title: Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 28. října 2010.#Španělské království proti Evropské komisi.#EZOZF - Záruční sekce - Výdaje vyloučené z financování Společenství - Podpory na výrobu určené zpracovatelům rajčat - Namátkové kontroly během přiměřeného období - Přiměřenost.#Věc T-227/07.

text:
      Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 28. října 2010 – Španělsko v. Komise
      (Věc T-227/07)
      „EZOZF – Záruční sekce – Výdaje vyloučené z financování Společenství – Podpory na výrobu určené zpracovatelům rajčat – Namátkové kontroly během přiměřeného období – Přiměřenost“
      1.                     Zemědělství – EZOZF – Účetní závěrky – Odepření financování výdajů vyplývajících z nesrovnalostí při použití právní úpravy
            Společenství – Nesouhlas dotyčného členského státu – Důkazní břemeno – Rozdělení mezi Komisi a členský stát (Nařízení Rady
            č. 729/70) (viz body 36–39)
      2.                     Zemědělství – EZOZF – Poskytnutí podpor a prémií – Povinnost členských států zavést efektivní systém administrativních kontrol
            a kontrol na místě – Namátkové kontroly během přiměřeného období – Pojem – Požadavek předchozí neznalosti o provedení kontroly
            nebo její nemožnosti během předem stanoveného období  (Nařízení Rady č. 1535/2003, čl. 28 a 31) (viz body 64–65)
      3.                     Akty orgánů – Nařízení – Nařízení, které stanoví specifická kontrolní opatření – Neexistence posuzovací pravomoci členských
            států – Neprovedení – Odůvodnění – Lepší účinnost jiného kontrolního systému – Nepřípustnost (Nařízení Rady č. 1535/2003)
            (viz body 70, 101)
      Předmět

               Návrh na částečné zrušení rozhodnutí Komise 2007/243/ES ze dne 18. dubna 2007 o vyloučení z financování Společenství některých
                  výdajů vynaložených členskými státy v rámci záruční sekce Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF) (Úř.
                  věst. L 106, s. 55)

            Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Španělskému království se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého rozšířeného senátu) ze dne 12. prosince 1996. # Association Internationale des Utilisateurs de Fils de Filaments Artificiels et Synthétiques et de Soie naturelle (AIUFFASS) a Apparel, Knitting & Textiles Alliance (AKT) proti Komisi Evropských společenství. # Žaloba na neplatnost - Státní podpora - Přípustnost. # Věc T-380/94.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 6. září 2012.#Döhler Neuenkirchen GmbH v. Hauptzollamt Oldenburg.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesfinanzhof.#Celní kodex Společenství – Nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 – Článek 204 odst. 1 písm. a) – Režim aktivního zušlechťovacího styku – Režim s podmíněným osvobozením od cla – Vznik celního dluhu – Nesplnění povinnosti předložit vyúčtování v předepsané lhůtě.#Věc C-262/10.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      6. září 2012 (
            *1
         )
      „Celní kodex Společenství — Nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 — Článek 204 odst. 1 písm. a) — Režim aktivního zušlechťovacího styku — Režim s podmíněným osvobozením od cla — Vznik celního dluhu — Nesplnění povinnosti předložit vyúčtování v předepsané lhůtě“
      Ve věci C-262/10,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Bundesfinanzhof (Německo) ze dne 30. března 2010, došlým Soudnímu dvoru dne 27. května 2010, v řízení

         Döhler Neuenkirchen GmbH

      proti

         Hauptzollamt Oldenburg,

      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení K. Lenaerts, předseda senátu, J. Malenovský, R. Silva de Lapuerta, G. Arestis (zpravodaj) a D. Šváby, soudci,
      generální advokát: N. Jääskinen,
      vedoucí soudní kanceláře: B. Fülöp, rada, poté A. Impellizzeri, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 13. dubna 2011,
      s přihlédnutím k usnesení ze dne 25. října 2011 o znovuotevření ústní části řízení a po jednání konaném dne 1. prosince 2011,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Döhler Neuenkirchen GmbH H. Bleierem, Rechtsanwalt,

               —

               za Hauptzollamt Oldenburg A. Gessler, Oberregierungsrätin,

               —

               za českou vládu M. Smolkem a V. Štenclem, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi L. Bouyon a B.-R. Killmannem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 8. března 2012,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 204 odst. 1 písm. a) nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. L 302, s. 1), ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 648/2005 ze dne 13. dubna 2005 (Úř. věst. L 117, s. 13, dále jen „celní kodex“).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Döhler Neuenkirchen GmbH (dále jen „Döhler“) a Hauptzollamt Oldenburg (dále jen „Hauptzollamt“) ohledně celního dluhu při dovozu vymáhaného od společnosti Döhler z důvodu, že vyúčtování režimu týkající se zboží umístěného do režimu aktivního zušlechťovacího styku bylo předloženo celnímu úřadu vykonávajícímu dohled po lhůtě stanovené k tomuto účelu.

         Právní rámec

         Celní kodex

               3

               Režim aktivního zušlechťovacího styku ve formě režimu s podmíněným osvobozením od cla je definován v čl. 114 odst. 1 písm. a) celního kodexu. Tento režim umožňuje, aby pro účely jedné nebo několika zušlechťovatelských operací na celním území Evropské unie bylo použito zboží, které není zbožím Společenství a které má být vyvezeno zpět z uvedeného území ve formě zušlechtěných výrobků, aniž by podléhalo dovoznímu clu a obchodně-politickým opatřením. V souladu s odst. 2 písm. c) a d) uvedeného článku se zušlechtěnými výrobky rozumí všechny produkty, které jsou výsledkem zušlechťovacích operací, zejména zpracování zboží.

               4

               Článek 89 odst. 1 celního kodexu zní následovně:
               „Režim s podmíněným osvobozením od cla s hospodářským účinkem je ukončen v okamžiku, kdy je zboží propuštěnému do tohoto režimu nebo případně zušlechtěným nebo přepracovaným produktům přiděleno jiné celně schválené určení.“

               5

               Článek 118 odst. 1 a 2 celního kodexu stanoví:
               „1.   Celní orgány stanoví lhůtu, ve které musí být zušlechtěné výrobky vyvezeny nebo zpětně vyvezeny nebo jim musí být přiděleno jiné celně schválené určení. […]
               2.   Lhůta počíná běžet dnem, kdy bylo zboží, které není zbožím Společenství, propuštěno do režimu aktivního zušlechťovacího styku. Na náležitě odůvodněnou žádost držitele povolení mohou celní orgány tuto lhůtu prodloužit.
               Za účelem zjednodušení může být rozhodnuto, že lhůta, která počíná běžet v průběhu kalendářního měsíce nebo čtvrtletí, skončí posledního dne následujícího kalendářního měsíce, případně čtvrtletí.“

               6

               Hlava VII celního kodexu nadepsaná „Vznik celního dluhu“ obsahuje ve své kapitole II ustanovení týkající se vzniku celního dluhu. Tato kapitola obsahuje zejména články 201 až 205, které upravují rozhodné skutečnosti pro vznik celního dluhu při dovozu.

               7

               Článek 204 odst. 1 a 2 celního kodexu stanoví:
               „1.   Celní dluh při dovozu zboží vzniká:

                        a)

                        nesplněním některé povinnosti vyplývající z dočasného uskladnění zboží, které podléhá dovoznímu clu, nebo z použití celního režimu, do nějž bylo toto zboží propuštěno,

                  nebo
               […]
               v jiných případech [týkajících se odnětí zboží, které podléhá dovoznímu clu, celnímu dohledu], pokud se nezjistí, že tyto nedostatky nemají zásadní vliv na správné provádění dočasného uskladnění nebo daného celního režimu.
               2.   Celní dluh vzniká […] okamžikem, kdy přestane být plněna povinnost, jejímž nesplněním celní dluh vzniká […]“

         Prováděcí nařízení

               8

               Evropská komise dne 2. července 1993 přijala nařízení (EHS) č. 2454/93, kterým se provádí nařízení Rady (EHS) č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. L 253, s. 1), ve znění nařízení Komise (ES) č. 214/2007 ze dne 28. února 2007 (Úř. věst. L 62, s. 6, dále jen „prováděcí nařízení“).

               9

               Článek 496 písm. m) prováděcího nařízení definuje „lhůtu pro vyřízení režimu“ jako „lhůtu, v níž zboží nebo výrobkům musí být přiděleno nové celně schválené určení“.

               10

               Článek 521 téhož prováděcího nařízení stanoví:
               „1.   Nejpozději do uplynutí lhůty pro vyřízení režimu, bez ohledu na to, zda se uplatní úprava lhůt podle čl. 118 odst. 2 druhého pododstavce [celního] kodexu či nikoliv:

                        —

                        se v případě aktivního zušlechťovacího styku (systému navracení) […] předkládá vyúčtování režimu celnímu úřadu vykonávajícímu dohled do 30 dnů,

                  […]
               Pokud to opodstatňují zvláštní okolnosti, mohou celní orgány tuto lhůtu prodloužit i po jejím uplynutí.
               2.   Pokud celní úřad vykonávající dohled nestanoví jinak, musí vyúčtování nebo žádost obsahovat tyto údaje:

                        a)

                        odkaz na povolení;

                  […]

                        e)

                        odkazy na celní prohlášení, na jejichž základě bylo dovozové zboží propuštěno do režimu;

                        f)

                        druh a množství zušlechtěných nebo přepracovaných výrobků nebo zboží v nezměněném stavu a jim přidělené celně schválené určení s odkazy na celní prohlášení, ostatní celní doklady nebo jiné dokumenty týkající se vyřízení režimu a lhůt pro vyřízení režimu;

                  […]

                        i)

                        výši dovozního cla, kterou je třeba zaplatit, vrátit nebo prominout a popřípadě výši vyrovnávacích úroků, které je třeba zaplatit. Pokud tato částka souvisí s článkem 546, musí to být uvedeno;

                  […]
               3.   Celní úřad vykonávající dohled může vystavit vyúčtování režimu.“

               11

               Článek 546 první a druhý pododstavec prováděcího nařízení stanoví:
               „Aniž jsou dotčena zakazující nebo omezující opatření, upřesní se v [rozhodnutí celních orgánů o povolení využívání režimu], zda zušlechtěné výrobky nebo zboží v nezměněném stavu mohou být propuštěny do volného oběhu bez celního prohlášení. V takovém případě se zboží považuje za propuštěné do volného oběhu, pokud mu není do uplynutí lhůty pro vyřízení režimu přiděleno jiné celně schválené určení.
               Pro účely čl. 218 odst. 1 prvního pododstavce [celního] kodexu je celní prohlášení s návrhem na propuštění zboží do volného oběhu považováno za podané a přijaté a zboží za propuštěné v okamžiku předložení vyúčtování režimu.“

               12

               Článek 859 prováděcího nařízení, který je obsažen v části IV tohoto nařízení věnované celnímu dluhu, přesněji v hlavě II nadepsané „Vznik celního dluhu“, stanoví:
               „Následující nedostatky se považují za nedostatky, které nemají zásadní vliv na správné provádění dočasného uskladnění ani daného celního režimu podle čl. 204 odst. 1, jestliže

                        —

                        se nejedná o pokus odnětí zboží celnímu dohledu,

                        —

                        nevznikají hrubou nedbalostí zúčastněné osoby a

                        —

                        jsou dodatečně splněny veškeré formality potřebné k napravení situace daného zboží:
                        […]

                                 9)

                                 v rámci režimu aktivního zušlechťovacího styku a přepracování pod celním dohledem, překročení lhůty povolené pro předložení vyúčtování režimu v případě, že pokud by žádost byla podána včas, lhůta by byla prodloužena;

                  […]“

               13

               Podle článku 860 prováděcího nařízení „[c]elní orgány považují celní dluh za vzniklý v souladu s čl. 204 odst. 1 [celního] kodexu, jestliže osoba, které tento dluh může vzniknout, neprokáže splnění podmínek uvedených v článku 859“.

