví SONT.

               14

               ACI Adam a další mají za to, že tato částka neprávem zohledňuje újmu případně vzniklou majitelům autorských práv v důsledku rozmnoženin pořízených z neoprávněného zdroje.

               15

               ACI Adam a další tudíž podaly proti nadacím Thuiskopie a SONT žalobu k Rechtbank te ’s-Gravenhage (soud v Haagu), v níž v podstatě tvrdily, že poplatek za soukromé rozmnožování podle čl. 16c odst. 2 AW je určen výlučně k odměně majitelům autorských práv za rozmnožování ve smyslu odstavce 1 tohoto článku, takže výše tohoto poplatku nesmí zohledňovat náhradu újmy vzniklé v důsledku rozmnoženin děl pořízených z neoprávněných zdrojů.

               16

               Rechtbank te ’s-Gravenhage žalobu společnosti ACI Adam a dalších podniků rozsudkem ze dne 25. června 2008 zamítl.

               17

               ACI Adam a další podaly proti tomuto rozsudku odvolání k Gerechtshof te ’s‑Gravenhage (odvolací soud v Haagu). Tento soud rozsudkem ze dne 15. listopadu 2010 potvrdil rozsudek vydaný Rechtbank te ’s-Gravenhage.

               18

               Předkládající soud, k němuž ACI Adam a další podaly kasační opravný prostředek proti výše zmíněnému rozsudku, má za to, že směrnice 2001/29 neuvádí, zda musí být při stanovování výše spravedlivé odměny podle čl. 5 odst. 2 písm. b) této směrnice brány v úvahu rozmnoženiny pořízené z neoprávněného zdroje.

               19

               Za těchto okolností se Hoge Raad der Nederlanden rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Musí být čl. 5 odst. 2 písm. b) [směrnice 2001/29], případně ve spojení s čl. 5 odst. 5 této směrnice, vykládán v tom smyslu, že v něm uvedené omezení autorského práva pro rozmnoženiny, které splňují požadavky uvedené v tomto článku, platí nezávisle na tom, zda se exempláře díla, ze kterého rozmnoženiny pocházejí, dostaly do dispozice příslušné fyzické osoby zákonným způsobem, to znamená bez porušení autorských práv nositele práv, nebo toto omezení platí jen pro rozmnoženiny, které pocházejí z exemplářů, které se do dispozice příslušné fyzické osoby dostaly bez porušení autorského práva?

                        2)

                                 a)

                                 Může – v případě, že na první otázku bude odpovězeno ve smyslu její druhé alternativy – použití ‚třístupňového testu‘ podle čl. 5 odst. 5 směrnice [2001/29] vést k tomu, že se oblast působnosti omezení podle čl. 5 odst. 2 této směrnice rozšíří, nebo může být důsledkem použití uvedeného testu pouze to, že se oblast působnosti omezení zúží?

                                 b)

                                 Je – v případě, že na první otázku bude odpovězeno ve smyslu její druhé alternativy – ustanovení vnitrostátního práva, které vede k tomu, že za rozmnoženiny, jež byly pořízeny fyzickou osobou pro soukromé užití a pro účely, které nejsou přímo ani nepřímo komerční, je dlužna spravedlivá odměna nezávisle na tom, zda je pořízení příslušné rozmnoženiny podle čl. 5 odst. 2 směrnice [2001/29] dovoleno, a které přitom neomezuje právo nositele práv zakázat rozmnožování ani jeho nárok na náhradu škody, v rozporu s článkem 5 uvedené směrnice nebo s jakýmkoli jiným ustanovením unijního práva?
                                 Je pro zodpovězení této otázky s ohledem na ‚třístupňový test‘ podle čl. 5 odst. 5 směrnice [2001/29] relevantní, že (ještě) nejsou k dispozici technologické prostředky, které by umožňovaly zakročit proti pořizování neoprávněných soukromých rozmnoženin?

