title: Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 3. září 2015.#Etablissement national des produits de l'agriculture et de la mer (FranceAgriMer) v. Société Sodiaal International.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Conseil d'État.#Řízení o předběžné otázce – Ochrana finančních zájmů Unie – Nařízení (ES, Euratom) č. 2988/95 – Článek 3 – Navrácení podpory Společenství – Správní sankce – Správní opatření – Promlčecí lhůta.#Věc C-383/14.

text:
               Účastníci řízení
               Odůvodnění rozsudku
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci C‑383/14,
            jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Conseil d’État (Francie) ze dne 28. května 2014, došlým Soudnímu dvoru dne 11. srpna 2014, v řízení
            Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer)
            proti
            Sodiaal International SA,
            SOUDNÍ DVŮR (šestý senát),
            ve složení S. Rodin, předseda senátu, E. Levits (zpravodaj) a M. Berger, soudci,
            generální advokátka: E. Sharpston,
            vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
            s přihlédnutím k písemné části řízení,
            s ohledem na vyjádření předložená:
            – za Sodiaal International SA F. Plottinem a J.‑ C. Cavaillém, avocats,
            – za francouzskou vládu D. Colasem a S. Ghiandoni, jako zmocněnci,
            – za řeckou vládu I. Chalkiasem a A. Vasilopoulou, jako zmocněnci,
            – za Evropskou komisi A. Saukou a D. Triantafyllouem, jako zmocněnci,
            s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
            vydává tento
            Rozsudek

            Odůvodnění rozsudku
            1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 3 odst. 1 nařízení Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 ze dne 18. prosince 1995 o ochraně finančních zájmů Evropských společenství (Úř. věst. L 312, s. 1; Zvl. vyd. 01/01, s. 340).
            2. Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (národní ústav zemědělských a mořských produktů, dále jen „FranceAgriMer“) a společností Sodiaal International SA (dále jen „Sodiaal International“), jehož předmětem je podpora Společenství, kterou posledně uvedená společnost neoprávněně získala na výrobu kaseinátů.
            Právní rámec
            Unijní právo
            3. Třetí bod odůvodnění nařízení č. 2988/95 stanoví:
            „vzhledem k tomu, že pravidla pro tuto decentralizovanou správu a kontrolní systémy jsou předmětem různých podrobných předpisů pro dané politiky Společenství; že je však důležité bojovat ve všech oblastech proti jednáním, která poškozují finanční zájmy Společenství;“
            4. Článek 1 nařízení č. 2988/95 stanoví:
            „1. Pro účely ochrany finančních zájmů Evropských společenství se přijímají obecná pravidla týkající se stejnorodých kontrol a správních opatření a sankcí postihujících nesrovnalosti s ohledem na právo Společenství.
            2. ,Nesrovnalostí‘ se rozumí jakékoli porušení právního předpisu Společenství vyplývající z jednání nebo opomenutí hospodářského subjektu, v důsledku kterého je nebo by mohl být poškozen souhrnný rozpočet Společenství nebo rozpočty Společenstvím spravované, a to buď snížením nebo ztrátou příjmů z vlastních zdrojů vybíraných přímo ve prospěch Společenství, nebo formou neoprávněného výdaje.“
            5. Článek 3 nařízení č. 2988/95 uvádí:
            „1. Promlčecí doba pro zahájení stíhání činí čtyři roky od okamžiku, kdy došlo k nesrovnalosti uvedené v čl. 1 odst. 1. Odvětvové předpisy mohou stanovit i kratší lhůtu, která však nesmí být kratší než tři roky.
            V případě pokračujících nebo opakovaných nesrovnalostí běží promlčecí doba ode dne, ke kterému nesrovnalost skončila. V případě víceletých programů běží promlčecí doba v každém případě až do definitivního ukončení programu.
            Promlčecí doba pro stíhání se přerušuje každým úkonem příslušného orgánu oznámeným dané osobě, který se týká vyšetřování nebo řízení o nesrovnalosti. Promlčecí doba začíná znovu běžet od provedení každého úkonu způsobujícího přerušení.
            Promlčení však nastane nejpozději ke dni, v němž uplynula lhůta rovnající se dvojnásobku promlčecí doby, aniž příslušný orgán uložil sankci, s výjimkou případů, kdy bylo řízení podle čl. 6 odst. 1 pozastaveno.
            [...]
            3. Členské státy si ponechávají možnost uplatňovat delší lhůtu, než která je uvedena v odstavci 1 nebo odstavci 2.“
            6. Článek 4 téhož nařízení stanoví:
            „1. Každá nesrovnalost vede zpravidla k odnětí neoprávněně získané výhody
            – formou povinnosti zaplatit nebo nahradit dlužné nebo neoprávněně získané částky,
            [...]
            2. Použití opatření uvedených v odstavci 1 se omezuje na odnětí získané výhody s připočtením (je-li to stanoveno) úroků, které mohou být určeny paušálně.
            [...]
            4. Opatření uvedená v tomto článku nejsou považována za sankce.“
            7. Článek 5 odst. 1 nařízení č. 2988/95 zní následovně:
            „1. Úmyslné nesrovnalosti nebo nesrovnalosti způsobené z nedbalosti mohou vést k těmto správním sankcím:
            a) zaplacení správní pokuty;
            b) zaplacení vyšší částky, než byly částky neoprávněně přijaté nebo úmyslně nezaplacené, případně s připočtením úroků; [...]
            c) úplné nebo částečné odnětí výhody udělené podle předpisů Společenství [...]
            d) vynětí z nároku na výhodu nebo odnětí výhody po dobu následující po nesrovnalosti;
            e) dočasné odnětí souhlasu nebo uznání, které jsou nezbytné pro účast v programu podpor Společenství;
            f) propadnutí jistoty nebo záruky, které byly poskytnuty jako zajištění splnění podmínek stanovených předpisy, nebo doplacení částky neoprávněně uvolněné jistoty;
            g) jiné sankce výlučně ekonomické povahy a rozsahu stanovené v odvětvových předpisech přijatých Radou [...]“
            Francouzské právo
            8. Článek 2262 code civil (občanský zákoník) stanoví:
            „Lhůta pro podání jakékoli žaloby, in rem  či in personam , činí 30 let.“
            Skutkové okolnosti sporu v původním řízení a předběžná otázka
            9. Společnosti Sodiaal Industrie SA byla v průběhu roku 1998 poskytnuta podpora Společenství, která je upravena v ustanoveních nařízení Komise (EHS) č. 2921/90 ze dne 10. října 1990 o podpoře výroby kaseinu a kaseinátů z odstředěného mléka (Úř. věst. L 279, s. 22).
            10. V průběhu roku 2001 byla zaměstnanci Agence centrale des organismes d’intervention dans le secteur agricole (ústřední kancelář intervenčních agentur v odvětví zemědělství, dále jen „ACOFA“) provedena kontrola. Tato kontrola odhalila, že množství kaseinátů vyrobené společností Sodiaal Industrie SA v průběhu léta 1998 bylo nižší než množství, za které jí byla poskytnuta podpora.
            11. Rozhodnutím ze dne 11. července 2007 Office national interprofessionnel de l’élevage et de ses productions (národní mezioborový úřad pro chov a pěstitelství) vyzval společnost Sodiaal Industrie SA k vrácení částky 288 051,14 eur, která odpovídá výši neoprávněně získané podpory.
            12. Dne 30. června 2008 byla společnost Sodiaal Industrie SA sloučena se společností Sodiaal International.
            13. Rozsudkem ze dne 11. února 2010 tribunal administratif de Paris (správní soud v Paříži) vyhověl návrhu společnosti Sodiaal International, právní nástupkyně společnosti Sodiaal Industrie SA, kterým se domáhala zrušení uvedeného rozhodnutí.
            14. Odvolání FranceAgriMer, právního nástupce Office national interprofessionnel de l’élevage et de ses productions, podané proti uvedenému rozsudku bylo zamítnuto rozsudkem cour administrative d’appel de Paris (odvolací správní soud v Paříži) ze dne 29. května 2012.
            15. FranceAgriMer podal proti tomuto rozsudku kasační opravný prostředek ke Conseil d’État.
            16. Na podporu svého kasačního opravného prostředku FranceAgriMer zejména uvedl, že promlčecí doba stanovená v čl. 3 odst. 1 čtvrtém pododstavci nařízení č. 2988/95 se na sporné rozhodnutí nevztahuje, protože toto rozhodnutí se netýkalo uplatnění správní sankce, nýbrž správního opatření.
            17. Ustanovení čl. 3 odst. 1 čtvrtého pododstavce nařízení č. 2988/95 se totiž podle FranceAgriMer použije pouze v případě, kdy příslušný orgán neuložil ve lhůtě představující dvojnásobek promlčecí doby žádnou správní sankci ve smyslu článku 5 tohoto nařízení. V případě neexistence správních opatření ve smyslu článku 4 uvedeného nařízení přijatých v této lhůtě se uvedené ustanovení nepoužije. Podle FranceAgriMer tedy měla být použita lhůta třiceti let stanovená v článku 2262 code civil, nicméně zkrácená formou soudcovského práva.
            18. Za těchto podmínek se Conseil d’État rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
            „Použije se ustanovení čl. 3 odst. 1 čtvrtého pododstavce nařízení č. 2988/95, podle nichž promlčení nastane nejpozději ke dni, v němž uplynula lhůta rovnající se dvojnásobku promlčecí doby, aniž příslušný orgán uložil sankci, s výjimkou případů, kdy bylo správní řízení podle čl. 6 odst. 1 uvedeného nařízení pozastaveno, výhradně v případě, kdy příslušný orgán neuložil ve lhůtě představující dvojnásobek promlčecí doby žádnou sankci ve smyslu článku 5 uvedeného nařízení, nebo se použije rovněž v případě neexistence správního opatření ve smyslu článku 4 téhož nařízení, uloženého v téže lhůtě?“
            K předběžné otázce
            19. Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 3 odst. 1 čtvrtý pododstavec nařízení č. 2988/95 vykládán v tom smyslu, že promlčení, které je v něm stanoveno, se uplatní nejen v případě stíhání nesrovnalostí vedoucího k uložení správních sankcí ve smyslu článku 5 tohoto nařízení, ale i na stíhání vedoucí k přijetí správních opatření ve smyslu článku 4 uvedeného nařízení.
            20. Podle ustálené judikatury je třeba pro výklad ustanovení unijního práva vzít v úvahu nejen jeho znění, ale i jeho kontext a cíle sledované právní úpravou, jíž je součástí (viz rozsudky Yaesu Europe, C‑433/08, EU:C:2009:750, bod 13; ebookers.com Deutschland, C‑112/11, EU:C:2012:487, bod 12; Brain Products, C‑219/11, EU:C:2012:742, bod 13, a Utopia, C‑40/14, EU:C:2014:2389, bod 27).
            21. Zaprvé je tedy třeba připomenout, že čl. 1 odst. 1 nařízení č. 2988/95 zavádí „obecná pravidla týkající se stejnorodých kontrol a správních opatření a sankcí postihujících nesrovnalosti s ohledem na [unijní] právo“, a to – jak vyplývá ze třetího bodu odůvodnění uvedeného nařízení – s cílem „bojovat ve všech oblastech proti jednáním, která poškozují finanční zájmy [Unie]“.
            22. Kromě toho čl. 3 odst. 1 první pododstavec nařízení č. 2988/95 stanoví promlčecí lhůtu ve věcech stíhání, jejíž běh začíná od okamžiku, kdy došlo k nesrovnalosti, kterou se podle čl. 1 odst. 2 téhož nařízení rozumí „jakékoli porušení [unijního] právního předpisu vyplývající z jednání nebo opomenutí hospodářského subjektu, v důsledku kterého je nebo by mohl být poškozen souhrnný rozpočet [Unie]“.
            23. V této souvislosti je třeba konstatovat, že podle znění čtvrtého pododstavce uvedeného čl. 3 odst. 1 je jeho účelem uložení „sankce“, což může nasvědčovat tomu, že se tento pododstavec uplatní pouze na stíhání nesrovnalostí vedoucí k uložení správní sankce ve smyslu článku 5 tohoto nařízení.
            24. Tato textová analýza nicméně není přesvědčivá. Zadruhé je totiž nutno provést systematickou analýzu čl. 3 odst. 1 uvedeného nařízení.
            25. Nejprve je tedy třeba konstatovat, že takovýto systematický přístup k čl. 3 odst. 1 nařízení č. 2988/95 vede k závěru, že pododstavce, z nichž je složen, tvoří celek, jehož ustanovení nelze vykládat izolovaně. Čtvrtý pododstavec tohoto ustanovení totiž stanoví „nejzazší“ okamžik promlčení pro promlčecí dobu čtyř let, která běží od okamžiku, kdy došlo k nesrovnalosti, a je stanovena v prvním pododstavci uvedeného ustanovení. Pokud by těmto pododstavcům byl přisuzován různý rozsah působnosti, bylo by to v rozporu s obecnou systematikou systému promlčení zavedeného uvedeným článkem. Takovýto přístup by byl rovněž v rozporu s cílem nařízení č. 2988/95, kterým je vytvořit pro tento systém koherentní rámec.
            26. Systematický a teleologický výklad čl. 3 odst. 1 uvedeného nařízení proto vyžaduje, aby „nejzazší“ lhůta stanovená v čl. 3 odst. 1 čtvrtém pododstavci uvedeného nařízení byla považována za použitelnou na správní opatření.
            27. Dále je třeba uvést, že tento přístup je v souladu s ustálenou judikaturou Soudního dvora potvrzenou rozsudkem Pfeifer & Langen (C‑52/14, EU:C:2015:381). Podle této judikatury není při uplatňování čl. 3 odst. 1 nařízení č. 2988/95 namístě rozlišovat mezi správní sankcí a správním opatřením. Soudní dvůr jasně rozhodl v tom smyslu, že toto ustanovení se uplatní jak na nesrovnalosti vedoucí k uložení správní sankce ve smyslu článku 5 tohoto nařízení, tak na nesrovnalosti, které jsou předmětem správního opatření ve smyslu článku 4 uvedeného nařízení, jehož cílem je odnětí neoprávněně získané výhody, avšak nevykazuje povahu sankce (v tomto smyslu viz rozsudky Handlbauer, C‑278/02, EU:C:2004:388, body 33 a 34; Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb a další, C‑278/07 až C‑280/07, EU:C:2009:38, bod 22; Cruz & Companhia, C‑341/13, EU:C:2014:2230, bod 45, jakož i Pfeifer & Langen, C‑52/14, EU:C:2015:381, bod 23).
            28. Soudní dvůr již totiž zdůraznil, že takové nesrovnalosti vedoucí k přijetí správních opatření ve smyslu článku 4 nařízení č. 2988/95, o jaké se jedná ve věci v původním řízení, musí být považovány za promlčené ve lhůtě čtyř let od data, kdy došlo k těmto nesrovnalostem, přičemž je třeba přihlédnout k úkonům způsobujícím přerušení lhůty stanoveným v čl. 3 odst. 1 třetím pododstavci uvedeného nařízení a dodržet maximální délku stanovenou ve čtvrtém pododstavci uvedeného čl. 3 odst. 1 (rozsudek Cruz & Companhia, C‑341/13, EU:C:2014:2230, bod 64).
            29. Z nedávné judikatury Soudního dvora rovněž jasně vyplývá, že výklad čl. 3 odst. 1 třetího pododstavce nařízení č. 2988/95 vede k možnosti jak správní sankce, tak i správního opatření (rozsudek Pfeifer & Langen, C‑52/14, EU:C:2015:381, body 40, 43 a 47).
            30. Konečně je třeba připomenout cíle sledované článkem 3 odst. 1 nařízení č. 2988/95. V této souvislosti je nutno konstatovat, že doba stanovená v tomto ustanovení má za cíl zajistit právní jistotu hospodářských subjektů (v tomto smyslu viz rozsudky Handlbauer, C‑278/02, EU:C:2004:388, bod 40, jakož i SGS Belgium a další, C‑367/09, EU:C:2010:648, bod 68). Tyto hospodářské subjekty musí být totiž schopny určit, které z jejich operací jsou definitivní a které mohou být stále předmětem stíhání (rozsudek Pfeifer & Langen, C‑52/14, EU:C:2015:381, body 24 a 64).
            31. S ohledem na výše uvedené nelze judikaturu citovanou v předchozím bodě tohoto rozsudku chápat ani v tom smyslu, že by se omezovala na výklad čl. 3 odst. 1 prvního pododstavce nařízení č. 2988/95, ani v tom smyslu, že čtvrtý pododstavec tohoto čl. 3 odst. 1 odkazuje pouze a jedině na správní sankce stanovené v článku 5 tohoto nařízení.
            32. Pro úplnost je třeba zdůraznit, že tímto výkladem není dotčen čl. 3 odst. 3 nařízení č. 2988/95, podle něhož si členské státy ponechávají možnost uplatňovat delší lhůtu, než je uvedena v odstavcích 1 a 2 uvedeného článku 3 (v tomto smyslu viz rozsudky Cruz & Companhia, C‑341/13, EU:C:2014:2230, bod 54, jakož i Ze Fu Fleischhandel a Vion Trading, C‑201/10 a C‑202/10, EU:C:2011:282, bod 25).
            33. Vzhledem k výše uvedenému je třeba na položenou otázku odpovědět, že čl. 3 odst. 1 čtvrtý pododstavec nařízení č. 2988/95 musí být vykládán v tom smyslu, že promlčení, které je v něm stanoveno, se uplatní nejen v případě stíhání nesrovnalostí vedoucího k uložení správních sankcí ve smyslu článku 5 tohoto nařízení, ale i na stíhání vedoucí k přijetí správních opatření ve smyslu článku 4 uvedeného nařízení.
            K nákladům řízení
            34. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