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               14

               V průběhu prvního čtvrtletí roku 2006 společnost Döhler dovezla koncentráty ovocných šťáv, které zpracovala v rámci režimu aktivního zušlechťovacího styku ve formě režimu s podmíněným osvobozením od cla, což jí umožňovalo povolení, které jí bylo k tomuto účelu vydáno. V souladu s tímto povolením uplynula lhůta pro vyřízení tohoto režimu ve čtvrtém kalendářním čtvrtletí následujícím po propuštění zboží, které není zbožím Společenství, do uvedeného režimu, a sice31. března 2007. Ze spisu rovněž vyplývá, že uvedené povolení umožňovalo společnosti Döhler, aby zboží v nezměněném stavu nebo zušlechtěné výrobky byly propuštěny do volného oběhu bez celního prohlášení.

               15

               Ačkoliv vyúčtování režimu mělo být předloženo ve lhůtě 30 dnů po vyřízení celního režimu, tj. ve věci v původním řízení nejpozději dne 30. dubna 2007, společnost Döhler tak opomněla učinit a nereagovala na výzvu Hauptzollamt, který toto vyúčtování požadoval ke 20. červnu 2007.

               16

               Při neexistenci uvedeného vyúčtování režimu Hauptzollamt dne 4. července 2007 uložil dovozní clo na všechno dovezené zboží, u něhož uplynula lhůta pro vyřízení režimu dne 31. března 2007, v celkové výši tohoto zboží, a sice 1403188,49 eur.

               17

               Dne 10. července 2007 společnost Döhler konečně předala své vyúčtování režimu týkající se zboží, které je předmětem v původním řízení, z něhož vyplynula nižší částka dovozního cla, a sice 217338,39 eur, odpovídající nižšímu množství nevyvezeného dovozového zboží v předepsaných lhůtách, a sice před 31. březnem 2007, než z kterého vycházel Hauptzollamt.

               18

               Společnost Döhler napadla rozdíl mezi částkou dovozního cla zohledněnou Hauptzollamt a částkou, která vyplynula z jejího vyúčtování režimu, a po zamítnutí její stížnosti podala žalobu k Finanzgericht Hamburg (finanční soud v Hamburku), aby dosáhla úlevy od cla, o němž měla za to, že nebyla jeho dlužníkem.

               19

               Finanzgericht Hamburg zamítl žalobu, která mu byla předložena, a současně usoudil, že společnost Döhler tím, že nedodržela lhůtu určenou pro předložení vyúčtování režimu, nesplnila své povinnosti, což vedlo ke vzniku celního dluhu podle čl. 204 odst. 1 písm. a) celního kodexu. Tento soud rovněž rozhodl, že opožděné předložení vyúčtování režimu nemohlo být posuzováno jako nedostatek, který nemá zásadní vliv na správné provádění celního režimu ve smyslu čl. 204 odst. 1 in fine celního kodexu, provedeného čl. 859 bodem 9 prováděcího nařízení.

               20

               V tomto ohledu jmenovaný soud uvedl, že lhůta k předložení vyúčtování režimu by nemohla být prodloužena, i kdyby žádost byla podána včas, neboť neexistovaly zvláštní okolnosti odůvodňující takové prodloužení, a že se dále společnost Döhler dopustila zjevné nedbalosti, neboť jako hospodářský subjekt se zkušenostmi v provádění režimu aktivního zušlechťovacího styku si byla vědoma povinnosti předložit vyúčtování režimu k určitým datům a krom toho ji na tento požadavek Hauptzollamt upozornil.

               21

               Společnost Döhler, napadajíc zamítnutí své žaloby, podala opravný prostředek „Revision“ k Bundesfinanzhof (Spolkový finanční soud), v němž tvrdila, že k vyřízení celního režimu došlo k 31. březnu 2007 a že jakékoliv nesplnění povinnosti, k němuž došlo po tomto datu, jako je předložení vyúčtování režimu po lhůtě, nemohlo mít vliv ani na celní režim,a a fortiori, ani na vznik celního dluhu.

               22

               Předkládající soud se poté, co zkoumal výklad celního kodexu navrhovaný společností Döhler, zabýval vznikem celního dluhu za takových okolností, jaké jsou dány v projednávané věci. Krom toho zdůraznil riziko dvojího vzniku celního dluhu pro část nevyvezeného zboží, a to poprvé při uplynutí lhůty pro vyřízení režimu a podruhé při uplynutí lhůty pro podání vyúčtování režimu.

               23

               Za těchto okolností se Bundesfinanzhof, jenž měl za to, že řešení sporu, který mu byl předložen, vyžaduje výklad celního kodexu, rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Má být čl. 204 odst. 1 písm. a) [celního kodexu] vykládán v tom smyslu, že se vztahuje i na nesplnění povinností, které je nutno splnit teprve po vyřízení dotčeného uplatněného celního režimu, takže v případě dovezeného zboží, které bylo v rámci aktivního zušlechťovacího styku s podmíněným osvobozením od cla ve stanovené lhůtě částečně zpětně vyvezeno, vede nesplnění povinnosti spočívající v předložení vyúčtování režimu celnímu úřadu vykonávajícímu dohled do 30 dnů po uplynutí lhůty pro vyřízení režimu ke vzniku celního dluhu z celkového množství dovezeného zboží, k němuž má být předloženo vyúčtování, jestliže nejsou splněny podmínky stanovené v čl. 859 bodu 9 [prováděcího nařízení]?“

         Řízení před Soudním dvorem

         Znovuotevření ústní části řízení

               24

               Rozhodnutím ze dne 1. března 2011 Soudní dvůr přidělil projednávanou věc sedmému senátu a předvolal účastníky řízení k jednání, které se konalo dne 13. dubna 2011. Krom toho rozhodl, že o této věci bude rozhodnuto bez stanoviska.

               25

               Podle čl. 44 odst. 4 jednacího řádu Soudního dvora sedmý senát dne 22. září 2011 rozhodl vrátit věc Soudnímu dvoru s tím, aby byla přidělena širšímu kolegiu. Soudní dvůr následně rozhodl, že věc přidělí třetímu senátu a rozhodne o ní po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta.

               26

               Usnesením ze dne 25. října 2011 Soudní dvůr v souladu s článkem 61 jednacího řádu nařídil znovuotevření ústní části řízení a předvolání účastníků řízení k novému jednání, které stanovil na 1. prosince 2011.

               27

               Generální advokát přednesl své stanovisko na jednání dne 8. března 2012, po němž byla ústní část řízení ukončena.

         K návrhu na znovuotevření ústní části řízení po přednesení stanoviska

               28

               Dopisem ze dne 9. března 2012 se společnost Döhler domáhala práva písemně reagovat na stanovisko generálního advokáta nebo znovuotevření ústní části řízení. Na podporu své žádosti společnost Döhler uvádí svůj nesouhlas s názorem generálního advokáta a tvrdí, že stanovisko bylo předneseno mimo ústní část řízení, která byla ukončena dne 1. prosince 2011.

               29

               Úvodem je třeba konstatovat, že statut Soudního dvora Evropské unie a jeho jednací řád účastníkům řízení nedávají možnost podat vyjádření v reakci na stanovisko přednesené generálním advokátem (usnesení ze dne 4. února 2000, Emesa Sugar, C-17/98, Recueil s. I-665, bod 2).

               30

               Pokud jde o znovuotevření ústní části řízení, je třeba připomenout, že Soudní dvůr může, bez návrhu nebo na návrh generálního advokáta nebo také na návrh účastníků řízení, nařídit znovuotevření ústní části řízení v souladu s článkem 61 svého jednacího řádu, pokud má za to, že je věc nedostatečně objasněna nebo že musí být rozhodnuta na základě argumentu, který nebyl mezi účastníky řízení projednán (viz rozsudek ze dne 3. března 2009, Komise v. Rakousko, C-205/06, Sb. rozh. s. I-1301, bod 13).

               31

               Vzhledem k tomu, že Soudní dvůr pokládá projednávanou věc za dostatečně objasněnou k tomu, aby mohl rozhodnout, a že tato věc nemusí být rozhodnuta na základě argumentů, které mezi účastníky řízení nebyly projednány, není namístě vyhovět návrhu na znovuotevření ústní části řízení.

               32

               Pokud jde o argument společnosti Döhler, podle něhož stanovisko bylo předneseno až po ústní části řízení, je třeba připomenout, že článek 59 jednacího řádu stanoví, že na závěr ústní části řízení přednese generální advokát své stanovisko s odůvodněním a dále, že po přednesení stanoviska generálního advokáta prohlásí předseda ústní část řízení za skončenou. V projednávaném případě je prokázáno, že ústní část řízení nebyla ukončena před tím, než generální advokát přednesl své stanovisko na jednání dne 8. března 2012. Je tedy třeba konstatovat, že způsob přednesení stanoviska v projednávané věci nijak neporušily pravidla použitelná před Soudním dvorem.

               33

               V důsledku toho má Soudní dvůr po vyslechnutí generálního advokáta za to, že je třeba zamítnout návrhy žalobkyně v původním řízení směřující k předložení doplňujících písemných vyjádření nebo ke znovuotevření ústní části řízení.

         K předběžné otázce

               34

               Podstatou předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 204 odst. 1 písm. a) celního kodexu musí být vykládán v tom smyslu, že porušení povinnosti předložit vyúčtování režimu celnímu úřadu vykonávajícímu dohled do 30 dnů po uplynutí lhůty pro vyřízení režimu stanovené v čl. 521 odst. 1 prvním pododstavci první odrážce prováděcího nařízení vede ke vzniku celního dluhu za veškeré dovozové zboží, k němuž má být předloženo vyúčtování, včetně zboží, které bylo zpětně vyvezeno z území Evropské unie, má-li se za to, že podmínky stanovené v čl. 859 bodě 9 prováděcího nařízení nebyly splněny.

               35

               V souladu s čl. 204 odst. 1 písm. a) celního kodexu celní dluh při dovozu zboží vzniká nesplněním některé z povinností vyplývající z použití celního režimu, do nějž bylo zboží, které podléhá dovoznímu clu, propuštěno, pokud se nezjistí, že tyto nedostatky nemají zásadní vliv na správné provádění tohoto režimu. Musíme zdůraznit, stejně jako generální advokát v bodě 49 stanoviska, že každý případ, na který se nevztahuje tato výjimka, spadá do působnosti článku 204 celního kodexu.

               36

               Společnost Döhler tvrdí, že ve věci v původním řízení byl režim aktivního zušlechťovacího styku vyřízen v souladu s čl. 89 odst. 1 celního kodexu zpětným vývozem zboží v předepsané formě a lhůtách a že tedy nelze se zpětnou účinností odejmout výhodu tohoto režimu vznikem celního dluhu z důvodu, že vyúčtování režimu nebylo předloženo v předepsané lhůtě. Podle společnosti Döhler tak porušení povinnosti předložit vyúčtování režimu stanovené v čl. 521 odst. 1 prvním pododstavci odrážce 1 prováděcího nařízení nemůže vést ke vzniku celního dluhu, nastala-li tato povinnost po vyřízení dotčeného celního režimu.

               37

               S tímto tvrzením se nelze ztotožnit.

               38

               Žádné ustanovení celního kodexu a jeho prováděcího nařízení ve zněních použitelných v rozhodné době z hlediska skutkového stavu neumožňuje prokázat, že je důvodné, pokud jde o účinek nedostatku na vznik celního dluhu podle článku 204 celního kodexu, rozlišovat mezi povinností uskutečněnou před vyřízením daného celního režimu a po něm nebo dále povinností tzv. „hlavní“ a další povinností tzv. „vedlejší“.