                        3)

                        Je směrnice 2004/48 použitelná na takové řízení, jako je původní řízení, ve kterém – poté, co členský stát na základě čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice [2001/29] uložil výrobcům a dovozcům nosičů, které jsou způsobilé a určené k rozmnožování děl, povinnost promítnout spravedlivou odměnu stanovenou v tomto článku do jejich ceny a stanovil, že tato spravedlivá odměna musí být odváděna instituci určené tímto státem, která byla pověřena výběrem a rozdělováním spravedlivé odměny – osoby povinné uhradit poplatek navrhují, aby soud vzhledem ke zvláštním okolnostem daného sporu, které jsou relevantní pro stanovení spravedlivé odměny, rozhodl v neprospěch uvedené instituce, která se proti tomuto návrhu brání?“

         K předběžným otázkám

         K první a druhé otázce

               20

               Podstata první a druhé otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, tkví v tom, zda unijní právo, konkrétně čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29, ve spojení s odstavcem 5 tohoto článku, musí být vykládáno v tom smyslu, že brání takovým vnitrostátním právním předpisům, jaké jsou dotčeny v původním řízení, které situaci, kdy zdroj, z něhož je rozmnoženina pro soukromé užití pořízena, je oprávněný, neodlišují od situace, kdy je tento zdroj neoprávněný.

               21

               Na úvod je třeba připomenout, že podle článku 2 směrnice 2001/29 přiznávají členské státy autorům výlučné právo udělit svolení nebo zakázat přímé nebo nepřímé, dočasné nebo trvalé rozmnožování jejich děl jakýmikoliv prostředky a v jakékoliv formě, vcelku nebo po částech, přičemž čl. 5 odst. 2 téže směrnice zároveň vyhrazuje členským státům možnost stanovit výjimky a omezení uvedeného práva na rozmnožování.

               22

               Pokud jde o rozsah těchto výjimek a omezení, je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora musejí ustanovení směrnice odchylující se od obecné zásady zavedené toutéž směrnicí podléhat striktnímu výkladu (rozsudek Infopaq International, C‑5/08, EU:C:2009:465, bod 56 a citovaná judikatura).

               23

               Z toho vyplývá, že jednotlivé výjimky a omezení podle čl. 5 odst. 2 směrnice 2001/29 musí být vykládány restriktivně.

               24

               Kromě toho je třeba podotknout, že čl. 5 odst. 5 této směrnice ukládá, že výjimky a omezení práva na rozmnožování mohou být použity pouze ve zvláštních případech, které nejsou v rozporu s běžným způsobem užití díla nebo jiného předmětu ochrany a nejsou jimi nepřiměřeně dotčeny oprávněné zájmy nositele tohoto práva.

               25

               Jak však vyplývá z jeho znění, toto ustanovení směrnice 2001/29 pouze upřesňuje podmínky pro použití výjimek a omezení práva na rozmnožování, jež jsou dovoleny v čl. 5 odst. 2 této směrnice, a sice že uvedené výjimky a omezení mohou být použity pouze ve zvláštních případech, které nejsou v rozporu s běžným způsobem užití díla nebo jiného předmětu ochrany a nejsou jimi nepřiměřeně dotčeny oprávněné zájmy nositele práv. Článek 5 odst. 5 této směrnice tudíž nedefinuje věcný obsah jednotlivých výjimek a omezení stanovených v odstavci 2 tohoto článku, ale použije se až v okamžiku uplatnění těchto výjimek a omezení členskými státy.

               26

               Článek 5 odst. 5 směrnice 2001/29 nemá tedy za cíl ovlivnit věcný obsah ustanovení spadajících do působnosti čl. 5 odst. 2 této směrnice ani zejména rozšířit rozsah jednotlivých výjimek a omezení v tomto článku upravených.

               27

               Kromě toho z bodu 44 odůvodnění směrnice 2001/29 vyplývá, že záměrem unijního zákonodárce bylo předvídat pro případ, že členské sáty stanoví výjimky nebo omezení uvedené v této směrnici, že rozsah těchto výjimek a omezení bude moci být ještě více zúžen, dojde-li na určitá nová užití děl chráněných autorským právem nebo jiných předmětů ochrany. Naproti tomu tento bod odůvodnění ani žádné jiné ustanovení uvedené směrnice nepředvídají, že členské státy budou moci rozsah takových výjimek nebo omezení rozšířit.