            Výrok
            Z těchto důvodů Soudní dvůr (šestý senát) rozhodl takto:
            Článek 3 odst. 1 čtvrtý pododstavec nařízení Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 ze dne 18. prosince 1995 o ochraně finančních zájmů Evropských společenství musí být vykládán v tom smyslu, že promlčení, které je v něm stanoveno, se uplatní nejen v případě stíhání nesrovnalostí vedoucího k uložení správních sankcí ve smyslu článku 5 tohoto nařízení, ale i na stíhání vedoucí k přijetí správních opatření ve smyslu článku 4 uvedeného nařízení.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 24. října 1996. # Komise Evropských společenství proti Royale belge SA. # Úředníci. # Věc C-76/95.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 25. února 1999. # Komise Evropských společenství proti Lucemburskému velkovévodství. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-59/98.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 5. října 2006. # Komise Evropských společenství proti Belgickému království. # Nesplnění povinnosti státem - Vnější tranzit Společenství - Nařízení (EHS) č. 2913/92 a 2454/93 - Vlastní zdroje Společenství - Poskytování - Lhůty - Úroky z prodlení - Neuchovávání a nesdělení podkladů pro stanovení a poskytování vlastních zdrojů. # Věc C-275/04.

text:
      Věc C-275/04
      Komise Evropských společenství
      v.
      Belgické království
      „Nesplnění povinnosti státem – Vnější tranzit Společenství – Nařízení (EHS) č. 2913/92 a 2454/93 – Vlastní zdroje Společenství – Poskytování – Lhůty – Úroky z prodlení – Neuchovávání a nesdělení podkladů pro stanovení a poskytování vlastních zdrojů“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Žaloba pro nesplnění povinnosti – Předmět sporu – Určení během postupu před zahájením soudního řízení
      (Článek 226 ES)
      2.        Vlastní zdroje Evropských společenství – Stanovení a poskytnutí členskými státy
      [Nařízení Rady č. 2913/92, čl. 243 odst. 1 a 2, a nařízení Rady č. 1150/2000, čl. 6 odst. 3 písm. a) a b), články 9, 10 a
            11]
      3.        Členské státy – Povinnosti – Úloha dohledu svěřená Komisi – Povinnost členských států – Spolupráce při šetřeních ve věcech
            nesplnění povinnosti státem
      (Články 10 ES a 226 ES; nařízení Rady č. 1552/89, článek 18)
      1.        V rámci žaloby pro nesplnění povinnosti sice návrhová žádání v žalobě nemohou být v zásadě rozšířena nad rámec nesplnění povinností
         uvedených ve výroku odůvodněného stanoviska a ve výzvě dopisem, to však nemění nic na tom, že Komise je oprávněna domáhat
         se určení nesplnění povinností, které vyplývají z původního znění aktu Společenství, jenž byl následně změněn nebo zrušen,
         a které byly zachovány novými předpisy. Naopak, předmět sporu nemůže být rozšířen na povinnosti vyplývající z nových předpisů,
         kterým neodpovídají žádné povinnosti v původním znění dotčeného aktu, neboť jinak by došlo k porušení podstatných formálních
         náležitostí postupu vedoucího k určení nesplnění povinnosti.

      (viz bod 35)
      2.        Členské státy jsou povinny stanovit nárok Společenství na vlastní zdroje, jakmile jsou jejich celní orgány schopny vypočítat
         částku cla odpovídající celnímu dluhu a určit dlužníka, a tedy poukázat uvedené nároky na účty v souladu s článkem 6 nařízení
         č. 1150/2000, kterým se provádí rozhodnutí 94/728 o systému vlastních zdrojů Společenství.

      Pokud jde o možnost členských států poukázat stanovené nároky na zvláštní účet uvedený v čl. 6 odst. 3 písm. b) uvedeného
         nařízení (účet B), pouhé nezaplacení částek nemůže být považováno za ekvivalent vznesení námitek vůči nárokům pro účely tohoto
         ustanovení. Podle čl. 243 odst. 1 třetího pododstavce nařízení č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství, musejí
         být totiž takovéto námitky předmětem opravného prostředku podaného v členském státě, kde bylo rozhodnutí učiněno nebo o ně
         bylo požádáno, u celního orgánu a poté u nezávislého orgánu. Požadavek takto formulovaného formálního opravného prostředku
         je nutný z důvodů právní jistoty a umožňuje zajistit rychlé a jednotné používání předpisů v oblasti zaplacení celního dluhu
         za účelem rychlého a účinného poskytnutí vlastních zdrojů Společenství.