               39

               Krom toho článek 204 celního kodexu ve svém odstavci 1 stanoví, že celní dluh vzniká „nesplněním některé povinnosti vyplývající z […] použití celního režimu“, přičemž se vztahuje na všechny povinnosti vyplývající z daného celního režimu. Dále je třeba zdůraznit, že bod 9 článku 859 prováděcího nařízení výslovně stanoví, že překročení lhůty povolené pro předložení vyúčtování režimu nepatří mezi nedostatky, které vedou ke vzniku celního dluhu, jsou-li splněny určité podmínky obsažené v uvedeném článku.

               40

               Je třeba připomenout, že režim aktivního zušlechťovacího styku ve formě režimu s podmíněným osvobozením od cla představuje výjimečné opatření určené k usnadnění průběhu určitých hospodářských činností. Z tohoto režimu vyplývá přítomnost zboží, které není zbožím Společenství, na celním území Unie, u něhož existuje nebezpečí, že se toto zboží nakonec zapojí do hospodářského oběhu v členských státech, aniž bude procleno (viz rozsudek ze dne 15. července 2010, DSV Road, C-234/09, Sb. rozh. s. I-7333, bod 31).

               41

               Jelikož tento režim s sebou nese zjevná rizika pro správné použití unijních celních předpisů a související výběr cla, jsou osoby, na které se tento režim vztahuje, povinny striktně dodržovat povinnosti, jež z tohoto režimu vyplývají. Stejně tak je třeba striktního výkladu důsledků vůči těmto osobám v případě, že své povinnosti nedodrží (viz rozsudek ze dne 14. ledna 2010, Terex Equipment a další, C-430/08 a 431/08, Sb. rozh. s. I-321, bod 42).

               42

               Jak v této souvislosti zdůrazňuje generální advokát v bodě 50 svého stanoviska, definitivní osud dovezeného zboží je určen vyřízením celního režimu aktivního zušlechťovacího styku na základě souvisejícího vyúčtování režimu, a to odchylně od všeobecného režimu. Vyúčtování tedy představuje ústřední doklad v rámci fungování režimu aktivního zušlechťovacího styku ve formě režimu s podmíněným osvobozením od cla, o čemž svědčí i podrobné údaje, které musí obsahovat podle čl. 521 odst. 2 prováděcího nařízení a taková povinnost předložit toto vyúčtování ve lhůtě 30 dnů, které následují po uplynutí lhůty k vyřízení režimu, jako je ta, která je stanovena v čl. 521 odst. 1 prvním pododstavci první odrážce prováděcího nařízení, má zvláštní důležitost pro celní dohled v rámci tohoto celního režimu.

               43

               V důsledku toho vznik celního dluhu za takových okolností, jako jsou okolnosti, které jsou dány v původním řízení, nemá povahu sankce, ale musí být považován za důsledek nesplnění podmínek požadovaných k získání výhody vyplývající z použití režimu aktivního zušlechťovacího styku ve formě režimu s podmíněným osvobozením od cla. Tento režim je totiž spojen s poskytnutím podmíněné výhody, kterou nelze poskytnout, pokud podmínky s ní související nejsou splněny, což znemožňuje uplatnění podmíněného osvobození od cla, a odůvodňuje tedy jeho uložení.

               44

               Soudní dvůr krom toho rozhodl, že článek 859 prováděcího nařízení platně zavádí systém, který taxativně upravuje nedostatky ve smyslu čl. 204 odst. 1 písm. a) celního kodexu, které „nemají zásadní vliv na správné provádění dočasného uskladnění nebo daného celního režimu“ (rozsudek ze dne 11. listopadu 1999, Söhl & Söhlke, C-48/98, Recueil s. I-7877, bod 43). Předkládající soud přitom ve věci v původním řízení při formulaci své předběžné otázky vycházel z předpokladu, že podmínky stanovené v uvedeném článku 859 nejsou splněny.

               45

               Je tedy třeba učinit závěr, že porušení povinnosti související s výhodou režimu aktivního zušlechťovacího styku ve formě režimu s podmíněným osvobozením od cla, která musí být splněna po vyřízení uvedeného celního režimu ve lhůtě 30 dnů stanovené v čl. 521 odst. 1 prvním pododstavci prováděcího nařízení vede ke vzniku celního dluhu podle čl. 204 odst. 1 písm. a) celního kodexu za veškeré zboží, k němuž má být předloženo vyúčtování, nejsou-li splněny podmínky stanovené v čl. 859 bodě 9 prováděcího nařízení.

               46

               Pokud jde o nebezpečí dvojího vzniku celního dluhu z nevyvezeného zboží, na něž ve sporu v původním řízení upozorňuje předkládající soud a společnost Döhler, je třeba připomenout, že celní unie brání uložení dvojího cla na totéž zboží (rozsudek Soudního dvora ze dne 20. září 1988, Kiwall, 252/87, Recueil s. 4753, bod 11).

               47

               Je tedy na předkládajícím soudu, aby se ujistil, že celní orgány nezaloží druhý celní dluh za zboží, za které již celní dluh vznikl na základě starší rozhodné skutečnosti.

               48

               S ohledem na předchozí úvahy je třeba na položenou otázku odpovědět, že čl. 204 odst. 1 písm. a) celního kodexu musí být vykládán v tom smyslu, že porušení povinnosti předložit vyúčtování režimu celnímu úřadu vykonávajícímu dohled do 30 dnů po uplynutí lhůty pro vyřízení režimu stanovené v čl. 521 odst. 1 prvním pododstavci první odrážce prováděcího nařízení vede ke vzniku celního dluhu za veškeré dovozové zboží, k němuž má být předloženo vyúčtování, včetně zboží, které bylo zpětně vyvezeno z území Evropské unie, má-li se za to, že podmínky stanovené v čl. 859 bodě 9 prováděcího nařízení nebyly splněny.

         K nákladům řízení

               49

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

                     Článek 204 odst. 1 písm. a) nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství, ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 648/2005 ze dne 13. dubna 2005, musí být vykládán v tom smyslu, že porušení povinnosti předložit vyúčtování režimu celnímu úřadu vykonávajícímu dohled do 30 dnů po uplynutí lhůty pro vyřízení režimu stanovené v čl. 521 odst. 1 prvním pododstavci první odrážce nařízení (EHS) č. 2454/93, kterým se provádí nařízení č. 2913/92, ve znění nařízení Komise (ES) č. 214/2007 ze dne 28. února 2007, vede ke vzniku celního dluhu za veškeré dovozové zboží, k němuž má být předloženo vyúčtování, včetně zboží, které bylo zpětně vyvezeno z území Evropské unie, má-li se za to, že podmínky stanovené v čl. 859 bodě 9 nařízení č. 2454/93, ve znění změn, nebyly splněny.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 2. března 1999. # Nour Eddline El-Yassini proti Secretary of State for Home Department. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Immigration Adjudicator - Spojené království. # Přímý účinek. # Věc C-416/96.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 14. prosince 1962. # Fédération nationale de la boucherie en gros et du commerce en gros des viandes a další proti Conseil de la Evropské hospodářské společenství. # Spojené věci 19/62 až 22/62.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 23. října 1997. # Komise Evropských společenství proti Nizozemskému království. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-157/94.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 12. července 2007. # Gerolf Annemans proti Komisi Evropských společenství. # Žaloba na neplatnost - Hospodářská soutěž - Vyřizování stížností - Nařízení (ES) č. 773/2004 - Dopis Komise zaslaný stěžovateli - Námitka nepřípustnosti - Přípravný akt - Akt nenapadnutelný žalobou - Nepřípustnost. # Věc T-411/05.

text:
      Rozsudek Soudu (čtvrtého senátu) ze dne 12. července 2007 – Annemans v. Komise
      (Věc T-411/05)
      „Žaloba na neplatnost – Hospodářská soutěž – Vyřizování stížností – Nařízení (ES) č. 773/2004 – Dopis Komise zaslaný stěžovateli – Námitka nepřípustnosti – Přípravný akt – Akt nenapadnutelný žalobou – Nepřípustnost“
      Žaloba na neplatnost – Akty napadnutelné žalobou – Pojem – Akt s právně závaznými účinky (Článek 230 ES; nařízení Komise č. 773/2004, čl. 7 odst. 1 a 2) (viz body 31–35)
      Předmět

               Návrh na zrušení rozhodnutí Komise údajně obsaženého v dopise Komise ze dne 5. září 2005 ve věci COMP/39.225, týkajícím se
                  stížnosti podané ke Komisi Gerolfem Annemansem podle čl. 7 nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění
                  pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích 81 [ES] a 82 [ES] (Úř. věst. L 1, s. 1; Zvl. vyd. 08/02, s. 205)

            Výrok

                  1)

                  	Žaloba se odmítá jako nepřípustná.

                  2)

                  	Gerolfu Annemansovi se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 6. října 1982. # Alusuisse Italia SpA proti Radě a Komisi Evropských společenství. # Věc 307/81.


Rozsudek Soudu prvního stupně (prvního rozšířeného senátu) ze dne 8. července 1999. # Vlaamse Televisie Maatschapij NV proti Komisi Evropských společenství. # Věc T-266/97.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 5. října 1994. # Société civile agricole du Centre d'insémination de la Crespelle proti Coopérative d'élevage et d'insémination artificielle du département de la Mayenne. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Cour de cassation - Francie. # Věc C-323/93.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 12. října 2000. # Snellers Auto's BV proti Algemeen Directeur van de Dienst Wegverkeer. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Raad van State - Nizozemsko. # Věc C-314/98.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 16. července 2015.#Minister for Justice and Equality v. Francis Lanigan.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná High Court (Irlande).#Řízení o předběžné otázce – Naléhavé řízení o předběžné otázce – Listina základních práv Evropské unie – Článek 6 – Právo na svobodu a bezpečnost – Policejní a soudní spolupráce v trestních věcech – Rámcové rozhodnutí 2002/584/SVV – Evropský zatýkací rozkaz – Povinnost vykonat evropský zatýkací rozkaz – Článek 12 – Držení vyžádané osoby ve vazbě – Článek 15 – Rozhodnutí o předání – Článek 17 – Lhůty a postupy pro rozhodnutí o výkonu – Důsledky překročení lhůt.#Věc C-237/15 PPU.

text:
               Účastníci řízení
               Odůvodnění rozsudku
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci C‑237/15 PPU,
            jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím High Court (Irsko) ze dne 19. května 2015, došlým Soudnímu dvoru dne 22. května 2015, v řízení
            Minister for Justice and Equality
            proti
            Francisu Laniganovi,
            SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
            ve složení V. Skouris, předseda, K. Lenaerts, místopředseda, A. Tizzano, R. Silva de Lapuerta, L. Bay Larsen (zpravodaj), A. Ó Caoimh, J.-C. Bonichot, C. Vajda, S. Rodin a K. Jürimäe, předsedové senátů, J. Malenovský, E. Levits, M. Safjan, A. Prechal a J. L. da Cruz Vilaça, soudci,
            generální advokát: P. Cruz Villalón,
            vedoucí soudní kanceláře: M. Aleksejev, rada,
            s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 1. července 2015,
            s ohledem na vyjádření předložená:
            – za F. Lanigana K. Kellym, BL, M. Fordem, SC, a P. O’Donovanem, solicitor,
            – za Irsko E. Creedon, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s R. Barronem, SC, T. McGillicuddym, BL, a H. Dockrym, solicitor,
            – za německou vládu T. Henzem a J. Kemper, jako zmocněnci,
            – za španělskou vládu A. Rubio Gonzálezem, jako zmocněncem,
            – za francouzskou vládu F.-X. Bréchotem, jako zmocněncem,
            – za nizozemskou vládu J. Langerem, jako zmocněncem,
            – za vládu Spojeného království V. Kaye, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s J. Holmesem, barrister,
            – za Evropskou komisi R. Troostersem a W. Bogensbergerem, jako zmocněnci,
            po vyslechnutí generálního advokáta,
            vydává tento
            Rozsudek