               28

               Konkrétně podle čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 mohou členské státy stanovit výjimku z výlučného práva autora na rozmnožování jeho díla u jakýchkoliv rozmnoženin na jakémkoliv nosiči vytvořených fyzickou osobou pro soukromé užití a pro účely, které nejsou přímo ani nepřímo komerční (dále jen „výjimka pro soukromé rozmnožování“).

               29

               Toto ustanovení se však výslovně nezmiňuje o oprávněnosti či neoprávněnosti zdroje, z něhož může být rozmnoženina díla pořízena.

               30

               Výše uvedené ustanovení je tudíž třeba vykládat uplatněním zásady striktního výkladu, jak byla připomenuta v bodě 23 tohoto rozsudku.

               31

               Takovýto výklad vyžaduje, aby čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 byl chápán v tom smyslu, že výjimka pro soukromé rozmnožování sice nositelům autorských práv zakazuje dovolávat se svého výlučného práva dovolit nebo zakázat rozmnožování vůči osobám, které pořizují soukromé rozmnoženiny jejich děl, avšak brání tomu, aby toto ustanovení bylo chápáno v tom smyslu, že nad toto výslovně stanovené omezení ukládá majitelům autorských práv povinnost strpět porušování svých práv, které může být spojeno s pořizováním soukromých rozmnoženin.

               32

               Tento závěr je ostatně podepřen kontextem, do něhož zapadá čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29, jakož i cíli, na kterých se toto ustanovení zakládá.

               33

               V tomto ohledu je třeba uvést, že z bodu 32 odůvodnění směrnice 2001/29 vyplývá, že výčet výjimek uvedený v článku 5 této směrnice musí zajistit rovnováhu mezi právními tradicemi v členských státech a řádným fungováním vnitřního trhu.

               34

               Z toho plyne, že členské státy mají možnost volby, zda stanoví různé výjimky uvedené v článku 5 této směrnice, či nikoli, a to v souladu se svými právními tradicemi, ale jakmile se rozhodly stanovit určitou výjimku, musí být tato výjimka uplatňována jednotně, aby tak nemohla ohrozit cíle zajištění řádného fungování vnitřního trhu sledované směrnicí 2001/29.

               35

               Pokud by však členské státy měly možnost volby, zda přijmou či nepřijmou právní předpisy, které dovolují, že rozmnoženiny pro soukromé užití mohou být pořízeny též z neoprávněného zdroje, následkem toho by zcela zjevně byl zásah do řádného fungování vnitřního trhu.

               36

               Dále z bodu 22 odůvodnění této směrnice vyplývá, že cíle náležité podpory šíření kultury nesmí být dosaženo za cenu obětování důsledné ochrany práv nebo tolerování nedovolené distribuce padělků či nedovolených napodobenin kulturních děl.

               37

               Nelze tak tolerovat vnitrostátní právní předpisy, které nečiní žádný rozdíl mezi soukromými rozmnoženinami pořízenými z oprávněných zdrojů a rozmnoženinami pořízenými z padělaných či nedovolených zdrojů.

               38

               Kromě toho uplatnění takových vnitrostátních právních předpisů, jaké jsou dotčeny v původním řízení, které nerozlišují podle toho, zda zdroj, z něhož je rozmnoženina pro soukromé užití pořízena, je oprávněný či neoprávněný, je s to porušit některé podmínky stanovené v čl. 5 odst. 5 směrnice 2001/29.

               39

               Kdyby se totiž připustilo, že takové rozmnoženiny mohou být pořízeny z neoprávněného zdroje, podporovalo by to oběh padělaných děl nebo nedovolených napodobenin, čímž by se zákonitě snížil objem prodeje nebo jiných zákonných obchodů souvisejících s chráněnými díly, což by bylo v rozporu s běžným způsobem užití uvedených děl.

               40

               Kromě toho by uplatnění takových vnitrostátních právních předpisů mohlo s ohledem na zjištění učiněné v bodě 31 tohoto rozsudku způsobit nepřiměřenou újmu majitelům autorských práv.

               41

               Z výše uvedených úvah vyplývá, že čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 musí být vykládán v tom smyslu, že se nevztahuje na případ, kdy jsou soukromé rozmnoženiny pořízeny z neoprávněného zdroje.