      Důsledkem opožděného a chybného zaúčtování nároků na účet B může být opožděné poukázání odpovídajících vlastních zdrojů na
         účet Komise, ke kterému musí v souladu s články 9 a 10 nařízení č. 1150/2000 dojít ve stejné lhůtě, jako je lhůta stanovená
         pro účely zaúčtování uvedených nároků na účet A na základě čl. 6 odst. 3 písm. a) téhož nařízení. Na základě článku 11 téhož
         nařízení v případě jakéhokoli prodlení v poukázání částek na účet uvedený v čl. 9 odst. 1 zaplatí dotyčný členský stát úrok
         z prodlení po celou dobu prodlení. Tyto úroky jsou splatné bez ohledu na důvod prodlení, ve kterém byly tyto zdroje připsány
         na účet Komise.

      (viz body 63, 68, 73–74)
      3.        Z článku 10 ES vyplývá, že členské státy jsou povinny v dobré víře spolupracovat při jakémkoli šetření Komise na základě článku
         226 ES a poskytovat Komisi veškeré informace požadované za tímto účelem.

      Pokud jde o povinnost členských států přijmout v loajální spolupráci s Komisí opatření umožňující zajistit použití předpisů
         Společenství týkajících se stanovení případných vlastních zdrojů, z uvedené povinnosti, zakotvené konkrétněji v oblasti přezkumu
         v článku 18 nařízení č. 1552/89, kterým se provádí rozhodnutí 88/376 o systému vlastních zdrojů Společenství, zvláště vyplývá,
         že pokud je Komise v široké míře závislá na informacích poskytnutých dotyčným členským státem, členský stát je povinen poskytnout
         Komisi doklady a jiné užitečné dokumenty za přiměřených podmínek, aby Komise mohla ověřit, zda a případně v jakém rozsahu
         se dotčené částky vztahují k vlastním zdrojům Společenství.

      (viz body 82–83)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      5. října 2006 (*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Vnější tranzit Společenství – Nařízení (EHS) č. 2913/92 a 2454/93 – Vlastní zdroje Společenství – Poskytování – Lhůty – Úroky z prodlení – Neuchovávání a nesdělení podkladů pro stanovení a poskytování vlastních zdrojů“
      Ve věci C‑275/04,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 29. června 2004,
      Komise Evropských společenství, zastoupená C. Giolitem a G. Wilmsem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Belgickému království, zastoupenému E. Dominkovits a M. Wimmerem, jako zmocněnci,

      žalovanému,
      podporovanému:
      Spojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska, zastoupeným C. Jackson, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s M. Angiolinim a R. Andersonem, barristers,

      vedlejším účastníkem,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, J. N. Cunha Rodrigues (zpravodaj), K. Lenaerts, E. Juhász a M. Ilešič, soudci,
      generální advokátka: C. Stix-Hackl,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Sztranc-Sławiczek, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 6. dubna 2006,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Belgické království tím, že

      –        nepoukázalo na účty uvedené v čl. 6 odst. 3 písm. a) nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1150/2000 ze dne 22. května 2000, kterým
         se provádí rozhodnutí 94/728/ES, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství (Úř. věst. L 130, s. 1) stanovené nároky
         v požadovaných lhůtách,

      –        neověřilo, zda od 1. ledna 1995 nedošlo k jiným prodlením v poskytnutí vlastních zdrojů z důvodu opožděného poukázání nároků
         na účty uvedené v čl. 6 odst. 3 písm. a) nařízení 1150/2000, zničilo archivy vztahující se k tomuto období a neuvědomilo o tomto
         prodlení Komisi, aby mohla vypočítat dlužné úroky z prodlení v souladu s článkem 11 uvedeného nařízení z důvodu opožděného
         poskytnutí vlastních zdrojů,

      nesplnilo povinnosti, které pro ně vyplývají z článků 3, 6, 9, 10 a 11 nařízení č. 1150/2000, které s účinností od 31. května
         2000 zrušilo a nahradilo nařízení Rady (EHS, Euratom) č. 1552/89 ze dne 29. května 1989, kterým se provádí rozhodnutí 88/376/EHS,
         Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství (Úř. věst. L 155, s. l), mající stejný předmět, a z článku 10 ES.

       Právní rámec
       Režim vlastních zdrojů Společenství
      2        Článek 2 nařízení č. 1552/89, obsažený v hlavě I nazvané „Obecná ustanovení“, stanoví:

      „1.      Pro účely použití tohoto nařízení se nároky Společenství na vlastní zdroje uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) rozhodnutí
         88/376/EHS, Euratom považují za vyměřené, jakmile je o dlužné částce vyrozuměn příslušným orgánem členského státu dlužník.
         Toto vyrozumění je provedeno, jakmile je dlužník známý a částka cla může být vypočtená příslušnými správními orgány při dodržení
         všech ustanovení práva Společenství použitelných v této oblasti.

      […]“ (neoficiální překlad)
      3        Toto ustanovení bylo změněno s účinností od 14. července 1996 nařízením Rady (Euratom, ES) č. 1355/96 ze dne 8. července 1996
         (Úř. věst. L 175, s. 3), jehož znění bylo převzato v článku 2 nařízení č. 1150/2000, který stanoví:

      „1.      Pro účely tohoto nařízení se nárok Společenství na vlastní zdroje uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) rozhodnutí 94/728/ES,
         Euratom stanoví, jakmile jsou splněny podmínky stanovené celními předpisy, které se týkají zaúčtování částky nároku a vyrozumění
         dlužníka.

      2.      Dnem stanovení podle odstavce 1 je den zaúčtování podle celních předpisů.“
      4        Článek 3 první pododstavec nařízení č. 1552/89 a 1150/2000, který je součástí téže hlavy I, stanoví:

      „Členské státy přijmou veškerá vhodná opatření, aby zajistily, že podklady pro stanovení a poskytování vlastních zdrojů budou
         uchovávány nejméně po dobu tří kalendářních let od konce roku, k němuž se vztahují.“

      5        Podle čl. 3 druhého pododstavce nařízení č. 1552/89:

      „Pokud se na základě prověrky podkladů vztahujících se ke stanovení vlastních zdrojů, kterou provedou vnitrostátní orgány
         samy nebo společně s Komisí, ukáže, že je nutno provést opravu, musí být podklady uchovány i po uplynutí lhůty stanovené v prvním
         pododstavci po dostatečně dlouhou dobu umožňující opravu provést a zkontrolovat.“ (neoficiální překlad)
      6        Podle čl. 3 třetího pododstavce nařízení č. 1150/2000:

      „Pokud se na základě prověrky podkladů uvedených v prvním a druhém pododstavci provedené podle článků 18 a 19 tohoto nařízení
         nebo podle článku 11 nařízení (EHS, Euratom) č. 1553/89 ukáže, že je nutno provést opravu, musí být podklady uchovány i po
         uplynutí lhůty stanovené v prvním pododstavci po dostatečně dlouhou dobu umožňující opravu provést a zkontrolovat ji.“

      7        Článek 6 odst. 1 a 2 písm. a) a b) nařízení č. 1552/89, obsažený v hlavě II, nazvané „Účtování vlastních zdrojů“ [nyní čl.
         6 odst. 1 a 3 písm. a) a b) nařízení č. 1150/2000], stanoví:

      „1.      Účty vlastních zdrojů vede ministerstvo financí každého členského státu nebo jiný subjekt pověřený každým členským státem
         a jsou členěny podle jednotlivých druhů vlastních zdrojů.

      2.      a)     Nároky stanovené podle článku 2 se, aniž je dotčeno písmeno b) tohoto odstavce, účtují [účet obecně nazývaný ,účet A‘] nejpozději
         v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byl nárok stanoven.

               b)     Stanovené nároky nezaúčtované podle písmene a), protože dosud nejsou uhrazeny a nebylo na ně poskytnuto žádné zajištění, se
         poukáží na zvláštní účet ve lhůtě stanovené v písmenu a) [účet obecně nazývaný ,účet B‘]. Členské státy mohou takto postupovat
         také v případě, že proti stanoveným nárokům, na něž bylo poskytnuto zajištění, jsou vzneseny námitky a jejich výše by se mohla
         po vyřešení vzniklých sporů změnit.“ (neoficiální překlad)
      8        Článek 9 nařízení č. 1552/89 a 1150/2000, obsažený v hlavě III, nazvané „Poskytování vlastních zdrojů“, zní následovně:

      „1.      Postupem podle článku 10 poukáže každý členský stát vlastní zdroje na účet vedený na jméno Komise u ministerstva financí nebo
         jiného subjektu, který každý členský stát určí.

      Tento účet je veden bezplatně.
      2.      Komise poukázané částky přepočte a vede je na svých účtech […].“
      9        Podle čl. 10 odst. 1 nařízení č. 1552/89, respektive nařízení č. 1150/2000, který je součástí téže hlavy III:

      „Po odečtení 10 % na náklady spojené s vybíráním vlastních zdrojů podle čl. 2 odst. 3 [rozhodnutí 88/376, respektive rozhodnutí
         94/728] se vlastní zdroje uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) [těchto rozhodnutí] připisují na příslušné účty nejpozději
         v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byl nárok stanoven podle článku 2 tohoto nařízení.

      Nicméně nároky uváděné na zvláštním účtu [B] podle [čl. 6 odst. 2 písm. b), respektive čl. 6 odst. 3 písm. b)] musí být zaúčtovány
         nejpozději v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byly nárokované částky uhrazeny.“

      10      Na základě článku 11 nařízení č. 1552/89 a 1150/2000, obsaženého rovněž v uvedené hlavě III:

      „V případě jakéhokoli zpoždění v připisování částek [prodlení v poukázání částek] na účet uvedený v čl. 9 odst. 1 zaplatí
         dotyčný členský stát úrok vypočtený podle úrokové míry uplatňované ke dni uplynutí lhůty na peněžním trhu daného členského
         státu na krátkodobé operace veřejného financování zvýšené o dva procentní body. Tato úroková míra se zvyšuje o 0,25 procentního
         bodu za každý měsíc prodlení. Takto zvýšená sazba se použije na celou dobu prodlení.“

      11      Článek 18 nařízení č. 1552/89 [nyní článek 18 nařízení č. 1150/2000], který je součástí hlavy VII nazvané „Kontrola“, stanoví:

      „1.      Členské státy provádějí kontroly a šetření týkající se stanovování a poskytování vlastních zdrojů uvedených v čl. 2 odst. 1
         písm. a) a b) [rozhodnutí 88/376, respektive rozhodnutí 94/728]. Komise vykonává své pravomoci za podmínek stanovených v tomto
         článku.

      2.      Při uplatňování odstavce 1 členské státy
      –        na žádost Komise provádějí doplňkové kontroly. Komise ve své žádosti o doplňkovou kontrolu uvede její důvody;
      –        zapojují Komisi na její žádost do kontrol, které provádějí.
      Členské státy přijmou veškerá účelná opatření k usnadnění těchto kontrol. Pokud je do nich zapojena Komise, poskytnou jí členské
         státy podklady uvedené v článku 3.