            Odůvodnění rozsudku
            1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 15 a 17 rámcového rozhodnutí Rady 2002/584/SVV ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy (Úř. věst. L 190, s. 1; Zvl. vyd. 19/06, s. 34), ve znění rámcového rozhodnutí Rady 2009/299/SVV ze dne 26. února 2009 (Úř. věst. L 81, s. 24, dále jen „rámcové rozhodnutí“).
            2. Tato žádost byla předložena v rámci výkonu evropského zatýkacího rozkazu, který vydal dne 17. prosince 2012 Magistrates’ Courts in Dungannon (Spojené království) na F. Lanigana, v Irsku.
            Právní rámec
            Evropská úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod
            3. Článek 5 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950 (dále jen „EÚLP“), nadepsaný „Právo na svobodu a osobní bezpečnost“, stanoví:
            „1. Každý má právo na svobodu a osobní bezpečnost. Nikdo nesmí být zbaven svobody kromě následujících případů, pokud se tak stane v souladu s řízením stanoveným zákonem:
            […]
            f) zákonné zatčení nebo jiné zbavení svobody osoby, aby se zabránilo jejímu nepovolenému vstupu na území, nebo osoby, proti níž probíhá řízení o vyhoštění nebo vydání.
            […]
            4. Každý, kdo byl zbaven svobody zatčením nebo jiným způsobem, má právo podat návrh na řízení, ve kterém by soud urychleně rozhodl o zákonnosti jeho zbavení svobody a nařídil propuštění, je‑li zbavení svobody nezákonné.
            […]“
            Unijní právo
            4. Body 5 a 7 odůvodnění rámcového rozhodnutí znějí:
            „(5) Z cíle stanoveného pro Evropskou unii stát se prostorem svobody, bezpečnosti a práva vyplývá zrušení vydávání mezi členskými státy a jeho nahrazení systémem předávání mezi justičními orgány. Zavedení nového, zjednodušeného systému předávání odsouzených nebo podezřelých osob za účelem trestního řízení nebo výkonu soudních rozhodnutí ve věcech trestních umožňuje odstranit složitost a možné prodlení spojené se stávajícími postupy vydávání. Tradiční vztahy spolupráce, které až dosud převládaly mezi jednotlivými členskými státy, by měly být nahrazeny systémem volného pohybu soudních rozhodnutí ve věcech trestních, zahrnujícím jak rozhodnutí předcházející odsouzení, tak i pravomocná rozhodnutí, v prostoru svobody, bezpečnosti a práva.
            […]
            (7) Jelikož cílů týkajících se nahrazení systému mnohostranného vydávání založeného na Evropské úmluvě o vydávání ze dne 13. prosince 1957 nelze dostatečně dosáhnout jednostranným jednáním členských států, a proto, z důvodu jejich rozsahu a účinků, jich může být lépe dosaženo na úrovni Unie, může Rada přijmout opatření v souladu se zásadou subsidiarity ve smyslu článku 2 [EU] a článku 5 [ES]. V souladu se zásadou proporcionality ve smyslu článku 5 [ES] toto rámcové rozhodnutí nepřekračuje rámec toho, co je pro jeho dosažení nezbytné.“
            5. Článek 1 rámcového rozhodnutí, nadepsaný „Definice evropského zatýkacího rozkazu a povinnost jej vykonat“, stanoví:
            „1. Evropský zatýkací rozkaz je soudní rozhodnutí, které vydal některý členský stát proto, aby jiný členský stát zatkl a předal vyžádanou osobu za účelem trestního stíhání nebo výkonu trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody.
            2. Členské státy vykonají evropský zatýkací rozkaz na základě zásady vzájemného uznávání a v souladu s ustanoveními tohoto rámcového rozhodnutí.
            3. Tímto rámcovým rozhodnutím není dotčena povinnost ctít základní práva a obecné právní zásady zakotvené v článku 6 Smlouvy o Evropské unii.“
            6. Články 3, 4 a 4a rámcového rozhodnutí upravují důvody pro povinné odmítnutí výkonu evropského zatýkacího rozkazu a důvody, pro které je možné odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu.
            7. Článek 12 rámcového rozhodnutí, nadepsaný „Držení vyžádané osoby ve vazbě“, zní:
            „Při zatčení osoby na základě evropského zatýkacího rozkazu rozhodne v souladu s právem vykonávajícího členského státu vykonávající justiční orgán o tom, zda by měla být vyžádaná osoba ponechána ve vazbě. Tuto osobu lze kdykoli předběžně propustit z vazby v souladu s vnitrostátním právem vykonávajícího členského státu za podmínky, že příslušný orgán daného členského státu učiní veškerá opatření nezbytná k tomu, aby tato osoba nemohla uprchnout.“
            8. Podle článku 15 rámcového rozhodnutí „[v]ykonávající justiční orgán rozhodne o předání osoby ve lhůtách a za podmínek stanovených v tomto rámcovém rozhodnutí“.
            9. Článek 17 rámcového rozhodnutí stanoví:
            „1. Evropský zatýkací rozkaz se projednává a vykonává jako naléhavá záležitost.
            2. Souhlasí-li vyžádaná osoba se svým předáním, mělo by být pravomocné rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu přijato do deseti dnů od vyjádření tohoto souhlasu.
            3. V ostatních případech by mělo být pravomocné rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu přijato do 60 dnů po zatčení vyžádané osoby.
            4. Nelze-li ve zvláštních případech vykonat evropský zatýkací rozkaz ve lhůtách stanovených v odstavci 2 nebo 3, uvědomí o tom vykonávající justiční orgán neprodleně vystavující justiční orgán s uvedením důvodů prodlení. V takovém případě lze lhůty prodloužit o dalších 30 dnů.
            5. Dokud vykonávající justiční orgán nepřijme pravomocné rozhodnutí o evropském zatýkacím [o výkonu evropského zatýkacího] rozkazu, zajistí, aby materiální podmínky pro účinné předání osoby zůstaly splněny.
            […]
            7. Nemůže-li členský stát za výjimečných okolností dodržet lhůty stanovené v tomto článku, informuje o tom Eurojust s uvedením důvodů prodlení. Kromě toho členský stát, který má opakovaně zkušenosti s prodlením při výkonu evropského zatýkacího rozkazu ze strany jiného členského státu, informuje o této skutečnosti Radu, aby se mohlo vyhodnotit provádění tohoto rámcového rozhodnutí na úrovni členských států.“
            10. Článek 23 rámcového rozhodnutí stanoví:
            „1. Vyžádaná osoba je předána co nejdříve v den, který dohodnou dotyčné orgány.
            2. Osoba bude předána nejpozději do deseti dnů po přijetí pravomocného rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu.
            3. Brání-li předání vyžádané osoby ve lhůtě stanovené v odstavci 2 okolnosti, které jsou mimo kontrolu členských států, vykonávající a vystavující justiční orgán se neprodleně vzájemně kontaktují a dohodnou nové datum předání. V tomto případě se předání uskuteční do deseti dnů od nově dohodnutého dne.
            4. Předání lze výjimečně dočasně odložit ze závažných humanitárních důvodů, například existují-li závažné důvody domnívat se, že by to zjevně ohrozilo život nebo zdraví vyžádané osoby. Evropský zatýkací rozkaz se vykoná, jakmile tyto důvody pominou. Vykonávající justiční orgán neprodleně informuje vystavující justiční orgán a dohodne s ním nové datum předání. V tomto případě se předání uskuteční do deseti dnů od nově dohodnutého dne.
            5. Nachází-li se osoba po uplynutí lhůt uvedených v odstavcích 2 až 4 stále ve vazbě, bude propuštěna.“
            11. Článek 26 odst. 1 rámcového rozhodnutí stanoví:
            „Vystavující členský stát započítá dobu, po kterou byla vyžádaná osoba zbavena svobody v souvislosti s výkonem evropského zatýkacího rozkazu, do celkové doby trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného se zbavením osobní svobody.“
            Irské právo
            12. Článek 13 odst. 5 zákona o evropském zatýkacím rozkazu z roku 2003 (European Arrest Warrant Act 2003), ve znění pozdějších změn, stanoví:
            „Osoba zatčená na základě evropského zatýkacího rozkazu musí být co nejdříve po svém zatčení předvedena před High Court, a shledá-li High Court, že jde o osobu, vůči níž byl evropský zatýkací rozkaz vydán,
            a) nařídí vazbu nebo její nahrazení peněžitou zárukou (pro ten účel má High Court tytéž pravomoci pro nařízení vazby, jako kdyby byla před něj předvedená osoba stíhána pro trestný čin),
            b) stanoví datum pro účely článku 16 (nejpozději 21 dní po dni zatčení) […]“
            13. Článek 16 odst. 9 a 10 téhož zákona stanoví:
            „(9) Jestliže High Court do 60 dnů od zatčení dotyčné osoby podle článku 13 nebo 14 nevydá příkaz podle odstavce 1 nebo 2 nebo podle čl. 15 odst. 1 nebo 2 nebo rozhodne, že nevydá příkaz podle odstavce 1 nebo 2, vydá ústřednímu orgánu státu pokyn, aby o této skutečnosti a o důvodech uvedených v jeho pokynu uvědomil vystavující justiční orgán a případně Eurojust, a ústřední orgán státu je povinen tomuto pokynu vyhovět.
            (10) Jestliže High Court do 90 dnů od zatčení dotyčné osoby podle článku 13 nebo 14 nevydá příkaz podle odstavce 1 nebo 2 nebo podle čl. 15 odst. 1 nebo 2 nebo rozhodne, že nevydá příkaz podle odstavce 1 nebo 2, vydá ústřednímu orgánu státu pokyn, aby o této skutečnosti a o důvodech uvedených v jeho pokynu uvědomil vystavující justiční orgán a případně Eurojust, a ústřední orgán státu je povinen tomuto pokynu vyhovět.“
            Spor v původním řízení a předběžné otázky
            14. Dne 17. prosince 2012 vydal Magistrates’ Courts in Dungannon na odpůrce v původním řízení evropský zatýkací rozkaz v rámci trestního stíhání, které bylo vůči němu zahájeno pro skutky spáchané ve Spojeném království dne 31. května 1998, jež lze kvalifikovat jako vraždu a držení střelné zbraně s úmyslem ohrozit lidský život.
            15. Dne 7. ledna 2013 schválil High Court tento evropský zatýkací rozkaz, aby mohla An Garda Síochána (státní policie) F. Lanigana zadržet.
            16. Dne 16. ledna 2013 byl F. Lanigan na základě uvedeného evropského zatýkacího rozkazu zadržen a předveden před High Court. Francis Lanigan oznámil uvedenému soudu, že nesouhlasí se svým předáním justičním orgánům Spojeného království, a po dobu rozhodování o jeho předání těmto orgánům byl umístěn do vazby.
            17. High Court začal s projednáváním v ěci F. Lanigana dne 30. června 2014 po opakovaných odročeních zejména z důvodu námitek a překážek v průběhu řízení popsaných v předkládacím rozhodnutí. Odpůrce v původním řízení v námitkách předložil nové argumenty, které podle něj brání jeho předání orgánům Spojeného království. Posuzování opodstatněnosti těchto argumentů vedlo mimo jiné k tomu, že uvedeným orgánům byly zaslány žádosti o dodatečné informace, na jejichž základě by bylo možné ověřit věrohodnost tvrzení F. Lanigana, že kdyby byl uvedeným orgánům předán, byl by ohrožen na životě.
            18. Po obdržení požadovaných informací dne 8. prosince 2014 podal F. Lanigan dne 15. prosince 2014 návrh na nahrazení vazby peněžitou zárukou. High Court tomuto návrhu vyhověl a povolil nahrazení vazby odpůrce v původním řízení peněžitou zárukou s jistými podmínkami. Avšak vzhledem k tomu, že tyto podmínky nebyly splněny, zůstává F. Lanigan ve vazbě.
            19. Na jednání konaném před High Court dne 15. prosince 2014 tvrdil F. Lanigan dále, že by žádost o předání měla být zamítnuta z důvodu překročení lhůt stanovených v rámcovém rozhodnutí.
            20. Za těchto podmínek se High Court rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
            „1) Jaké účinky jsou spojeny s nedodržením lhůt stanovených v článku 17 rámcového rozhodnutí […] ve spojení s článkem 15 téhož rámcového rozhodnutí?
            2) Plynou z nedodržení lhůt stanovených v článku 17 rámcového rozhodnutí […] určitá práva osobě, která byla během rozhodování o jejím předání držena ve vazbě po dobu překračující tyto lhůty?“
            K naléhavému řízení
            21. High Court požádal, aby byla tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce projednána v naléhavém řízení upraveném v článku 107 jednacího řádu Soudního dvora.
            22. Předkládající soud v odůvodnění této žádosti zdůraznil, že odpůrce v původním řízení je pro účely výkonu na něj vydaného evropského zatýkacího rozkazu ve vazbě od 16. ledna 2013.
            23. V této souvislosti je třeba zaprvé poznamenat, že se tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce týká výkladu rámcového rozhodnutí, které spadá do oblasti upravené v hlavě V části třetí Smlouvy o FEU, která pojednává o prostoru svobody, bezpečnosti a práva. Může být tudíž projednána v naléhavém řízení o předběžné otázce.
            24. Zadruhé je třeba konstatovat, že F. Lanigan je v současné době zbaven osobní svobody a jeho ponechání ve vazbě závisí na vyřešení sporu v původním řízení.
            25. Za těchto podmínek se čtvrtý senát Soudního dvora dne 28. května 2015 na návrh soudce zpravodaje a po vyslechnutí generálního advokáta rozhodl vyhovět žádosti předkládajícího soudu o projednání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce v naléhavém řízení a vrátit věc zpět Soudnímu dvoru pro účely jejího přidělení velkému senátu.
            K předběžným otázkám
            26. Podstatou předběžných otázek předkládajícího soudu, jimiž je třeba se zabývat společně, je, zda musí být článek 12, čl. 15 odst. 1 a článek 17 rámcového rozhodnutí vykládány v tom smyslu, že brání tomu, aby vykonávající justiční orgán po uplynutí lhůt stanovených v citovaném článku 17 jednak přijal rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu, a jednak ponechal vyžádanou osobu ve vazbě, když celková doba držení této osoby ve vazbě tyto lhůty překračuje.
            27. Úvodem je třeba připomenout, že rámcové rozhodnutí, jak vyplývá zejména z jeho čl. 1 odst. 1 a 2, jakož i z bodů 5 a 7 jeho odůvodnění, má za cíl nahradit mnohostranný systém vydávání mezi členskými státy systémem předávání odsouzených nebo podezřelých osob mezi justičními orgány za účelem trestního řízení nebo výkonu soudních rozhodnutí, který je založen na zásadě vzájemného uznávání (rozsudky Melloni, C‑399/11, EU:C:2013:107, bod 36, a F., C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, bod 34).
            28. Rámcové rozhodnutí tedy zavedením nového zjednodušeného a efektivnějšího systému předávání osob odsouzených za porušení trestního práva nebo podezřelých z porušení trestního práva směřuje k usnadnění a urychlení soudní spolupráce za účelem přispět k uskutečnění cíle vytyčeného pro Unii, a sice stát se prostorem svobody, bezpečnosti a práva tím, že se bude zakládat na vysoké úrovni důvěry, která musí existovat mezi členskými státy (rozsudky Melloni, C‑399/11, EU:C:2013:107, bod 37, a F., C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, bod 35).
            29. Uvedený cíl urychlit soudní spolupráci se projevuje na mnoha místech rámcového rozhodnutí, a zejména v rámci úpravy lhůt pro přijímání rozhodnutí o evropském zatýkacím rozkazu (rozsudek F., C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, bod 58).
            30. V této souvislosti je namístě podotknout, že čl. 15 odst. 1 rámcového rozhodnutí v obecné rovině stanoví, že vykonávající justiční orgán rozhodne o předání osoby „ve lhůtách a za podmínek stanovených v tomto rámcovém rozhodnutí“.
            31. Konkrétně k přijetí rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu je třeba uvést, že čl. 17 odst. 1 rámcového rozhodnutí stanoví, že evropský zatýkací rozkaz se „projednává a vykonává jako neodkladná záležitost“. Odstavce 2 a 3 téhož článku stanoví pro přijetí pravomocného rozhodnutí o výkonu tohoto rozkazu přesné lhůty a jeho odstavec 4 umožňuje prodloužit tyto lhůty, ve kterých by dané rozhodnutí mělo být přijato.
            32. Z judikatury Soudního dvora vyplývá, že články 15 a 17 rámcového rozhodnutí musí být vykládány tak, že vyžadují, aby pravomocné rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu bylo přijato v zásadě v těchto lhůtách, jejichž důležitost je ostatně vyjádřena v několika dalších ustanoveních rámcového rozhodnutí (v tomto smyslu viz rozsudek F., C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, body 62 a 64).
            33. Z výše uvedeného plyne, že vykonávající členský stát má povinnost dodržet lhůty stanovené v citovaném článku 17. Pro účely odpovědi na položené otázky je tudíž nutné posoudit, zda lze rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu přijmout a vyžádanou osobu ponechat na základě tohoto rozkazu ve vazbě i tehdy, když tento stát nedodržel povinnost přijmout pravomocné rozhodnutí o výkonu tohoto zatýkacího rozkazu ve stanovených lhůtách.
            K přijetí rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu
            34. Ačkoli čl. 15 odst. 1 rámcového rozhodnutí jednoznačně stanoví, že vykonávající justiční orgán rozhodne o předání osoby ve lhůtách stanovených v rámcovém rozhodnutí, nelze jen na základě pouhého znění tohoto ustanovení určit, zda je po uplynutí těchto lhůt třeba pokračovat ve výkonu evropského zatýkacího rozkazu, a konkrétně zda má vykonávající justiční orgán po uplynutí lhůt stanovených v článku 17 rámcového rozhodnutí povinnost přijmout rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu.
            35. V této souvislosti je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora platí, že pro výklad ustanovení unijního práva je třeba vzít v úvahu nejen jeho znění, ale i jeho kontext a cíle sledované právní úpravou, jejíž je součástí (rozsudky Maatschap L. A. en D. A. B. Langestraat en P. Langestraat-Troost, C‑11/12, EU:C:2012:808, bod 27, jakož i Koushkaki, C‑84/12, EU:C:2013:862, bod 34 a citovaná judikatura).
            36. Co se týče kontextu, jehož je čl. 15 odst. 1 rámcového rozhodnutí součástí, vyplývá z ustálené judikatury Soudního dvora, že zásada vzájemného uznávání, která je „úhelným kamenem“ soudní spolupráce, znamená na základě čl. 1 odst. 2 rámcového rozhodnutí to, že členské státy jsou v zásadě povinny evropskému zatýkacímu rozkazu vyhovět. Členské státy totiž mohou odmítnout vykonat takový rozkaz pouze v případech odmítnutí výkonu stanovených v článcích 3, 4 a 4a rámcového rozhodnutí a jeho výkon mohou vázat jen na podmínky definované v článku 5 tohoto rámcového rozhodnutí (v tomto smyslu viz rozsudky West, C‑192/12 PPU, EU:C:2012:404, bod 55; Melloni, C‑399/11, EU:C:2013:107, bod 38, a F., C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, bod 36).
            37. Proto vzhledem k ústřednímu postavení povinnosti vykonat evropský zatýkací rozkaz v rámci systému zavedeného rámcovým rozhodnutím a k tomu, že v uvedeném rámcovém rozhodnutí není žádná výslovná zmínka o časovém omezení platnosti této povinnosti, nelze pravidlo zakotvené v čl. 15 odst. 1 rámcového rozhodnutí vykládat tak, že by z něj plynulo, že by vykonávající justiční orgán po uplynutí lhůt stanovených v článku 17 rámcového rozhodnutí již nemohl přijmout rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu nebo že by vykonávající členský stát již nemusel vést řízení o jeho výkonu.
            38. Tento výklad je podepřen okolností, že unijní normotvůrce v čl. 17 odst. 7 rámcového rozhodnutí výslovně upravil situaci, kdy členský stát nemůže dodržet lhůty stanovené v témž článku 17, aniž by stanovil, že by vykonávající justiční orgán v takové situaci již nemohl přijmout rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu nebo že by se povinnost vést řízení o výkonu evropského zatýkacího rozkazu v tomto případě neuplatnila. V článku 17 odst. 7 rámcového rozhodnutí se ostatně hovoří o tom, že může dojít – třeba i opakovaně – k „prodlení při výkonu“, z čehož plyne, že podle unijního normotvůrce se v situaci, kdy nebyly dané lhůty dodrženy, výkon evropského zatýkacího rozkazu odročuje, a nikoli zastavuje.
            39. Opačný výklad čl. 15 odst. 1 rámcového rozhodnutí by navíc byl nekonzistentní s čl. 17 odst. 5 téhož rámcového rozhodnutí. Posledně citované ustanovení totiž stanoví, že vykonávající justiční orgán musí zajistit, aby materiální podmínky pro účinné předání osoby zůstaly splněny až do přijetí pravomocného rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu, přičemž platnost této povinnosti časově neomezuje a především nestanoví, že by po uplynutí lhůt stanovených v článku 17 rámcového rozhodnutí tato povinnost zanikla. Zachování takové povinnosti má přitom v takovém případě smysl jedině tehdy, pokud má vykonávající justiční orgán po uplynutí těchto lhůt povinnost přijmout rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu.
            40. Kromě toho by výklad čl. 15 odst. 1 rámcového rozhodnutí, podle kterého by vykonávající justiční orgán po uplynutí uvedených lhůt již nemusel přijmout rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu, mohl ohrozit cíl urychlit a usnadnit soudní spolupráci, sledovaný rámcovým rozhodnutím, neboť tento výklad by mimo jiné mohl vést vystavující členský stát k vydání druhého evropského zatýkacího rozkazu, aby tím umožnil zahájení nového postupu předání ve lhůtách stanovených rámcovým rozhodnutím.
            41. Výklad článků 15 a 17 rámcového rozhodnutí, podle kterého lze rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu přijmout i po uplynutí lhůt stanovených v posledně citovaném článku, tak tím, že brání tomu, aby účinky evropských zatýkacích rozkazů byly oslabeny a aby důsledkem prodlení při výkonu těchto rozkazů nebyla složitější řízení, pouze usnadňuje předávání vyžádaných osob v souladu se zásadou vzájemného uznávání stanovenou v čl. 1 odst. 2 rámcového rozhodnutí, která představuje základní pravidlo zavedené tímto rámcovým rozhodnutím (viz obdobně rozsudky Wolzenburg, C‑123/08, EU:C:2009:616, bod 59, a West, C‑192/12 PPU, EU:C:2012:404, bod 62). Opačný výklad článků 15 a 17 rámcového rozhodnutí by navíc mohl podporovat zdržovací praktiky s cílem mařit výkon evropských zatýkacích rozkazů.
            42. Z výše uvedeného vyplývá, že samotné uplynutí lhůt stanovených v článku 17 rámcového rozhodnutí nemůže zbavit vykonávající členský stát jeho povinnosti vést řízení o výkonu evropského zatýkacího rozkazu a přijmout rozhodnutí o jeho výkonu.
            K ponechání vyžádané osoby ve vazbě
            43. Podle článku 12 rámcového rozhodnutí rozhodne vykonávající justiční orgán v souladu s právem vykonávajícího členského státu o tom, zda by měla být osoba zatčená na základě evropského zatýkacího rozkazu ponechána ve vazbě. Tento článek také upřesňuje, že tuto osobu lze v souladu s právem tohoto státu kdykoli předběžně propustit z vazby za podmínky, že příslušný orgán daného státu učiní veškerá opatření nezbytná k tomu, aby tato osoba nemohla uprchnout.
            44. Je nutné konstatovat, že tento článek v obecné rovině nestanoví, že by držení vyžádané osoby ve vazbě bylo představitelné jen v přesně stanovených časových mezích, a především že by bylo vyloučeno po uplynutí lhůt stanovených v článku 17 rámcového rozhodnutí.
            45. Obdobně článek 12 rámcového rozhodnutí sice připouští, aby osoba zatčená na základě evropského zatýkacího rozkazu byla za určitých podmínek předběžně propuštěna z vazby, avšak nestanoví povinnost vykonávajícího justičního orgánu přistoupit po uplynutí lhůt stanovených v článku 17 rámcového rozhodnutí k takovému propuštění z vazby, a tím spíše ne k nepodmíněnému propuštění této osoby z vazby.
            46. V této souvislosti je třeba zdůraznit, že povinnost tohoto druhu nestanoví ani žádné jiné ustanovení rámcového rozhodnutí.
            47. Konkrétně – na rozdíl od čl. 23 odst. 5 rámcového rozhodnutí, který stanoví, že nachází-li se vyžádaná osoba po uplynutí lhůt pro její předání po přijetí rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu stále ve vazbě, bude propuštěna – nestanoví článek 17 rámcového rozhodnutí žádnou souvislost mezi propuštěním uvedené osoby a uplynutím lhůt pro přijetí daného rozhodnutí.
            48. V této souvislosti je třeba poznamenat, že článek 17 rámcového rozhodnutí v odstavcích 2 a 3 stanoví, že rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu „by [mělo] být […] přijato“ ve stanovených lhůtách, a v odstavci 4, že tyto lhůty „lze […] prodloužit“, zatímco čl. 23 odst. 5 rámcového rozhodnutí mnohem jednoznačněji stanoví, že vyžádaná osoba „bude propuštěna“, nachází-li se po uplynutí lhůt uvedených v daném článku stále ve vazbě.
            49. K tomuto rozdílu mezi důsledky, které unijní normotvůrce spojil s uplynutím lhůt stanovených v článcích 17 a 23 rámcového rozhodnutí, lze dále poznamenat, že podle návrhu Komise, který vedl k přijetí rámcového rozhodnutí [COM(2001) 522 final], měla naopak být vyžádaná osoba nevyhnutelně propuštěna jak po uplynutí lhůt pro přijetí rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu, tak po uplynutí lhůt pro předání.
            50. Navíc vzhledem k závěrům vyplývajícím z bodů 34 až 42 tohoto rozsudku, a sice že řízení o výkonu evropského zatýkacího rozkazu musí pokračovat i po uplynutí lhůt stanovených v článku 17 rámcového rozhodnutí, by všeobecná a bezpodmínečná povinnost tuto osobu předběžně – a tím spíše nepodmíněně – propustit po uplynutí uvedených lhůt nebo v případě, že by celková doba držení vyžádané osoby ve vazbě překračovala tyto lhůty, mohla snížit efektivitu systému předávání zavedeného rámcovým rozhodnutím, potažmo bránit dosahování cílů sledovaných tímto rámcovým rozhodnutím.
            51. Konečně je nutno poukázat na to, že podle čl. 26 odst. 1 rámcového rozhodnutí vystavující členský stát započítá dobu, po kterou byla vyžádaná osoba zbavena svobody v souvislosti s výkonem evropského zatýkacího rozkazu, do celkové doby trestu odnětí svobody, čímž zajistí, aby všechny doby strávené ve vazbě, včetně dob případného ponechání ve vazbě po uplynutí lhůt stanovených v článku 17 rámcového rozhodnutí, byly v případě výkonu trestu odnětí svobody ve vystavujícím členském státě řádně zohledněny.
            52. Z toho vyplývá, že článek 12 rámcového rozhodnutí ve spojení s článkem 17 téhož rámcového rozhodnutí musí být vykládán v tom smyslu, že v zásadě nebrání tomu, aby vykonávající justiční orgán ponechal v souladu s právem vykonávajícího členského státu vyžádanou osobu po uplynutí lhůt stanovených v článku 17 rámcového rozhodnutí ve vazbě, i když celková doba držení této osoby ve vazbě tyto lhůty překračuje.
            53. V článku 1 odst. 3 rámcového rozhodnutí je nicméně výslovně uvedeno, že tímto rámcovým rozhodnutím není dotčena povinnost ctít základní práva a obecné právní zásady zakotvené v článku 6 EU, které jsou vyjádřeny i v Listině základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“), přičemž tuto povinnost mají všechny členské státy, zejména vystavující i vykonávající členský stát (v tomto smyslu viz rozsudek F., C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, body 40 a 41).
            54. Článek 12 rámcového rozhodnutí proto musí být vykládán v souladu s článkem 6 Listiny, který stanoví, že každý má právo na svobodu a osobní bezpečnost.
            55. V této souvislosti je třeba připomenout, že čl. 52 odst. 1 Listiny připouští, že výkon takových práv, jako jsou práva zakotvená v jejím článku 6, může být omezen za předpokladu, že tato omezení jsou stanovena zákonem, respektují podstatu uvedených práv a svobod a při dodržení zásady proporcionality jsou nezbytná a skutečně odpovídají cílům obecného zájmu, které uznává Unie, nebo potřebě ochrany práv a svobod druhého (v tomto smyslu viz rozsudek Volker und Markus Schecke a Eifert, C‑92/09 a C‑93/09, EU:C:2010:662, bod 50).
            56. Z článku 52 odst. 3 Listiny dále vyplývá, že pokud obsahuje práva odpovídající právům zaručeným EÚLP, jsou smysl a rozsah těchto práv stejné jako ty, které jim přikládá uvedená úmluva. Článek 53 Listiny v tomto ohledu dodává, že žádné ustanovení Listiny nesmí být vykládáno jako omezení nebo narušení práv, které uznává mimo jiné EÚLP (rozsudek Volker und Markus Schecke a Eifert, C‑92/09 a C‑93/09, EU:C:2010:662, bod 51).
            57. Z judikatury Evropského soudu pro lidská práva k čl. 5 odst. 1 písm. f) EÚLP, týkajícímu se řízení o vydání, plyne, že pouze průběh řízení odůvodňuje zbavení svobody na základě tohoto článku, a tudíž v případě, že takové řízení není vedeno s požadovanou péčí, zbavení svobody přestává být oprávněné (viz zejména rozsudky Evropského soudu pro lidská práva ze dne 22. března 1995, Quinn v. Francie, série A č. 311, § 48, a ze dne 24. března 2015, Gallardo Sanchez v. Itálie, stížnost č. 11620/07, ESLP-2015, § 40).
            58. Proto s ohledem na to, že vydání evropského zatýkacího rozkazu nemůže samo o sobě odůvodnit držení vyžádané osoby ve vazbě po celkovou dobu překračující čas nezbytný k vykonání tohoto rozkazu, může vykonávající justiční orgán rozhodnout v souladu s článkem 6 Listiny o ponechání této osoby ve vazbě jen tehdy, pokud řízení o výkonu evropského zatýkacího rozkazu bylo vedeno s dostatečnou péčí a délka vazby tudíž není nepřiměřená.
            59. Vykonávající justiční orgán se o splnění těchto podmínek ujistí tak, že konkrétně prověří dotčenou situaci, přičemž zohlední všechny skutečnosti relevantní pro zhodnocení opodstatněnosti délky řízení, zejména případnou nečinnost orgánů dotyčných členských států a případný podíl vyžádané osoby na této délce. Zohledněn musí být i trest, který této osobě hrozí nebo který jí byl uložen v souvislosti se skutky odůvodňujícími vydání evropského zatýkacího rozkazu na vyžádanou osobu, jakož i nebezpečí uprchnutí.
            60. V tomto kontextu je relevantní i okolnost, že vyžádaná osoba byla držena ve vazbě po dobu, jejíž celková délka značně překračuje lhůty stanovené v článku 17 rámcového rozhodnutí, neboť tyto lhůty jsou vzhledem k základní funkci, kterou má v rámci systému zavedeného rámcovým rozhodnutím zásada vzájemného uznávání, v zásadě dostatečné k tomu, aby vykonávající justiční orgán provedl kontrolu před výkonem evropského zatýkacího rozkazu a přijal rozhodnutí o výkonu takového rozkazu.
            61. V každém případě, pokud vykonávající justiční orgán dospěje na základě kontroly uvedené v bodech 58 až 60 tohoto rozsudku k závěru, že musí vyžádanou osobu propustit z vazby, musí v souladu s článkem 12 a čl. 17 odst. 5 rámcového rozhodnutí učinit spolu s předběžným propuštěním této osoby veškerá opatření nezbytná k tomu, aby tato osoba nemohla uprchnout, a zajistit, aby materiální podmínky pro její účinné předání zůstaly splněny, dokud nebude přijato pravomocné rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu.
            62. S ohledem na výše uvedené je třeba na položené otázky zaprvé odpovědět, že čl. 15 odst. 1 a článek 17 rámcového rozhodnutí musí být vykládány v tom smyslu, že vykonávající justiční orgán má po uplynutí lhůt stanovených v citovaném článku 17 nadále povinnost přijmout rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu.
            63. Zadruhé musí být článek 12 rámcového rozhodnutí ve spojení s článkem 17 téhož rámcového rozhodnutí a s ohledem na článek 6 Listiny vykládán v tom smyslu, že nebrání tomu, aby v takové situaci byla vyžádaná osoba ponechána v souladu s právem vykonávajícího členského státu ve vazbě, i když celková doba držení této osoby ve vazbě tyto lhůty překračuje, není-li tato doba vzhledem k charakteristikám řízení vedeného ve věci dotčené v původním řízení nepřiměřená, což musí ověřit předkládající soud. Pokud vykonávající justiční orgán rozhodne o ukončení vazby uvedené osoby, musí učinit spolu s předběžným propuštěním této osoby veškerá opatření nezbytná k tomu, aby tato osoba nemohla uprchnout, a zajistit, aby materiální podmínky pro její účinné předání zůstaly splněny, dokud nebude přijato pravomocné rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu.
            K nákladům řízení
            64. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