               42

               V témže kontextu čl. 5 odst. 5 směrnice 2001/29 se předkládající soud zamýšlí též nad otázkou, zda je třeba při posuzování souladu takových vnitrostátních právních předpisů, jaké jsou dotčeny v původním řízení, s unijním právem brát v úvahu, že technologické prostředky ve smyslu článku 6 této směrnice, na které odkazuje čl. 5 odst. 2 písm. b) uvedené směrnice, neexistují či ještě neexistují v době, kdy jsou tyto právní předpisy uplatňovány.

               43

               Soudní dvůr v tomto ohledu již rozhodl, že účelem technologických prostředků, na které odkazuje čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29, je omezit úkony, ke kterým nebylo uděleno svolení nositelů práv, tzn. zajistit řádné uplatňování tohoto ustanovení, a zabránit tak úkonům, které by nebyly v souladu se striktními podmínkami upravenými v uvedeném ustanovení (v tomto smyslu viz rozsudek VG Wort a další, C‑457/11 až C‑460/11, EU:C:2013:426, bod 51).

               44

               Kromě toho je třeba uvést, že jelikož těmi, kdo zavádí výjimku pro soukromé rozmnožování a kdo pro účely takového rozmnožování dávají svolení k tomuto užití děl nebo jiných předmětů ochrany, jsou členské státy, přísluší proto členskému státu, který dal zavedením této výjimky svolení k soukromému rozmnožování, aby zajistil řádné uplatňování uvedené výjimky, a omezil tak úkony, ke kterým nebylo uděleno svolení nositelů práv (v tomto smyslu viz rozsudek VG Wort a další, EU:C:2013:426, body 52 a 53).

               45

               Z bodů 39 a 40 tohoto rozsudku přitom vyplývá, že takové vnitrostátní právní předpisy, jaké jsou dotčeny v původním řízení, které situaci, kdy zdroj, z něhož byla rozmnoženina pro soukromé užití pořízena, je oprávněný, neodlišují od situace, kdy tento zdroj je neoprávněný, nejsou s to zajistit řádné uplatňování výjimky pro soukromé rozmnožování. Skutečnost, že neexistuje žádný použitelný technologický prostředek k boji proti pořizování neoprávněných soukromých rozmnoženin, nemůže tento závěr zpochybnit.

               46

               Z toho plyne, že při posuzování souladu takových vnitrostátních právních předpisů, jaké jsou dotčeny v původním řízení, s unijním právem není namístě brát v úvahu skutečnost, že technologické prostředky ve smyslu článku 6 směrnice 2001/29, na které odkazuje čl. 5 odst. 2 písm. b) uvedené směrnice, neexistují nebo ještě neexistují.

               47

               Konečně závěr, k němuž Soudní dvůr dospěl v bodě 41 tohoto rozsudku, není zpochybněn z hlediska podmínky „spravedlivé odměny“ uvedené v čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29.

               48

               V tomto ohledu je třeba zaprvé podotknout, že podle zmíněného ustanovení jsou členské státy, které se rozhodnou zavést ve svém vnitrostátním právu výjimku pro soukromé rozmnožování, povinny stanovit nositelům práv úhradu „spravedlivé odměny“.

               49

               Je rovněž třeba připomenout, že by výklad tohoto ustanovení, podle kterého by členské státy, které zavedly výjimku pro soukromé rozmnožování zakotvenou unijním právem, jež podle bodů 35 a 38 odůvodnění této směrnice zahrnuje jakožto základní prvek pojem „spravedlivá odměna“, mohly libovolně upřesňovat její parametry nejednotným a neharmonizovaným způsobem, jenž by se mohl v jednotlivých členských státech lišit, byl v rozporu s cílem uvedené směrnice harmonizovat určité aspekty autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti a zabránit narušování hospodářské soutěže na vnitřním trhu vyplývajícímu z různorodosti právních předpisů členských států (v tomto smyslu viz rozsudek Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, body 35 a 36).