      […]“
       Celní předpisy Společenství
      12      Článek 217 odst. 1 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst.
         L 302, s. 1; Zvl. vyd. 02/04, s. 307, dále jen „celní kodex“), stanoví:

      „Celní orgány vypočtou výši dovozního cla nebo vývozního cla vyplývající z celního dluhu (dále jen ,částku cla‘), jakmile
         mají potřebné údaje, a zapíší ji do účetních dokladů nebo na jiný rovnocenný nosič údajů (zaúčtování).

      […]“
      13      Podle čl. 218 odst. 3 téhož kodexu:

      „Vznikl-li celní dluh za jiných podmínek, než které jsou uvedeny v odstavci 1, je nutno odpovídající částku cla zaúčtovat
         do dvou dnů ode dne, kdy celní orgány mohou

      a)      vypočítat částku příslušného cla a
      b)      určit dlužníka.“
      14      Podle článku 219 tohoto kodexu:

      „1.      Lhůty pro zaúčtování stanovené v článku 218 lze prodloužit
      a)      z důvodů vyplývajících ze správního uspořádání členských států, a zejména tehdy, jsou-li účty centralizovány, nebo
      b)      brání-li zvláštní okolnosti celním orgánům, aby tyto lhůty dodržely.
      Takto prodloužené lhůty nesmí být delší než 14 dní.
      2.      Lhůty uvedené v odstavci 1 se nepoužijí za nepředvídatelných okolností nebo v případech vyšší moci.“
      15      Podle čl. 220 odst. 1 celního kodexu:

      „Nebyla-li částka cla vyplývající z celního dluhu zaúčtována v souladu s články 218 a 219 nebo byla-li zaúčtována ve výši,
         která je nižší než částka dlužná ze zákona, zaúčtuje se částka cla, která má být vybrána nebo dovybrána, do dvou dnů ode dne,
         kdy se celní orgány o této situaci dověděly a mohou vypočítat částku dlužnou ze zákona a určit dlužníka (dodatečné zaúčtování).
         Tuto lhůtu lze prodloužit v souladu s článkem 219.“

      16      Podle čl. 221 odst. 1 uvedeného kodexu:

      „Jakmile je částka cla zaúčtována, musí být odpovídajícím postupem sdělena dlužníkovi.“
      17      Podle článku 243 téhož kodexu:

      „1.      Každá osoba má právo podat opravný prostředek proti rozhodnutí celních orgánů v rámci celních předpisů, jež se jí přímo a osobně
         dotýká.

      Právo podat opravný prostředek má rovněž každá osoba, která požádala celní orgány o rozhodnutí v rámci celních předpisů a ve
         lhůtě uvedené v čl. 6 odst. 2 neobdržela rozhodnutí o své žádosti.

      Opravný prostředek musí být podán ve členském státě, kde bylo rozhodnutí učiněno nebo o ně bylo požádáno.
      2.      Opravný prostředek lze podat
      a)      v prvním stupni u celních orgánů určených k tomuto účelu členskými státy;
      b)      ve druhém stupni u nezávislého orgánu, jímž může být v souladu s platnými předpisy členských států soud nebo rovnocenný zvláštní
         orgán.“

      18      Podle článku 245 celního kodexu:

      „Předpisy o postupu při podávání opravného prostředku přijmou členské státy.“
      19      Podle článku 246 uvedeného kodexu:

      „Ustanovení této hlavy se nevztahují na opravné prostředky, které směřují ke zrušení nebo změně rozhodnutí přijatých celními
         orgány na základě předpisů trestního a přestupkového práva.“

      20      Článek 378 odst. 1 a 2 nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí nařízení č. 2913/92 (Úř.
         věst. L 253, s. 1; Zvl. vyd. 02/06, s. 3, dále jen „prováděcí nařízení“), stanoví:

      „1.      Aniž je dotčen článek 215 [celního] kodexu, jestliže zásilka nebyla předložena celnímu úřadu určení a jestliže nelze zjistit
         místo porušení předpisů nebo nesrovnalostí, považuje se toto porušení předpisů nebo nesrovnalosti za spáchané

      –        v členském státě, o jehož celní úřad odeslání se jedná,
      nebo
      –        v členském státě, o jehož celní úřad tranzitu se jedná při vstupu do Společenství a kterému bylo odevzdáno potvrzení o přestupu
         hranice,

      není-li ve lhůtě stanovené v čl. 379 odst. 2 celním orgánům věrohodně prokázáno řádné provedení operace nebo místo, na kterém
         byly porušení předpisů nebo nesrovnalosti skutečně spáchány.

      2.      Jestliže se porušení předpisů nebo nesrovnalosti při neexistenci takového důkazu považují za spáchané v členském státě odeslání
         nebo v členském státě vstupu ve smyslu odst. 1 druhé odrážky, uloží tento členský stát cla a jiné dávky týkající se daného
         zboží podle předpisů Společenství nebo podle vnitrostátních předpisů.“

      21      Podle článku 379 prováděcího nařízení:

      „1.      Jestliže zásilka nebyla předložena celnímu úřadu určení a jestliže nelze zjistit místo porušení předpisů nebo nesrovnalosti,
         oznámí to celní úřad odeslání hlavnímu povinnému co nejdříve, nejpozději však před uplynutím jedenácti měsíců ode dne registrace
         prohlášení pro tranzitní režim Společenství.

      2.      V oznámení podle odstavce 1 musí být uvedena zejména lhůta, ve které je celnímu úřadu odeslání třeba věrohodně prokázat řádné
         provedení tranzitní operace nebo skutečné místo porušení předpisů nebo nesrovnalostí. Tato lhůta činí tři měsíce ode dne oznámení
         podle odstavce 1. Není-li tento důkaz předložen, uloží příslušný členský stát po uplynutí lhůty odpovídající clo a ostatní
         dávky. Jestliže tento členský stát není členským státem, v němž se nachází celní úřad odeslání, sdělí tyto skutečnosti neprodleně
         uvedenému členskému státu.“

       Postup před zahájením soudního řízení
      22      V rámci kontroly tradičních vlastních zdrojů provedené ve dnech 1. až 5. prosince 1997 na celním úřadě v Antverpách zaměstnanci
         Komise kromě jiného zjistili, že pokud jde o tři případy nevyřízení prohlášení pro vnější tranzit Společenství (prohlášení
         T1 ze dne 10. června 1996, respektive ze dne 20. prosince 1995 a ze dne 17. ledna 1996), požadované vybrání odpovídajících
         vlastních zdrojů se týkalo částek, na které bylo podle Komise poskytnuto zajištění a proti kterým nebyly vzneseny námitky,
         ačkoli byly poukázány na účet B při jejich stanovení a na účet A teprve při jejich skutečném vybrání. Částky dotyčných cel
         činily 1 800 BEF (44,62 eur), respektive 8 292 BEF (205,55 eur) a 4 509 BEF (111,78 eur).

      23      Dopisem ze dne 28. dubna 1998 uvědomila Komise belgické orgány o zprávě č. 97-0-1 o kontrole z prosince 1997 a vyzvala je,
         aby přijaly nezbytná opatření, jimiž má být zajištěno dodržování právních předpisů Společenství v oblasti účetních zápisů,
         a automaticky poukázaly částky stanovených nároků, na které bylo poskytnuto zajištění a proti kterým nebyly vzneseny námitky,
         na účet A, neboť jejich nevyřízení bylo zjištěno v požadovaných lhůtách. Komise uvedené orgány rovněž požádala o ověření,
         zda od 1. ledna 1995 nedošlo k dalším prodlením v poskytování vlastních zdrojů v důsledku opožděného poukázání částek na účet
         A. Komise konečně tyto orgány upozornila na ustanovení článku 11 nařízení č. 1552/89, týkající se placení úroků z prodlení.

      24      Belgické orgány ve své odpovědi ze dne 8. října 1998 tvrdily, že jednají v souladu s pravidly Společenství a že z tohoto důvodu
         je žádost o provedení šetření na všech belgických celních úřadech od 1. ledna 1995 již bezpředmětná.

      25      Komise ve svém dopise ze dne 2. února 2000 zdůraznila, že členské státy mají povinnosti účinně vybírat vlastní zdroje, a zejména
         částky, na které bylo poskytnuto zajištění v rámci řízení o režimu vnějšího tranzitu (prohlášení T1, karnet TIR, karnet ATA
         atd.). Z tohoto důvodu mohou být takové částky poukázány na účet B pouze za podmínky, že proti nim byly v náležité formě vzneseny
         námitky, což předpokládá zejména dodržení lhůt stanovených v tomto ohledu a podání písemného opravného prostředku. Komise
         tedy zopakovala svou žádost směřující k tomu, aby belgické orgány uvedly svou praxi do souladu s právní úpravou Společenství
         v dané oblasti.

      26      Dopisem ze dne 31. května 2000 uvedené orgány opětovně tvrdily, že jejich postoj k zacházení s nevyřízenými prohlášeními T1
         a karnety TIR je v souladu s právní úpravou Společenství.

      27      Komise opětovně zpochybnila tuto argumentaci a dne 13. listopadu 2001 zaslala Belgickému království výzvu dopisem, v níž připomněla
         své vytýkané skutečnosti, odmítla argumenty orgánů tohoto členského státu a opětovně je vyzvala, aby jí ve lhůtě poskytly
         seznam všech nevyřízených prohlášení o vnějším tranzitu Společenství od 1. ledna 1995 s přesným uvedením jejich zaúčtování.
         Uvedeným orgánům rovněž připomněla povinnost zaplatit úroky z prodlení v souladu s článkem 11 nařízení č. 1552/89.

      28      Jelikož Belgické království v dopise ze dne 12. března 2002 setrvalo na svém postoji, Komise zaslala tomuto členskému státu
         dne 28. října 2002 odůvodněné stanovisko, ve kterém jej vyzvala k přijetí opatření nezbytných k tomu, aby vyhověl odůvodněnému
         stanovisku ve lhůtě dvou měsíců od jeho obdržení.

      29      Dne 19. prosince 2002 požádaly belgické orgány Komisi, aby prodloužila lhůtu pro odpověď na odůvodněné stanovisko do 28. ledna
         2003. Dopisem ze dne 30. ledna 2003 oznámily, že z důvodu existence obdobného případu týkajícího se Spolkové republiky Německo
         projednávaného před Soudním dvorem (věc C‑105/02) je namístě vyčkat rozhodnutí Soudního dvora předtím, než se vysloví k projednávanému
         případu.

      30      Komise se za těchto podmínek rozhodla podat projednávanou žalobu.

      31      Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 30. listopadu 2004 bylo povoleno vedlejší účastenství Spojeného království Velké
         Británie a Severního Irska na podporu návrhových žádání Belgického království.

       K žalobě
       K přípustnosti žaloby
      32      Belgická vláda uvádí, že v okamžiku vzniku nároků na vlastní zdroje Společenství dotčených v probíhajícím řízení bylo relevantním
         právním předpisem nařízení č. 1552/89.