            Výrok
            Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
            Článek 15 odst. 1 a článek 17 rámcového rozhodnutí Rady 2002/584/SVV ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy, ve znění rámcového rozhodnutí Rady 2009/299/SVV ze dne 26. února 2009, musí být vykládány v tom smyslu, že vykonávající justiční orgán má po uplynutí lhůt stanovených v citovaném článku 17 nadále povinnost přijmout rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu.
            Článek 12 uvedeného rámcového rozhodnutí ve spojení s článkem 17 téhož rámcového rozhodnutí a s ohledem na článek 6 Listiny základních práv Evropské unie musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání tomu, aby v takové situaci byla vyžádaná osoba ponechána v souladu s právem vykonávajícího členského státu ve vazbě, i když celková doba držení této osoby ve vazbě tyto lhůty překračuje, není-li tato doba vzhledem k charakteristikám řízení vedeného ve věci dotčené v původním řízení nepřiměřená, což musí ověřit předkládající soud. Pokud vykonávající justiční orgán rozhodne o ukončení vazby uvedené osoby, musí učinit spolu s předběžným propuštěním této osoby veškerá opatření nezbytná k tomu, aby tato osoba nemohla uprchnout, a zajistit, aby materiální podmínky pro její účinné předání zůstaly splněny, dokud nebude přijato pravomocné rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu.