               50

               Účelem této spravedlivé odměny je podle judikatury Soudního dvora poskytnout náhradu autorům za soukromou rozmnoženinu jejich chráněných děl pořízenou bez jejich svolení, takže je na ni třeba nahlížet jako na protiplnění za újmu způsobenou autorům, která vznikla v důsledku takové rozmnoženiny bez jejich svolení (v tomto smyslu viz rozsudek Padawan, EU:C:2010:620, body 30, 39 a 40).

               51

               Osoba, která takovou újmu způsobila, tj. osoba, která pořídila rozmnoženinu chráněného díla, aniž nositele práv předem požádala o svolení, je tedy v zásadě povinna nahradit vzniklou újmu tím, že bude financovat náklady na odměnu, která bude tomuto nositeli práv zaplacena (v tomto smyslu viz rozsudky Padawan, EU:C:2010:620, bod 45, a Stichting de Thuiskopie, C‑462/09, EU:C:2011:397, bod 26).

               52

               Soudní dvůr však připustil, že vzhledem k praktickým obtížím souvisejícím s takovým systémem spravedlivé odměny jsou členské státy pro účely financování spravedlivé odměny oprávněny zavést poplatek nikoli přímo k tíži dotyčných soukromých osob, nýbrž k tíži osob, jež mohou výši tohoto poplatku promítnout do ceny za poskytnutí vybavení, přístrojů a nosičů pro rozmnožování nebo do ceny za poskytnutí rozmnožovací služby, přičemž zátěž spojenou s poplatkem tak v konečném důsledku ponese soukromý uživatel, který tuto cenu platí (v tomto smyslu viz rozsudky Padawan, EU:C:2010:620, body 46 a 48, a Stichting de Thuiskopie, EU:C:2011:397, body 27 a 28).

               53

               Zadruhé, z bodu 31 odůvodnění směrnice 2001/29 vyplývá, že systém poplatku zavedený dotyčným členským státem musí zajišťovat přiměřenou rovnováhu mezi právy a zájmy autorů, kteří mají nárok na spravedlivou odměnu, a právy a zájmy uživatelů předmětů ochrany.

               54

               Takový systém poplatku za soukromé rozmnožování, jaký je dotčen v původním řízení, který při výpočtu spravedlivé odměny náležející oprávněným osobám neodlišuje situaci, kdy zdroj, z něhož byla rozmnoženina pro soukromé užití pořízena, je oprávněný, od situace, kdy tento zdroj je neoprávněný, přitom přiměřenou rovnováhu zmíněnou v předchozím bodě nerespektuje.

               55

               V takovémto systému se totiž vzniklá újma, a tudíž výše spravedlivé odměny náležející oprávněným osobám, vypočítává na základě kritéria újmy vzniklé autorům jak v důsledku rozmnoženin pro soukromé užití pořízených z oprávněného zdroje, tak v důsledku rozmnoženin pořízených z neoprávněného zdroje. Takto vypočtená částka se následně v konečném důsledku promítne do ceny, kterou uživatelé předmětů ochrany zaplatí v okamžiku, kdy jsou jim vybavení, přístroje a nosiče umožňující pořizování soukromých rozmnoženin dány k dispozici.

               56

               Všichni uživatelé, kteří si pořídí takové vybavení, přístroje nebo nosiče, jsou tak nepřímo penalizováni, neboť tím, že nesou zátěž spojenou s poplatkem stanoveným bez ohledu na to, zda zdroj, z něhož jsou takové rozmnoženiny pořízeny, je oprávněný či neoprávněný, nutně přispívají na náhradu újmy vzniklé v důsledku rozmnoženin pro soukromé užití pořízených z neoprávněného zdroje, které směrnice 2001/29 nedovoluje, a jsou tak nuceni nést nezanedbatelnou dodatečnou zátěž, aby mohli pořizovat soukromé rozmnoženiny, na které se vztahuje výjimka podle čl. 5 odst. 2 písm. b) uvedené směrnice.

               57

               Takovouto situaci nelze považovat za splňující podmínku přiměřené rovnováhy, jež má být nalezena mezi právy a zájmy osob, kterým náleží spravedlivá odměna, a právy a zájmy zmíněných uživatelů.