      33      Komise v tomto ohledu tvrdí, že podmínky pro vznik nároku Společenství z celního dluhu byly stejné jak před, tak i po kodifikaci
         provedené nařízením č. 1150/2000.

      34      V tomto ohledu je třeba uvést, že podle judikatury Soudního dvora se existence nesplnění povinnosti v rámci žaloby na základě
         článku 226 ES musí posuzovat vzhledem k právním předpisům Společenství platným v době, kdy uplynula lhůta stanovená dotčenému
         státu Komisí k tomu, aby vyhověl jejímu odůvodněnému stanovisku (viz zejména rozsudky ze dne 10. září 1996, Komise v. Německo,
         C‑61/94, Recueil, s. I‑3989, bod 42, a ze dne 9. listopadu 1999, Komise v. Itálie, C‑365/97, Recueil, s. I‑7773, bod 32).

      35      I  když návrhová žádání v žalobě nemohou být v zásadě rozšířena nad rámec nesplnění povinností uvedených ve výroku odůvodněného
         stanoviska a ve výzvě dopisem, nic to nemění na tom, že Komise je oprávněna domáhat se určení nesplnění povinností, které
         vyplývají z původního znění aktu Společenství, jenž byl následně změněn nebo zrušen, a které byly zachovány novými předpisy.
         Naopak, předmět sporu nemůže být rozšířen na povinnosti vyplývající z nových předpisů, kterým neodpovídají žádné povinnosti
         v původním znění dotčeného aktu, neboť jinak by došlo k porušení podstatných formálních náležitostí postupu vedoucího k určení
         nesplnění povinnosti (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 12. června 2003, Komise v. Itálie, C‑363/00, Recueil, s. I‑5767,
         bod 22).

      36      Je nesporné, že povinnosti vyplývající z článku 3, čl. 6 odst. 1 a 3 písm. a) a b), čl. 9 odst. 1, čl. 10 odst. 1 a článku
         11 nařízení č. 1150/2000 byly již použitelné na základě článku 3, čl. 6 odst. 1 a 2 písm. a) a b), čl. 9 odst. 1, čl. 10 odst. 1
         a článku 11 nařízení č. 1552/89 (viz, pokud jde o uvedený čl. 9 odst. 1 a článek 11, výše uvedený rozsudek ze dne 12. června
         2003, Komise v. Itálie, bod 23).

      37      Pokud jde o čl. 2 odst. 1 nařízení č. 1552/89, Soudní dvůr rozhodl, že nárok Společenství na vlastní zdroje ve smyslu tohoto
         ustanovení je stanoven, „jakmile“ je o dlužné částce vyrozuměn příslušnými orgány členského státu dlužník, přičemž vyrozumění
         je provedeno, jakmile je dlužník znám a částka cla může být vypočtena příslušnými správními orgány, při dodržení předpisů
         práva Společenství použitelných v této oblasti (viz zejména rozsudek ze dne 14. dubna 2005, Komise v. Nizozemsko, C‑460/01,
         Sb. rozh. s. I‑2613, bod 85). Soudní dvůr obdobně rozhodl, že článek 2 nařízení č. 1552/89, ve znění nařízení č. 1355/96,
         a převzatý v článku 2 nařízení č. 1150/2000, musí být vykládán v tom smyslu, že členské státy jsou povinny stanovit nárok
         Společenství na vlastní zdroje, jakmile jsou jejich celní orgány schopny vypočítat částku cla vyplývající z celního dluhu
         a určit dlužníka (rozsudek ze dne 15. listopadu 2005, Komise v. Dánsko, C‑392/02, Sb. rozh. s. I‑9811, bod 61).

      38      Za těchto podmínek, jak ostatně připouští belgická vláda, byly povinnosti vyplývající z článku 2 nařízení č. 1150/2000, pokud
         jde o stanovení nároku Společenství na vlastní zdroje, již použitelné na základě článku 2 nařízení č. 1552/89.

      39      Komise je tudíž oprávněna domáhat se určení, že Belgické království nesplnilo povinnosti, které pro ně vyplývají z článků
         3, 6, 9, 10 a 11 nařízení č. 1150/2000.

       K věci samé
       K prvnímu žalobnímu důvodu vycházejícímu z opožděného poukázání stanovených nároků na účet A
      –       Argumentace účastníků řízení
      40      Komise uplatňuje, že podle čl. 6 odst. 3 písm. b) nařízení č. 1150/2000 mohou být stanovené, ale neuhrazené nároky, na něž
         nebylo poskytnuto žádné zajištění, poukázány na účet B. Totéž platí pro stanovené neuhrazené nároky, na něž bylo poskytnuto
         zajištění, v případě, že jsou proti nim ve stanovené lhůtě vzneseny námitky, a za podmínky, že jsou tyto vzneseny v písemné
         formě. Stanovené částky, na které bylo poskytnuto zajištění a proti nimž nebyly vzneseny námitky, musí být poukázány na účet
         A, a to ve stanovených lhůtách, aniž by se čekalo na jejich skutečné uhrazení.

      41      Krom toho podle ustálené judikatury (rozsudek ze dne 16. května 1991, Komise v. Nizozemsko, C‑96/89, Recueil, s. I‑2461, bod
         38) není povinnost poukázat částky na účet A spojena s výběrem cel členským státem. Na rozdíl od toho, co tvrdí rovněž vláda
         Spojeného království, existuje uvedená povinnost od té doby, co byl nárok stanoven, poskytnuto na něj zajištění a nebyly proti
         němu vzneseny námitky, i když dotčené prostředky nebyly vybrány.

      42      Členské státy jsou povinny dodržet uvedenou lhůtu pro zaúčtování a poskytnutí dotčených částek bez ohledu na existenci vnitrostátního
         pravidla, podle něhož může dlužník po uplynutí uvedené lhůty vznést proti celnímu dluhu námitky, neboť jinak by závazná lhůta
         stanovená v čl. 6 odst. 3 písm. a) a článku 10 nařízení č. 1150/2000 pro zaúčtování a poskytnutí vlastních zdrojů byla zbavena
         veškerého užitečného účinku. Tato povinnost dlužníkovi nebrání v tom, aby po uplynutí této lhůty podal opravný prostředek,
         který by mohl vést ke zrušení nebo opravě dluhu (čl. 2 odst. 4 a článek 8 nařízení č. 1150/2000).

      43      Podle Komise se pojem „námitky“ vztahuje v první řadě na řízení o opravném prostředku upravené v článcích 243 a 245 celního
         kodexu a teprve v druhé řadě na vnitrostátní předpisy, které musejí být v souladu s právními předpisy Společenství. Pokud
         tyto předpisy neobsahují úplnou úpravu týkající se opravných prostředků v oblasti cel, musí být námitky vůči clům v každém
         případě, jak stanoví článek 243 celního kodexu, „vzneseny“, což předpokládá, na rozdíl od toho, co rovněž tvrdí vláda Spojeného
         království, výslovnou a viditelnou akci dlužníka vůči stanovení dluhu, a sice námitku v písemné formě. Pouhé nezaplacení dlužných
         částek není v tomto ohledu dostačující. Takto je zajištěna souběžnost forem, neboť stanovení dluhu se uskutečňuje rovněž písemně,
         a možnost předložit důkaz o nesouhlasu se stanovením dluhu, jakož i požadavek rychlého a jednotného poskytnutí vlastních zdrojů
         (viz zejména rozsudek ze dne 14. listopadu 2002, SPKR, C‑112/01, Recueil, s. I‑10655, body 34 a násl.).

      44      Krom toho odmítnutí ručitele uhradit celní dluh dlužníka v zásadě neznamená, že zpochybňuje opodstatněnost základního dluhu,
         ale že spíše zpochybňuje povinnost zaplatit tento dluh, jakmile je zahájeno vymáhání tohoto dluhu. I kdyby zpochybnění ručitelem
         bylo považováno za vznesení námitek ve smyslu čl. 6 odst. 3 písm. b) nařízení č.1150/2000, nemělo by to v každém případě vliv
         na povinnost zaúčtování stanovenou tímto ustanovením, neboť samotné belgické orgány připustily, že ke zpochybnění ručitelem
         v projednávaném případě došlo po uplynutí závazné lhůty, která je určující pro poukázání vlastních zdrojů.

      45      Belgické království navíc netvrdilo nebo nepředložilo důkaz o tom, že dotčená cla byla ručitelem zpochybněna.

      46      Belgické orgány se rovněž nemohou dovolávat okolnosti, že jim obecný charakter zajištění brání v tom, aby zjistily, zda se
         toto zajištění skutečně vztahuje na prohlášení T1, neboť čl. 6 odst. 3 písm. b) nařízení č. 1150/2000 nečiní žádný rozdíl
         mezi druhy zajištění. Odpovědnost ručitele je ostatně podpůrná. Členské státy mohou volně určit, jaký druh zajištění vyžadují
         ke krytí celního dluhu, přičemž jedinou podmínkou je, že toto zajištění je účinné a dostatečné, a není-li tomu tak, je na
         uvedených státech, aby nesly následky. Opačný výklad sdílený vládou Spojeného království nemá oporu ve znění článku 6 nařízení
         č. 1150/2000.

      47      Z článku 195 celního kodexu jednoznačně vyplývá, že celní orgány mohou odmítnout záruku, pokud mají za to, že nezaručuje,
         že celní dluh bude určitě uhrazen. Pro soubornou jistotu čl. 192 odst. 1 poslední pododstavec stanoví, že se jistota stanoví
         ve výši, která umožňuje, aby byla výše celního dluhu vždy pokryta. Tato ustanovení jednoznačně ukazují, že neodpovídající
         výše záruky za celní dluh nemá vliv na existenci povinnosti zajistit pokrytí uvedeného dluhu jistotou. Tvrzení belgických
         orgánů, že poukázání částky na účet A nemůže nikdy překročit hodnotu jistoty, nemá žádnou oporu v nařízení č. 1150/2000, a nelze
         je tedy přijmout.

      48      Belgická vláda poznamenává, že v případě nevyřízení či podvodného vyřízení prohlášení T1 stanoví článek 2 nařízení č. 1552/89
         čtyři podmínky pro to, aby bylo možné stanovit nárok Společenství na částku celního dluhu, a sice že celní orgány musí zjistit
         nevyřízení, musí být schopny vypočítat částku dlužnou ze zákona, určit dlužníka a vyrozumět dlužníka o celním dluhu.

      49      Uvedená vláda rovněž připomíná, že pokud není prohlášení vyřízeno a hlavní povinný nepředloží důkaz o řádném provedení tranzitu
         nebo skutečném místě porušení předpisů nebo nesrovnalostí ve lhůtě tří měsíců od oznámení o nevyřízení, k němuž musí dojít
         do jedenácti měsíců ode dne registrace prohlášení, musí členský stát odeslání uhradit dlužné clo na základě článků 378 a 379
         prováděcího nařízení.