Rozsudek Tribunálu (prvního senátu) ze dne 16. prosince 2015.#British Airways plc v. Evropská komise.#Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Evropský trh letecké nákladní dopravy – Dohody a jednání ve vzájemné shodě ve vztahu k několika složkám cen za služby letecké nákladní dopravy (zavedení palivových a bezpečnostních příplatků, odmítnutí uhradit provizi z příplatků) – Článek 101 SFEU, článek 53 Dohody o EHP a článek 8 dohody mezi Evropským společenstvím a Švýcarskem o letecké dopravě – Povinnost uvést odůvodnění.#Věc T-48/11.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 26. února 2015.#Ministre de l'Économie et des Finances v. Gérard de Ruyter.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Conseil d'État.#Řízení o předběžné otázce – Sociální zabezpečení – Nařízení (EHS) č. 1408/71 – Článek 4 – Věcná působnost – Odvody z příjmů z majetku – Obecný sociální příspěvek – Příspěvek na úhradu sociálního dluhu – Sociální odvod – Dodatečný příspěvek k sociálnímu odvodu – Účast na financování povinných systémů sociálního zabezpečení – Přímá a dostatečně relevantní souvislost s některými odvětvími sociálního zabezpečení.#Věc C-623/13.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      26. února 2015 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Sociální zabezpečení — Nařízení (EHS) č. 1408/71 — Článek 4 — Věcná působnost — Odvody z příjmů z majetku — Obecný sociální příspěvek — Příspěvek na úhradu sociálního dluhu — Sociální odvod — Dodatečný příspěvek k sociálnímu odvodu — Účast na financování povinných systémů sociálního zabezpečení — Přímá a dostatečně relevantní souvislost s některými odvětvími sociálního zabezpečení“
      Ve věci C‑623/13,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Conseil d’État (Francie) ze dne 17. července 2013, došlým Soudnímu dvoru dne 28. listopadu 2013, v řízení