               58

               Vzhledem ke všem výše uvedeným úvahám je na první a druhou otázku třeba odpovědět tak, že unijní právo, konkrétně čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29, ve spojení s odstavcem 5 tohoto článku, musí být vykládáno v tom smyslu, že brání takovým vnitrostátním právním předpisům, jaké jsou dotčeny v původním řízení, které situaci, kdy zdroj, z něhož je rozmnoženina pro soukromé užití pořízena, je oprávněný, neodlišují od situace, kdy je tento zdroj neoprávněný.

         Ke třetí otázce

               59

               Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda musí být směrnice 2004/48 vykládána v tom smyslu, že se může uplatnit na takové řízení, jako je původní řízení, v němž osoby povinné k úhradě spravedlivé odměny navrhují, aby uvedený soud rozhodl v neprospěch instituce pověřené výběrem této odměny a jejím rozdělováním nositelům autorských práv, která se proti tomuto návrhu brání.

               60

               Je třeba připomenout, že cílem směrnice 2004/48 je podle jejího článku 1 zajistit dodržování práv duševního vlastnictví zavedením různých opatření, řízení a nápravných opatření v rámci členských států.

               61

               Soudní dvůr rozhodl, že účelem ustanovení směrnice 2004/48 není upravit všechny aspekty práv duševního vlastnictví, nýbrž pouze ty, které se týkají dodržování těchto práv a jejich porušování, a to tím způsobem, že stanoví povinnost zavést účinné právní prostředky k předcházení, ukončení nebo nápravě jakéhokoli porušení existujícího práva duševního vlastnictví (viz rozsudek Bericap Záródástechnikai, C‑180/11, EU:C:2012:717, bod 75).

               62

               Z článku 2 odst. 1 směrnice 2004/48 mimoto vyplývá, že ustanovení této směrnice pouze zajišťují dodržování jednotlivých práv, jichž požívají osoby, jež nabyly práva duševního vlastnictví, a sice nositelé takovýchto práv, a nelze je vykládat jako ustanovení, jejichž cílem je upravit různá opatření a řízení, jichž mohou využít osoby, jež samy nejsou nositeli takovýchto práv, a která se netýkají výlučně porušování těchto práv (v tomto smyslu viz rozsudek Bericap Záródástechnikai, EU:C:2012:717, bod 77).

               63

               Takové řízení, jako je původní řízení, které se týká působnosti režimu výjimky pro soukromé rozmnožování a jeho dopadů na výběr a rozdělování spravedlivé odměny, kterou musí v souladu s čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 hradit dovozci nebo výrobci nenahraných nosičů, přitom není zahájeno na základě žaloby podané nositeli práv, kterou by se tito domáhali předcházení, ukončení nebo nápravy jakéhokoli porušení existujícího práva duševního vlastnictví, nýbrž na základě žaloby podané hospodářskými subjekty ohledně spravedlivé odměny, již jsou povinny hradit.

               64

               Za těchto podmínek se směrnice 2004/48 uplatnit nemůže.

               65

               Vzhledem k výše uvedeným úvahám je na třetí otázku třeba odpovědět tak, že směrnice 2004/48 musí být vykládána v tom smyslu, že se neuplatní na takové řízení, jako je původní řízení, v němž osoby povinné hradit spravedlivou odměnu navrhují, aby předkládající soud rozhodl v neprospěch instituce pověřené výběrem této odměny a jejím rozdělováním nositelům autorských práv, která se proti tomuto návrhu brání.

         K nákladům řízení

               66

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Unijní právo, konkrétně čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti, ve spojení s odstavcem 5 tohoto článku, musí být vykládáno v tom smyslu, že brání takovým vnitrostátním právním předpisům, jaké jsou dotčeny v původním řízení, které situaci, kdy zdroj, z něhož je rozmnoženina pro soukromé užití pořízena, je oprávněný, neodlišují od situace, kdy je tento zdroj neoprávněný.

                           2)

                           Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/48/ES ze dne 29. dubna 2004 o dodržování práv duševního vlastnictví musí být vykládána v tom smyslu, že se neuplatní na takové řízení, jako je původní řízení, v němž osoby povinné hradit spravedlivou odměnu navrhují, aby předkládající soud rozhodl v neprospěch instituce pověřené výběrem této odměny a jejím rozdělováním nositelům autorských práv, která se proti tomuto návrhu brání.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: nizozemština.