      50      Nároky musí být po jejich stanovení zaúčtovány na účet vlastních zdrojů (jedná se o totéž zaúčtování jako zaúčtování upravené
         v článcích 217 a 220 celního kodexu), který vede každý členský stát na základě čl. 6 odst. 1 a 2 nařízení č. 1552/89. Pokud
         je na dosud neuhrazenou částku poskytnuto zajištění, je zaúčtována na účet A, aniž by však poukázaná částka překročila hodnotu
         zajištění. Pokud jsou proti stanoveným nárokům, na které bylo poskytnuto zajištění, vzneseny námitky, na jejichž základě by
         se jejich výše mohla po vyřešení vzniklých sporů změnit, částka, na kterou bylo poskytnuto zajištění, se poukáže na účet B.

      51      Jakmile došlo ke stanovení, vlastní zdroje musejí být rovněž poskytnuty Komisi (článek 10 nařízení č. 1552/89) s výjimkou
         případů vyšší moci nebo nemožnosti vybrání z důvodů, které nejsou přičitatelné členskému státu (článek 17 téhož nařízení).
         Jakékoli prodlení má za následek platbu úroků z prodlení (článek 11 tohoto nařízení).

      52      Podle belgické vlády z článků 10 a 17 nařízení č. 1552/89 vyplývá, že účet B byl vytvořen proto, aby bylo členským státům
         umožněno poskytovat částky, jakmile byly vybrány, a jeho účelem je tak zabránit tomu, aby za částky, které nemohou být vybrány
         ve lhůtě stanovené v čl. 6 odst. 2 písm. a) nařízení č. 1552/89, odpovídal samotný členský stát.

      53      Belgická vláda mimoto tvrdí, že uvedený případ vznesení námitek vůči nárokům, upravený v čl. 6 odst. 2 písm. b) nařízení č. 1552/89,
         předpokládá, že o stanovených nárocích byl vyrozuměn dlužník (a sice po jejich sdělení, tedy po jejich zaúčtování), takže
         v případě stanovení nároků, které nebyly dosud uhrazeny, musejí mít členské státy nadále možnost poukázat nároky na účet B,
         neboť v daném okamžiku nemohou vědět, zda vůči nim dlužník později nevznese námitky.

      54      Belgická vláda se domnívá, že nařízení č. 1552/89 nestanoví žádnou vazbu mezi řízením o opravném prostředku upraveným v článcích
         243 a 245 celního kodexu a pojmem „námitky“ uvedeném v čl. 6 odst. 2 písm. b) tohoto nařízení a nikterak není upravena forma,
         v jaké má ke vznesení námitek dojít. Předpisy Společenství krom toho neobsahují žádné ustanovení týkající se způsobu a lhůty,
         v níž mají být vůči dluhu námitky vzneseny. V dané oblasti je tedy namístě odkázat na vnitrostátní úpravu nebo správní praxi
         platnou v členském státě.

      55      V roce 1997, v jehož průběhu měly být podle Komise vzneseny formální námitky, nebylo dlužníky v Belgii zahájeno žádné správní
         řízení o opravném prostředku a nevyřízení nebo podvodné vyřízení dokumentů vnějšího tranzitu Společenství bylo mimoto sankcionováno
         jako trestný čin. Podle belgické vlády to však dlužníkovi nebrání zpochybnit spor neformálním způsobem (bez jakéhokoli požadavku
         formy či lhůty). V tomto ohledu je skutečnost, že hlavní povinný nevyhověl výzvě k zaplacení, vykládána správními orgány na
         základě domněnek a jejich dlouhodobé zkušenosti v oblasti nesrovnalostí v režimu tranzitu Společenství jako námitky proti
         nárokům jako takové.

      56      Uvedená vláda krom toho tvrdí, že ve většině případů je zajištění obecné a je tvořeno za účelem krytí několika prohlášení.
         Celní úřad odeslání sice může při ověřování prohlášení T1 kontrolovat existenci a platnost zajištění prostřednictvím osvědčení
         a uvedeného prohlášení, není však oprávněn ověřovat, zda obecné zajištění již sloužilo ke krytí jiných prohlášení T1 na jiných
         úřadech nebo zda obecné zajištění není zcela vyčerpáno nebo zda dokument není padělán. Při uplynutí lhůty stanovené v čl.
         379 odst. 2 prováděcího nařízení nemůže mít celní úřad odeslání jistotu o účinnosti tohoto zajištění, což odůvodňuje zaúčtování
         dotčených částek na účet B. Ručitel je navíc rovněž oprávněn napadnout rozhodnutí celních orgánů, neboť toto rozhodnutí má
         pro něj nepříznivé důsledky. Komise tedy neprokázala, že by Belgické království v případech, které jsou předmětem probíhajícího
         řízení, porušilo předpisy Společenství.

      57      Spojené království v podstatě uplatňuje, že pokud je na nárok v plné výši poskytnuto zvláštní zajištění (upravené v článku
         373 prováděcího nařízení), tedy v případě, že si členský stát může být jistý, že je toto zajištění účinné a dostačující, a může
         volně stanovit druh požadovaného zajištění, je tento členský stát povinen poukázat tuto částku na účet A při uplynutí příslušné
         lhůty [v souladu s čl. 6 odst. 3 písm. a) nařízení č. 1150/2000], ledaže hlavní povinný, ručitel nebo kterákoli jiná osoba
         vznesli před uplynutím uvedené lhůty námitky podle vnitrostátního práva, na jejichž základě by se částka dotčených nároků
         mohla změnit. Pokud na nárok není poskytnuto zcela či zčásti zajištění a celní orgány vykonaly řádně svou pravomoc stanovenou
         právem Společenství poskytnout odklad nebo sníženou výši zajištění podle článku 361 prováděcího nařízení, je třeba mít pro
         účely právních předpisů za to, že na dluh nebylo poskytnuto zajištění, a musí být zaúčtován na účet B. Podpůrně platí, že
         pokud je na nárok poskytnuto pouze částečné zajištění, může členský stát poukázat na účet A pouze skutečně zajištěnou část.
         Mimoto a podpůrně platí, že pokud je na nárok poskytnuto obecné zajištění, je však třeba mít za to, že toto neplatí až do
         té doby, dokud celní orgány nekonstatují, že je krytí dostatečné, a že je tedy na nárok poskytnuto účinné a dostatečné zajištění.

      –       Závěry Soudního dvora
      58      Je namístě uvést, že v projednávaném případě není zpochybněna ani existence celního dluhu, ani částka sporného cla, tedy 44,62 eur,
         respektive 205,55 eur a 111,78 eur. Belgická vláda naproti tomu zpochybňuje výtku Komise, že opožděně poukázala sporné částky
         na účet A, a sice až po jejich skutečné úhradě na konci roku 1997.

      59      Článek 6 odst. 1 nařízení č. 1150/2000 stanoví, že účty uvedených zdrojů vede ministerstvo financí každého členského státu
         nebo jiný subjekt pověřený každým členským státem. Na základě odst. 3 písm. a) a b) téhož článku jsou členské státy povinny
         zaúčtovat nároky „stanovené podle článku 2“ téhož nařízení nejpozději v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího
         po měsíci, v němž byl nárok stanoven, buď na účet A, nebo za určitých podmínek na účet B.

      60      Podle čl. 2 odst. 1 a 2 nařízení č. 1150/2000 se nárok Společenství na vlastní zdroje stanoví, „jakmile“ jsou splněny podmínky
         stanovené celními předpisy, které se týkají „zaúčtování“ částky nároku a „vyrozumění“ dlužníka. Dnem stanovení podle odstavce
         1 je den zaúčtování podle celních předpisů.

      61      Pokud jde o „zaúčtování“ a „vyrozumění“ dlužníka o částce nároku, článek 2 nařízení č. 1150/2000 odkazuje na celní předpisy,
         a sice v projednávaném případě na celní kodex a na prováděcí nařízení.

      62      Jak Soudní dvůr uvedl v bodě 59 výše uvedeného rozsudku Komise v. Dánsko, z článků 217, 218 a 221 celního kodexu vyplývá,
         že výše uvedené podmínky jsou splněny tehdy, pokud mají celní orgány k dispozici nezbytné skutečnosti, a tudíž mohou vypočítat
         částku cla odpovídající celnímu dluhu a určit dlužníka (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky ze dne 14. dubna 2005, Komise
         v. Nizozemsko, bod 71, a Komise v. Německo, bod 80). Členské státy se nemohou vyhnout tomu, aby stanovily pohledávky, i když
         proti nim mají námitky, neboť jinak by bylo připuštěno, že jednáním členského státu bude narušena finanční rovnováha Společenství
         (výše uvedený rozsudek Komise v. Dánsko, bod 60).

      63      V důsledku toho jsou členské státy povinny stanovit nárok Společenství na vlastní zdroje, jakmile jsou jejich celní orgány
         schopny vypočítat částku cla odpovídající celnímu dluhu a určit dlužníka (výše uvedený rozsudek Komise v. Dánsko, bod 61)
         a tedy poukázat uvedené nároky na účty v souladu s článkem 6 nařízení č. 1150/2000.

      64      V projednávaném případě není belgickým orgánům vytýkáno ani to, že opožděně stanovily nárok na dotčené vlastní zdroje, ani
         to, že nezaúčtovaly stanovené nároky ihned po jejich stanovení, ale že zaúčtovaly sporné částky, stanovené a oznámené hlavnímu
         povinnému v souladu s ustanoveními celního kodexu a prováděcího nařízení na účet B místo toho, aby je poukázaly na účet A ve
         lhůtě stanovené v čl. 6 odst. 3 písm. a) nařízení č. 1150/2000.

      65      Pokud jde o zaúčtování vlastních zdrojů, čl. 6 odst. 3 písm. a) a b) nařízení č. 1150/2000 stanoví, že členské státy jsou
         povinny zaúčtovat nároky stanovené podle článku 2 téhož nařízení na účet A nejpozději v první pracovní den po 19. dni druhého
         měsíce následujícího po měsíci, v němž byl nárok stanoven, aniž by byla dotčena možnost poukázat na účet B ve stejné lhůtě
         stanovené nároky, které „dosud nejsou uhrazeny“ a „nebylo na ně poskytnuto žádné zajištění“, jakož i stanovené nároky, na
         něž „bylo poskytnuto zajištění, proti kterým jsou vzneseny námitky a jejich výše by se mohla po vyřešení vzniklých sporů změnit“.

      66      Pro účely poskytování vlastních zdrojů čl. 9 odst. 1 nařízení č 1150/2000 stanoví, že postupem podle článku 10 uvedeného nařízení
         poukáže každý členský stát vlastní zdroje na účet vedený na jméno Komise. V souladu s odstavcem 1 tohoto posledně uvedeného
         ustanovení po odečtení nákladů spojených s vybíráním vlastních zdrojů se vlastní zdroje připisují na příslušné účty nejpozději
         v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byl nárok stanoven podle článku 2 tohoto nařízení,
         s výhradou nároků poukazovaných na účet B na základě čl. 6 odst. 3 písm. b) tohoto nařízení, které musí být zaúčtovány nejpozději
         v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byly nárokované částky „uhrazeny“.