         Ministre de l’Économie et des Finances

      proti

         Gérardu de Ruyterovi,

      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení A. Tizzano, předseda senátu, S. Rodin, A. Borg Barthet, E. Levits a F. Biltgen (zpravodaj), soudci,
      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za G. de Ruytera J. Moliniém, advokátem,

               —

               za francouzskou vládu D. Colasem a R. Coesmem, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi D. Martinem a W. Roelsem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 21. října 2014,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 4 nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením Rady (ES) č. 118/97 ze dne 2. prosince 1996 (Úř. věst. 1997, L 28, s. 1; Zvl. vyd. 05/03, s. 3), ve znění nařízení Rady (ES) č. 1606/98 ze dne 29. června 1998 (Úř. věst. L 209, s. 1, dále jen „nařízení č. 1408/71“).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi ministre de l’Économie et des Finances (ministr hospodářství a financí) a G. Ruyterem ve věci platby několika sociálních příspěvků za roky 1997 až 2004, týkající se doživotních rent za úplatu pocházejících z Nizozemska.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Článek 4 nařízení č. 1408/71, nadepsaný „Věcná působnost“, zní následovně:
               „1.   Toto nařízení se vztahuje na všechny právní předpisy týkající se těchto odvětví sociálního zabezpečení:

                        a)

                        dávky v nemoci a mateřství;

                        b)

                        dávky v invaliditě, včetně těch, jež jsou určeny k udržení nebo zlepšení výdělečné schopnosti;

                        c)

                        dávky ve stáří;

                        d)

                        dávky pozůstalým;

                        e)

                        dávky při pracovních úrazech a nemocích z povolání;

                        f)

                        pohřebné;

                        g)

                        dávky v nezaměstnanosti;

                        h)

                        rodinné dávky.

                  2.   Toto nařízení se vztahuje na všechny obecné a zvláštní systémy sociálního zabezpečení, ať již jsou příspěvkové nebo nepříspěvkové a na systémy týkající se povinností zaměstnavatele nebo vlastníka lodi ohledně dávek uvedených v odstavci 1.“

               4

               Článek 13 nařízení č. 1408/71 stanoví:
               „1.   S výhradou článků 14c a 14f podléhají osoby, na které se vztahuje toto nařízení, pouze právním předpisům jediného [členského] státu. Tyto právní předpisy se určují v souladu s touto hlavou.
               2.   S výhradou článků 14 až 17

                        a)

                        osoba zaměstnaná na území jednoho členského státu podléhá právním předpisům uvedeného státu, i když má bydliště na území jiného členského státu nebo i když podnik nebo zaměstnavatel, který ji zaměstnává, má sídlo nebo místo podnikání na území jiného členského státu;

                        b)

                        osoba, která je samostatně výdělečně činná na území jednoho členského státu, podléhá právním předpisům uvedeného státu, i když má bydliště na území jiného členského státu;

                  [...]“

         Francouzské právo

               5

               Podle článku L. 136-6 code de la sécurité sociale (zákoník sociálního zabezpečení), ve znění použitelném na skutkový stav ve věci v původním řízení, jsou fyzické osoby s daňovým domicilem ve Francii ve smyslu článku 4 B code général des impôts (obecný daňový zákoník) povinny hradit příspěvek z příjmů z majetku, základem pro jehož výpočet je čistá výše příjmů z majetku zohledňovaná při stanovení daně z příjmů, zejména z příjmů z pronájmu nemovitostí, doživotních rent za úplatu a příjmů z kapitálového majetku.

               6

               Podle článku 1600-0 C code général des impôts, který je uveden mezi ustanoveními tohoto zákoníku týkajícími se „obecného sociálního příspěvku odváděného ve prospěch Caisse nationale des allocations familiales (národní pokladna pro rodinné dávky), fonds de solidarité vieillesse (fond solidarity pro starobní důchody) a povinných systémů nemocenského pojištění“ (dále jen „CSG“), ve znění použitelném na skutkový stav ve věci v původním řízení, fyzické osoby s daňovým domicilem ve Francii ve smyslu článku 4 B jsou – jak je uvedeno v článku L. 136-6 code de sécurité sociale – povinny hradit příspěvek z příjmů z majetku, základem pro jehož výpočet je čistá výše příjmů z majetku zohledňovaná při stanovení daně z příjmů, zejména z příjmů z pronájmu nemovitostí, doživotních rent za úplatu a příjmů z kapitálového majetku.

               7

               Podle článků 1600-0 G a 1600-0 H code général des impôts, ve znění použitelném na skutkový stav ve věci v původním řízení, jsou tyto osoby povinny rovněž hradit „příspěvek na úhradu sociálního dluhu“ (dále jen „CRDS“), základem pro jehož výpočet jsou tytéž příjmy.

               8

               Podle článku 1600-0 F bis code général des impôts, ve znění použitelném na skutkový stav ve věci v původním řízení, jsou uvedené osoby kromě toho povinny hradit „sociální odvod“ ve výši 2 % z týchž příjmů, jakož i od 1. července 2004 v souladu s článkem L. 14-10-4 code de l’action sociale et des familles (zákon o sociální činnosti a o rodině) dodatečný příspěvek ve výši 0,3 %.

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               9

               G. de Ruyter, nizozemský státní příslušník s bydlištěm ve Francii, je zaměstnán nizozemskou společností Vermeer Verenigde Bedrijven BV.

               10

               G. de Ruyter přiznal ve Francii za roky 1997 až 2004 příjmy pocházející z Nizozemska sestávající z mezd, příjmů z kapitálového majetku, průmyslových a obchodních zisků a doživotních rent za úplatu vyplácených dvěma nizozemskými pojišťovacími společnostmi.

               11

               Francouzská daňová správa měla za to, že doživotní renty za úplatu vyplácené G. de Ruyterovi představují příjmy z majetku, a v důsledku těchto rent uložila dotyčnému povinnost hradit příspěvky CSG, CRDS, sociální odvod ve výši 2 %, jakož i dodatečný příspěvek ve výši 0,3 % z tohoto odvodu.

               12

               G. de Ruyter podal u této správy stížnosti týkající se opodstatněnosti těchto zdanění, když měl za to, že povinnost, která mu byla uložena, aby na základě týchž příjmů hradil příspěvky do dvou odlišných systémů sociálního zabezpečení, je v rozporu se zásadou použití sociálních právních předpisů jediného členského státu na základě článku 13 nařízení č. 1408/71, jelikož tyto příjmy již byly předmětem odvodů téže povahy v Nizozemsku. V návaznosti na to, že jak tyto stížnosti, tak i následné žaloby podané u správních soudů v Marseille a v Nîmes byly zamítnuty, podal G. de Ruyter proti rozsudkům vydaným těmito soudy odvolání u cour administrative d’appel de Marseille (správní odvolací soud v Marseille).

               13

               Cour administrative d’appel de Marseille rozsudky ze dne 15. října 2009 a 1. července 2010 zprostil G. de Ruytera povinnosti hradit příspěvky z doživotních rent, které mu byly vyplaceny za roky 1997 až 2000 a 2001 až 2004, když měl za to, že skutečnost, že doživotní renty podléhají sporným zdaněním, narušuje zásadu volného pohybu pracovníků zavedenou článkem 39 ES.

               14

               Le ministre du Budget, des Comptes publics, de la Fonction publique et de la Réforme de l’État (ministr pro rozpočet, veřejné finance, veřejnou službu a reformu státu) podal proti těmto rozsudkům kasační opravný prostředek u Conseil d’État (Státní rada).

               15

               Conseil d’État rozsudkem ze dne 17. července 2013 rozsudek cour administrative d’appel de Marseille ze dne 15. října 2009 částečně zrušila a rozsudek tohoto soudu ze dne 1. července 2010 zrušila v plném rozsahu. Conseil d’État měla za to, že pouhá okolnost, že dotčené doživotní renty byly předmětem zdanění v Nizozemsku téže povahy, jako je zdanění, kterému tyto renty podléhaly ve Francii, nestačí k tomu, aby se jednalo o narušení volného pohybu pracovníků, jelikož Smlouva o ES použitelná v rozhodné době nestanovila obecná kritéria pro rozdělení pravomoci mezi členské státy, pokud jde o zamezení dvojímu zdanění uvnitř Evropské unie.

               16

               Conseil d’État, která se rozhodla vyřešit meritum obou věcí, které jí byly předloženy, a vzhledem k tomu, že G. de Ruyter tvrdil, že odvody dotčené ve věci v původním řízení jsou v rozporu s článkem 13 nařízení č. 1408/71, měla za účelem posouzení dosahu zásady použití právních předpisů jediného členského státu stanovené v tomto článku za to, že je třeba určit, zda tyto odvody mají přímou a relevantní souvislost s některými odvětvími sociálního zabezpečení vyjmenovanými v článku 4 nařízení č. 1408/71, a spadají tedy do působnosti tohoto nařízení.

               17

               V tomto ohledu Conseil d’État konstatovala, že se uvedené odvody podílejí na financování francouzských povinných systémů sociálního zabezpečení.

               18

               Dále na rozdíl od situací, v nichž byly vydány rozsudky Komise v. Francie (C‑34/98, EU:C:2000:84) a Komise v. Francie (C‑169/98, EU:C:2000:85), Conseil d’État uvedla, že odvody dotčené ve věci v původním řízení nezatěžují příjmy z výdělečných činností a náhradní příjmy, čímž by zčásti nahrazovaly příspěvky na sociální zabezpečení, ale základem pro jejich výpočet jsou pouze příjmy z majetku dotčeného daňového poplatníka, nezávisle na výkonu výdělečné činnosti tímto daňovým poplatníkem.

               19

               Conseil d’État rovněž uvedla, že uvedené odvody nemají žádnou spojitost se založením nároku na dávku nebo výhodou vyplývající ze systému sociálního zabezpečení, a z tohoto důvodu jsou tedy považovány za odvody mající charakter zdanění, a nikoli za příspěvky sociálního zabezpečení ve smyslu vnitrostátních ústavních a legislativních ustanovení.