      67      Belgická vláda jednak uplatňuje, že vůči nárokům, kterých se týká probíhající řízení, byly vzneseny „námitky“ ve smyslu čl.
         6 odst. 3 písm. b) nařízení č. 1150/2000, takže dotčené částky mohly být platně zaúčtovány na účet B až do jejich skutečného
         uhrazení. Ke vznesení námitek ve smyslu uvedeného ustanovení došlo pouhým odmítnutím zaplatit, aniž by byl podán formální
         opravný prostředek. Námitky mohl podat jak ručitel, tak hlavní povinný.

      68      V tomto ohledu je namístě uvést, že pouhé nezaplacení sporných částek nemůže být považováno za ekvivalent vznesení námitek
         vůči nárokům pro účely čl. 6 odst. 3 písm. b) nařízení č. 1150/2000. Článek 243 odst. 1 třetí pododstavec celního kodexu výslovně
         uvádí, že opravný prostředek, který může podat kterákoli osoba proti rozhodnutím celních orgánů v rámci celních předpisů,
         jež se jí přímo a osobně dotýkají, musí být „podán“ v členském státě, kde bylo rozhodnutí učiněno nebo o ně bylo požádáno,
         a odstavec 2 téhož článku stanoví, že opravný prostředek lze podat nejprve „u celních orgánů“, poté „u nezávislého orgánu“.
         Požadavek formálního opravného prostředku formulovaný v uvedeném článku 243 je nutný z důvodů právní jistoty a umožňuje zajistit
         rychlé a jednotné používání předpisů v oblasti zaplacení celního dluhu za účelem rychlého a účinného poskytnutí vlastních
         zdrojů Společenství (viz zejména výše uvedený rozsudek ze dne 14. dubna 2005, Komise v. Nizozemsko, bod 60).

      69      Za těchto podmínek a při neexistenci důkazu o vznesení námitek vůči sporným nárokům hlavním povinným ve lhůtě stanovené v čl.
         6 odst. 3 písm. b) nařízení č. 1150/2000 je nutno učinit závěr, že belgická vláda neprokázala, že by chování hlavního povinného
         mohlo odůvodnit zaúčtování uvedených nároků na účet B.

      70      Pokud jde o argumentaci, podle níž vznést námitky ve smyslu čl. 6 odst. 3 písm. b) nařízení č. 1150/2000 může i ručitel, postačí
         podotknout, že v projednávaném případě nebylo uvedenou vládou prokázáno, ba ani tvrzeno, že vůči dotčeným nárokům vznesl ručitel
         námitky před uplynutím lhůty stanovené v uvedeném ustanovení, ani že by se jejich výše mohla po vyřešení vzniklých sporů změnit.

      71      Belgická vláda krom toho argumentuje, že dotčené neuhrazené nároky mohly být právem zaúčtovány na účet B, jelikož na ně nebylo
         poskytnuto účinné zajištění ve smyslu uvedeného čl. 6 odst. 3 písm. b) při uplynutí lhůty stanovené pro zaúčtování sporných
         nároků.

      72      V tomto ohledu postačí poukázat na to, že připouští-li tato vláda, že na sporné nároky bylo poskytnuto zajištění, v každém
         případě neprokazuje, že by uvedené zajištění bylo nedostatečné pro zajištění platby uvedených částek po uplynutí výše uvedené
         lhůty.

      73      Důsledkem opožděného a chybného zaúčtování nároků na účet B bylo opožděné poukázání odpovídajících vlastních zdrojů na účet
         Komise, ke kterému musí v souladu s články 9 a 10 nařízení č. 1150/2000 dojít ve stejné lhůtě, jako je lhůta stanovená pro
         účely zaúčtování uvedených nároků na účet A na základě čl. 6 odst. 3 písm. a) téhož nařízení.

      74      Na základě článku 11 nařízení č. 1150/2000 v případě jakéhokoli prodlení v poukázání částek na účet uvedený v čl. 9 odst. 1
         téhož nařízení zaplatí dotyčný členský stát úrok z prodlení po celou dobu prodlení. Tyto úroky jsou splatné bez ohledu na
         důvod prodlení, ve kterém byly tyto zdroje připsány na účet Komise (viz zejména výše uvedený rozsudek ze dne 14. dubna 2005,
         Komise v. Nizozemsko, bod 91).

      75      Zjištěná prodlení v poukázání vlastních zdrojů na účet Komise zakládají podle článku 11 nařízení č 1150/2000 nárok na úroky
         z prodlení, jejichž nezaplacení Belgické království nezpochybňuje.

      76      První žalobní důvod Komise vycházející z porušení článků 6, 9, 10 a 11 nařízení č. 1150/2000 je tedy opodstatněný.

       K druhému žalobnímu důvodu vycházejícímu z odmítnutí poskytnout Komisi informace
      –       Argumentace účastníků řízení
      77      Pokud jde o žalobní důvod vycházející z odmítnutí belgických orgánů poskytnout Komisi seznam nevyřízených prohlášení o tranzitu
         Společenství od roku 1995, která se týkají dalších operací, u nichž došlo k opožděnému poukázání částek na účet uvedeného
         orgánu, Komise tvrdí, že tyto orgány byly plně informovány o tom, že Komise prováděla analýzu, zda je nezbytná oprava nad
         rámec některých jednotlivých případů, takže měly povinnost uchovat nejen dokumenty ověřené během kontroly, ale i veškeré dokumenty,
         se kterými bylo z hlediska účetnictví zacházeno obdobně, nad rámec tří kalendářních let od konce roku, k němuž se podklady
         vztahují. Uvedené orgány tím, že tyto dokumenty zničily, porušily článek 3 nařízení č. 1150/2000. Belgické království mimoto
         podléhá povinnosti spolupráce, která vyplývá z článku 10 ES, a mělo tedy povinnost tyto informace Komisi poskytnout (viz rozsudek
         ze dne 7. března 2002, Komise v. Itálie, C‑10/00, Recueil, s. I‑2357, body 88 a 89). Z vývoje skutkových okolností jasně vyplývá,
         že v rozporu s tím, co tvrdí belgická vláda, nemohla se tato vláda domnívat, že Komise bude považovat odpovědi, které jí byly
         poskytnuty v průběhu postupu před zahájením soudního řízení, za uspokojivé.

      78      Belgická vláda podotýká, že povinnosti členských států týkající se kontrol vlastních zdrojů jsou formálně a specificky převzaty
         v článku 18 nařízení č. 1552/89.

      79      Belgické království uplatňuje, že se mohlo oprávněně domnívat, že právní úpravu Společenství použilo správně.

      80      Podle uvedené vlády byla výzva, tak jak byla formulována Komisí, ověřit všechna prohlášení o vnějším tranzitu Společenství
         přijatá belgickými celními úřady, která nebyla 14 měsíců po jejich přijetí vyřízena, tedy přibližně 10 000 prohlášení za rok,
         jakož i sdělit účetní údaje za období starší tří let, nepřesná, pokud jde o dotčený případ, a nepřiměřená zjištěním učiněným
         zaměstnanci Komise, kteří provedli kontrolu (tři nevyřízená prohlášení T1 týkající se částky cel 44,62 eur, 205,55 eur a 111,78 eur).
         Mimoto bylo zcela nemožné otevřít přibližně 30 000 případů jednak s ohledem na dostupné prostředky a zdroje, a jednak z důvodu
         skutečnosti, že archivy již nebyly uchovány (po uplynutí povinné lhůty tří let). Belgická vláda nemohla obstarat za přiměřených
         podmínek a aniž by destabilizovala své orgány a organizaci, dokumenty nebo provést požadovaný přezkum (viz obdobně výše uvedený
         rozsudek ze dne 7. března 2002, Komise v. Itálie, bod 91).

      81      Pouze pro roky 1995 až 1997 by se uchování dokumentů týkalo přibližně 12 milionů prohlášení s jejich doklady, aniž by byla
         zohledněna prohlášení v probíhajícím roce. Prostředky, které by bylo třeba na uchování a skladování vynaložit, by představovaly
         věcnou i finanční zátěž. Z hlediska věcného a finančního bylo nemožné tyto doklady uchovat po dobu dalších let.

      –       Závěry Soudního dvora
      82      Podle ustálené judikatury z článku 10 ES vyplývá, že členské státy jsou povinny v dobré víře spolupracovat při jakémkoli šetření
         Komise na základě článku 226 ES a poskytovat Komisi veškeré informace požadované za tímto účelem (viz zejména rozsudek ze
         dne 6. března 2003, Komise v. Lucembursko, C‑478/01, Recueil, s. I‑2351, bod 24).

      83      Pokud jde o povinnost členských států přijmout v loajální spolupráci s Komisí opatření umožňující zajistit použití předpisů
         Společenství týkajících se stanovení případných vlastních zdrojů, Soudní dvůr rozhodl, že z uvedené povinnosti, zakotvené
         konkrétněji v oblasti přezkumu v článku 18 nařízení č. 1552/89, zvláště vyplývá, že pokud je Komise v široké míře závislá
         na informacích poskytnutých dotyčným členským státem, členský stát je povinen poskytnout Komisi doklady a jiné užitečné dokumenty
         za přiměřených podmínek, aby Komise mohla ověřit, zda a případně v jakém rozsahu se dotčené částky vztahují k vlastním zdrojům
         Společenství (výše uvedený rozsudek ze dne 7. března 2002, Komise v. Itálie, body 89 až 91).

      84      V návaznosti na kontroly provedené zaměstnanci Komise v Belgii v prosinci 1997, při kterých bylo zjištěno několik případů
         s konečnou platností stanovených nároků z operací na podkladě dokumentů T1, které byly poukázány na účet B, zatímco podle
         Komise měly být poukázány na účet A, uvedený orgán několikrát od dubna 1998 požadoval po belgických orgánech, aby ověřily,
         zda od 1. ledna 1995 nedošlo k jinému prodlení v poskytování vlastních zdrojů v návaznosti na opožděné poukázání částek na
         účet A, a aby jí případně sdělily uvedené případy, aby mohla vypočítat dlužné úroky z prodlení v souladu s článkem 11 nařízení
         č. 1150/2000 z důvodu opožděného poskytnutí vlastních zdrojů.

      85      Belgické království tím, že této žádosti nevyhovělo, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 10 ES.

      86      Jak bylo totiž uvedeno v bodě 84 tohoto rozsudku, žádost Komise byla odůvodněna zjištěním několika případů, které podle tohoto
         orgánu prokazovaly porušení nařízení č. 1552/89, které bylo učiněno při kontrole provedené Komisí v prosinci 1997. Komise
         byla tedy plně oprávněna po Belgickém království požadovat, aby jí poskytlo informace o jiných obdobných případech od 1. ledna
         1995, jelikož podle čl. 3 prvního pododstavce tohoto nařízení jsou členské státy povinny přijmout veškerá vhodná opatření,
         aby zajistily, že podklady pro stanovení a poskytování vlastních zdrojů budou uchovávány nejméně po dobu tří kalendářních
         let od konce roku, k němuž se vztahují.