               20

               Za těchto podmínek se Conseil d’État rozhodla přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Mají takové daňové odvody z příjmů z majetku, jako je CSG z příjmů z majetku, CRDS, základem pro jehož výpočet jsou tytéž příjmy, sociální odvod ve výši 2 % a dodatečný příspěvek k tomuto odvodu přímou a relevantní souvislost s některými odvětvími sociálního zabezpečení vyjmenovanými v článku 4 nařízení [č. 1408/71], a spadají tedy do působnosti tohoto nařízení jen proto, že se podílejí na financování francouzských povinných systémů sociálního zabezpečení?“

         K předběžné otázce

               21

               Podstatou předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda takové odvody z příjmů z majetku, jako jsou odvody dotčené ve věci v původním řízení, které se podílejí na financování povinných systémů sociálního zabezpečení, mají přímou a relevantní souvislost s některými odvětvími sociálního zabezpečení vyjmenovanými v článku 4 nařízení č. 1408/71, a spadají tedy do působnosti tohoto nařízení, třebaže základem pro výpočet těchto odvodů jsou příjmy z majetku osob povinných k dani, nezávisle na výkonu výdělečné činnosti posledně uvedenými osobami.

               22

               Pro odpověď na tuto otázku je třeba připomenout, že článek 4 nařízení č. 1408/71 určuje působnost ustanovení uvedeného nařízení formulací, z níž vyplývá, že systémy sociálního zabezpečení podléhají uplatnění pravidel unijního práva v plném rozsahu (rozsudky Jansen, 104/76, EU:C:1977:72, bod 7, jakož i Rheinhold & Mahla, C‑327/92, EU:C:1995:144, bod 15).

               23

               Soudní dvůr upřesnil, že určující skutečností pro účely uplatnění nařízení č. 1408/71 je přímá a dostatečně relevantní souvislost mezi dotčeným ustanovením a zákony, které upravují odvětví sociálního zabezpečení vyjmenovaná v článku 4 nařízení č. 1408/71 (rozsudky Rheinhold & Mahla, EU:C:1995:144, bod 23; Komise v. Francie, EU:C:2000:84, bod 35 a Komise v. Francie, EU:C:2000:85, bod 33).

               24

               Okolnost, že je určitý odvod kvalifikován vnitrostátními právními předpisy jako daň, nevylučuje, že s ohledem na nařízení č. 1408/71 tentýž odvod může být považován za odvod spadající do působnosti tohoto nařízení (rozsudky Komise v. Francie, EU:C:2000:84, bod 34 a Komise v. Francie, EU:C:2000:85, bod 32).

               25

               Toto konstatování nelze vyvrátit skutečností, že dotčený odvod zčásti slouží ke krytí dluhu systému sociálního zabezpečení vzniklého financováním dávek poskytnutých v minulosti (rozsudek Komise v. Francie, EU:C:2000:84, bod 39), ani – jak rovněž uvedla generální advokátka v bodě 31 svého stanoviska – skutečností, že cílem uvedeného odvodu není nahradit dříve existující příspěvky na sociální zabezpečení.

               26

               Pro účely použití nařízení č. 1408/71 rovněž postrádá relevanci existence či neexistence protiplnění ve formě dávek, jelikož určujícím kritériem je kritérium spočívající ve specifickém určení příspěvku k financování systému sociálního zabezpečení členského státu (v tomto smyslu viz rozsudky Komise v. Francie, EU:C:2000:84, body 39 a 40, jakož i Komise v. Francie, EU:C:2000:85, body 37 a 38).

               27

               Ve věcech, v nichž byly dotčeny daňové odvody prováděné francouzskou daňovou správou z příjmů z výdělečné činnosti a z náhradních příjmů pobíraných zaměstnanci a osobami samostatně výdělečně činnými usazenými ve Francii, jež z daňového hlediska spadali pod Francouzskou republiku, ale pracovali v jiném členském státě, Soudní dvůr konstatoval, že tyto dávky jsou určeny specificky a přímo k financování sociálního zabezpečení ve Francii, a vyvodil z toho, že tyto odvody mají přímou a dostatečně relevantní souvislost se zákony, které upravují odvětví sociálního zabezpečení vyjmenovaná v článku 4 nařízení č. 1408/71 (rozsudky Komise v. Francie, EU:C:2000:84, body 36 a 37, jakož i Komise v. Francie, EU:C:2000:85, body 34 a 35).

               28

               Ke stejnému závěru je třeba dospět v případě odvodů dotčených ve věci v původním řízení, které nezatěžují příjmy z výdělečných činností a náhradní příjmy pracovníků, avšak základem pro jejich výpočet jsou příjmy z majetku, jelikož není zpochybňováno, že výnos z těchto odvodů je určen přímo a specificky k financování některých odvětví sociálního zabezpečení ve Francii nebo ke krytí deficitů posledně uvedených odvětví.

               29

               Uvedené odvody tedy mají přímou a dostatečně relevantní souvislost se zákony, které upravují odvětví sociálního zabezpečení vyjmenovaná v článku 4 nařízení č. 1408/71, nezávisle na neexistenci vazby mezi příjmy z majetku osob podléhajících dani a výkonem výdělečné činnosti posledně uvedenými osobami.

               30

               Jak v tomto ohledu uvedla generální advokátka v bodě 41 svého stanoviska, uplatnění ustanovení nařízení č. 1408/71 nepodléhá výkonu výdělečné činnosti.

               31

               Z ustálené judikatury totiž vyplývá, že existence pracovního poměru je pro účely uplatnění nařízení č. 1408/71 irelevantní, jelikož určující skutečností v tomto ohledu je to, že je určitá osoba povinně či volitelně pojištěna pro případ jedné či více pojistných událostí v rámci obecného či zvláštního systému sociálního zabezpečení uvedeného v čl. 1 písm. a) uvedeného nařízení (v tomto smyslu viz rozsudky Martínez Sala, C‑85/96, EU:C:1998:217, bod 36 a Borger, C‑516/09, EU:C:2011:136, body 26 a 28).

               32

               Kromě toho se pojem „právní předpisy“ ve smyslu čl. 1 písm. j) nařízení č. 1408/71 vyznačuje svým širokým obsahem, který zahrnuje všechny druhy právních a správních předpisů přijatých členskými státy, a je třeba jej chápat tak, že se týká všech vnitrostátních předpisů použitelných v dané oblasti (rozsudek Bozzone, 87/76, EU:C:1977:60, bod 10).

               33

               Tento výklad je mimoto podporován cílem sledovaným nařízením č. 1408/71, jakož i zásadami, na nichž je toto nařízení založeno.

               34

               Za účelem zajištění volného pohybu pracovníků v Unii při uplatňování zásady rovného zacházení s pracovníky s ohledem na různé vnitrostátní právní předpisy totiž nařízení č. 1408/71 zavedlo v hlavě II koordinační systém, který upravuje zejména určování právních předpisů použitelných na zaměstnance a osoby samostatně výdělečně činné, jež za různých okolností využívají práva na volný pohyb (v tomto smyslu viz rozsudky Derouin, C‑103/06, EU:C:2008:185, bod 20 a Tomaszewska, C‑440/09, EU:C:2011:114, body 25 a 28).

               35

               Úplnost tohoto systému kolizních norem má za následek, že je zákonodárci každého členského státu odňata pravomoc určovat libovolně rozsah působnosti a podmínky použití jeho vnitrostátních právních předpisů, pokud jde o osoby, na něž se vztahují, a pokud jde o území, na němž vnitrostátní právní předpisy zakládají účinky (rozsudky Luijten, 60/85, EU:C:1986:307, bod 14 a Somova, C‑103/13, EU:C:2014:2334, bod 54).

               36

               V tomto ohledu čl. 13 odst. 1 nařízení č. 1408/71 stanoví, že osoby, na které se vztahuje toto nařízení, podléhají pouze právním předpisům jediného členského státu, což tedy vylučuje – s výhradou případů stanovených v článcích 14c a 14f – jakoukoli možnost souběhu několika vnitrostátních právních předpisů pro totéž období (v tomto smyslu viz rozsudek Perenboom, 102/76, EU:C:1977:71, bod 11).

               37

               Cílem zásady použití právních předpisů jediného členského státu v oblasti sociálního zabezpečení je vyhnout se potížím, které mohou vyplynout ze současného použití několika vnitrostátních právních předpisů a odstranit nerovné zacházení, které by pro osoby pohybující se v rámci Unie vyplývalo z částečného či úplného souběhu použitelných právních předpisů (v tomto smyslu viz rozsudky Komise v. Francie, EU:C:2000:84, bod 46; Komise v. Francie, EU:C:2000:85, bod 43 a Allard, C‑249/04, EU:C:2005:329, bod 28).

               38

               Z předcházejícího vyplývá, že použití ustanovení nařízení č. 1408/71 nelze omezit na příjmy, které pro tyto osoby plynou z jejich pracovních poměrů, neboť jinak by vznikly rozdíly při použití článku 13 tohoto nařízení v závislosti na původu příjmů, které tyto osoby pobírají.

               39

               Ukládat povinnost těm osobám mezi rezidenty členského státu, které se účastní sociálního zabezpečení jiného členského státu, aby kromě toho financovaly – byť jen částečně – sociální zabezpečení státu bydliště, by vytvářelo nerovné zacházení s ohledem na článek 13 nařízení č. 1408/71, jelikož všichni ostatní rezidenti posledně uvedeného členského státu jsou povinni hradit příspěvky pouze do režimu sociálního zabezpečení tohoto členského státu (v tomto smyslu viz rozsudky Komise v. Francie, EU:C:2000:84, body 45 až 48 a Komise v. Francie, EU:C:2000:85, body 42 až 45).

               40

               Vzhledem k tomu, že v projednávané věci G. de Ruyter jakožto migrující pracovník podléhá sociálnímu zabezpečení v členském státě zaměstnání, a sice v Nizozemsku, a že se na něj nevztahuje žádná z výjimek stanovených v článcích 14c a 14f nařízení č. 1408/71, které povolují souběh několika vnitrostátní právních předpisů v oblasti sociálního zabezpečení, nemůže vůči němu členský stát bydliště, pokud jde jak o příjmy plynoucí z pracovního poměru, tak příjmy plynoucí z jeho majetku, uplatnit právní předpisy zavádějící odvody, které mají přímou a dostatečně relevantní souvislost se zákony, které upravují odvětví sociálního zabezpečení vyjmenovaná v článku 4 nařízení č. 1408/71.

               41

               Kromě toho, jak uvedla generální advokátka v bodě 57 svého stanoviska, z důvodu zásady použití právních předpisů jediného členského státu, uvedené v čl. 13 odst. 1 nařízení č. 1408/71, tato konstatování nemůže zpochybnit skutečnost, že příjmy z majetku G. de Ruytera ještě nebyly předmětem zdanění ve formě příspěvků na sociální zabezpečení v členském státě zaměstnání.

               42

               S ohledem na všechny předcházející úvahy je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že nařízení č. 1408/71 musí být vykládáno v tom smyslu, že takové odvody z příjmů z majetku, jako jsou odvody dotčené ve věci v původním řízení, podílejí-li se na financování povinných systémů sociálního zabezpečení, mají přímou a relevantní souvislost s některými odvětvími sociálního zabezpečení vyjmenovanými v článku 4 nařízení č. 1408/71, a spadají tedy do působnosti tohoto nařízení, třebaže základem pro výpočet těchto odvodů jsou příjmy z majetku osob povinných k dani, nezávisle na výkonu jakékoli výdělečné činnosti posledně uvedenými osobami.

         K nákladům řízení

               43

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:

                     Nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením Rady (ES) č. 118/97 ze dne 2. prosince 1996, ve znění nařízení Rady (ES) č. 1606/98 ze dne 29. června 1998, musí být vykládáno v tom smyslu, že takové odvody z příjmů z majetku, jako jsou odvody dotčené ve věci v původním řízení, podílejí-li se na financování povinných systémů sociálního zabezpečení, mají přímou a relevantní souvislost s některými odvětvími sociálního zabezpečení vyjmenovanými v článku 4 tohoto nařízení č. 1408/71, a spadají tedy do působnosti uvedeného nařízení, třebaže základem pro výpočet těchto odvodů jsou příjmy z majetku osob povinných k dani, nezávisle na výkonu jakékoli výdělečné činnosti posledně uvedenými osobami.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: francouzština.