      87      Rozsah a složitost úkolů vyžadovaných od celních orgánů nemohou být zohledněny, jelikož belgické orgány odůvodňují své stanovisko
         tím, že vyplývá z výkladu právní úpravy Společenství, který nebyl přijat Soudním dvorem (viz body 67 a 68 tohoto rozsudku).

      88      Belgická vláda tím, že zničila archivy vztahující se k uvedenému období, včetně těch vztahujících se ke třem případům, které
         jsou předmětem probíhajícího řízení, zjevně porušila své povinnosti podle článku 3 nařízení č. 1150/2000, který ve svém třetím
         pododstavci stanoví, že pokud se na základě prověrky podkladů vztahujících se ke stanovení vlastních zdrojů, kterou provedou
         vnitrostátní orgány samy nebo společně s Komisí, ukáže, že je nutno provést opravu, musí být podklady uchovány i po uplynutí
         lhůty stanovené v prvním pododstavci uvedeného článku po dobu umožňující opravu provést a zkontrolovat ji.
      89      Za těchto podmínek je druhý žalobní důvod vycházející z porušení článku 10 ES a článku 3 nařízení č. 1150/2000 rovněž opodstatněný.

      90      S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba učinit závěr, že Belgické království tím, že

      –        nepoukázalo na účty uvedené v čl. 6 odst. 3 písm. a) nařízení č. 1150/2000 stanovené nároky v požadovaných lhůtách,
      –        neověřilo, zda od 1. ledna 1995 nedošlo k jiným prodlením v poskytnutí vlastních zdrojů z důvodu opožděného poukázání částek
         na účty uvedené v čl. 6 odst. 3 písm. a) nařízení 1150/2000, zničilo archivy vztahující se k tomuto období a neuvědomilo o tomto
         prodlení Komisi Evropských společenství, aby mohla vypočítat dlužné úroky z prodlení v souladu s článkem 11 uvedeného nařízení
         z důvodu opožděného poskytnutí vlastních zdrojů,

      nesplnilo povinnosti, které pro ně vyplývají z článků 3, 6, 9, 10 a 11 nařízení č. 1150/2000, které s účinností od 31. května
         2000 zrušilo a nahradilo nařízení č. 1552/89, mající stejný předmět, a z článku 10 ES.

       K nákladům řízení
      91      Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Belgické
         království nemělo ve věci úspěch, je namístě posledně uvedenému uložit náhradu nákladů řízení. V souladu s odstavcem 4 téhož
         článku ponese Spojené království vlastní náklady řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      Belgické království tím, že nepoukázalo na účty uvedené v čl. 6 odst. 3 písm. a) nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1150/2000
            ze dne 22. května 2000, kterým se provádí rozhodnutí 94/728/ES, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství, stanovené
            nároky v požadovaných lhůtách,
      neověřilo, zda od 1. ledna 1995 nedošlo k jiným prodlením v poskytnutí vlastních zdrojů z důvodu opožděného poukázání částek
            na účty uvedené v čl. 6 odst. 3 písm. a) nařízení 1150/2000, zničilo archivy vztahující se k tomuto období a neuvědomilo o tomto
            prodlení Komisi Evropských společenství, aby mohla vypočítat dlužné úroky z prodlení v souladu s článkem 11 uvedeného nařízení
            z důvodu opožděného poskytnutí vlastních zdrojů,
      nesplnilo povinnosti, které pro ně vyplývají z článků 3, 6, 9, 10 a 11 nařízení č. 1150/2000, které s účinností od 31. května
            2000 zrušilo a nahradilo nařízení Rady (EHS, Euratom) č. 1552/89 ze dne 29. května 1989, kterým se provádí rozhodnutí 88/376/EHS,
            Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství, mající stejný předmět, a z článku 10 ES.
      2)      Belgickému království se ukládá náhrada nákladů řízení.
      3)      Spojené království Velké Británie a Severního Irska ponese vlastní náklady řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: francouzština.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 21. září 2000. # European Fertilizer Manufacturers Association (EFMA) proti Radě Evropské unie a Komisi Evropských společenství. # Opravný prostředek - Antidumping. # Věc C-46/98 P.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 12. července 1990. # A. Foster a další proti British Gas plc. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: House of Lords - Spojené království. # Sociální politika. # Věc C-188/89.


Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (třetího senátu) ze dne 29. února 2012. # AM proti Evropskému parlamentu. # Veřejná služba - Úředníci - Sociální zabezpečení. # Věc F-100/10.


Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 8. května 1996. # Adia Interim SA proti Komisi Evropských společenství. # Věc T-19/95.


title: Rozsudek Soudního dvora ze dne 21. června 1974. # Jean Reyners proti Belgickému státu. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Conseil d'Etat - Belgie. # Právo usazování. # Věc 2-74.

text:
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA21. června 1974 (*)„Právo usazování“Ve věci 2/74,jejímž
 předmětem je žádost předložená Soudnímu dvoru na základě článku 177
Smlouvy o EHS Conseil d´État (Belgie) směřující k získání, ve sporu
probíhajícím před tímto soudem meziJeanem Reynersem, doktorem práv, členem správní rady společností, s bydlištěm  ve Woluwé-Saint-Lambert (Brusel),aBelgickým státem, zastoupeným ministrem spravedlnosti,za přítomnosti:Ordre national des avocats de Belgique,rozhodnutí
 o předběžné otázce týkající se výkladu článků 52 a 55 Smlouvy
 o EHS v souvislosti s královskou vyhláškou ze dne
24. srpna 1970, která stanoví výjimku z podmínky státní
příslušnosti, uvedené v článku 428 soudního řádu, který se týká
titulu a výkonu povolání advokáta,SOUDNÍ DVŮR,ve
 složení R. Lecourt, předseda, A. M. Donner a M. Sørensen,
předsedové senátů, R. Monaco, J. Mertens de Wilmars, P. Pescatore
(zpravodaj), H. Kutscher, C. Ó Dálaigh a A. J. Mackenzie
Stuart, soudci,generální advokát: H. Mayras,vedoucí soudní kanceláře: A. Van Houtte,s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 7. května 1974,po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 28. května 1974,vydává tentoRozsudek1        Rozhodnutím
 ze dne 21. prosince 1973 došlým kanceláři Soudního dvora dne
9. ledna 1974 položil belgický Conseil d'Etat na základě článku 177
 Smlouvy o EHS dvě otázky týkající se výkladu článků 52 a 55
Smlouvy o EHS týkajících se práva usazování ve vztahu k výkonu
 povolání advokáta.2        Tyto
 otázky byly vzneseny v rámci žaloby podané nizozemským státním
příslušníkem, který je držitelem právnického diplomu, jenž v Belgii
 umožňuje přístup k povolání advokáta, kterému však je výkon tohoto
 povolání znemožněn z důvodu jeho státní příslušnosti na základě
královské vyhlášky ze dne 24. srpna 1970 o titulu a výkonu
povolání advokáta (Moniteur belge, 1970, s. 9060). K výkladu článku 52 Smlouvy o EHS 3        Conseil
 d'Etat se táže, zda článek 52 Smlouvy o EHS lze od skončení
přechodného období považovat za „přímo použitelné ustanovení“ bez ohledu
 na neexistenci směrnic uvedených v čl. 54 odst. 2
a v čl. 57 odst. 1 Smlouvy.4        Belgická
 a irská vláda uplatňují z důvodů do značné míry shodných, že
článku 52 nelze tento účinek přiznat.5        Pokud
 je tento článek nazírán v kontextu kapitoly týkající se práva
usazování, na nějž výslovně odkazuje slovy „v rámci níže uvedených
ustanovení“, má podle nich z důvodu složitosti problematiky být jen
 vyjádřením pouhé zásady, jejíž provádění nutně podléhá přijetí souboru
doplňujících ustanovení, jak na úrovni Společenství, tak i na
úrovni vnitrostátní, jak stanoví články 54 a 57.6        Forma,
 kterou Smlouva zvolila pro tyto prováděcí akty, tedy vypracování
„obecného programu“, který bude posléze proveden souborem směrnic,
potvrzuje podle nich neexistenci přímého účinku článku 52.7        Soudci
 nepřísluší vykonávat posuzovací pravomoc, která je vyhrazena
legislativním orgánům Společenství a členských států.8        Tuto
 argumentaci v zásadě podporují vlády Velké Británie
a Lucemburska, jakož i Belgická advokátní komora, vedlejší
účastník v původním řízení.9        Žalobce
 v původním řízení uvádí, že v jeho případě jde pouze
o diskriminaci na základě státní příslušnosti, neboť jsou vůči němu
 uplatňovány podmínky přístupu k povolání advokáta, které se
nevztahují na belgické státní příslušníky.10      V
 tomto ohledu je podle něj článek 52 jasným a úplným ustanovením,
které může mít přímý účinek.11      Německá
 vláda, v zásadě podporovaná nizozemskou vládou, připomíná rozsudek
 Soudního dvora ze dne 16. června 1966 ve věci 57-65, Lütticke (Recueil
1966, s. 293) a má za to, že ustanovení ukládající členským
státům povinnost, které musí dostát v určité lhůtě, se stanou přímo
 použitelnými, pokud po uplynutí lhůty tato povinnost nebyla splněna.12      Po
 skončení přechodného období členské státy již nemají možnost ponechávat
 v platnosti omezení svobody usazování, protože počínaje touto
dobou článek 52 nabývá charakteru ustanovení, které je úplné
a právně dokonalé.13      Za
 těchto podmínek měl „obecný program“ a směrnice uvedené
v článku 54 význam jen pro přechodné období a svoboda
usazování byla realizována v plném rozsahu po jeho skončení.14      Komise
 má za to, a to navzdory pochybnostem, jež pociťuje, pokud jde
o přímý účinek ustanovení předloženého k výkladu – jak
z důvodu, že Smlouva odkazuje na „obecný program“ a na
prováděcí směrnice, tak z důvodu znění některých již přijatých
liberalizačních směrnic, které podle ní ve všech bodech nedosahují
rovného zacházení – že článek 52 má přinejmenším částečný přímý účinek
potud, pokud specificky zakazuje diskriminaci na základě státní
příslušnosti.15      Článek
 7 Smlouvy, který je součástí „zásad“ Společenství, stanoví, že
v rámci použití této smlouvy, aniž jsou dotčena její zvláštní
ustanovení, „je zakázána jakákoli diskriminace na základě státní
příslušnosti“.16      Článek
 52 zajišťuje provedení tohoto obecného ustanovení ve zvláštní oblasti
práva usazování.17      Slovy
 „v rámci níže uvedených ustanovení“ tento článek odkazuje na celou
kapitolu týkající se práva usazování, a vyžaduje tedy, aby byl
vykládán v tomto obecném rámci.18      Poté,
 co uvádí, že „omezení svobody usazování pro státní příslušníky jednoho
členského státu na území státu druhého budou v průběhu přechodného
období postupně odstraněna“, článek 52 vyjadřuje vůdčí zásadu
v této věci, když stanoví, že svoboda usazování zahrnuje přístup
k samostatně výdělečným činnostem a jejich výkon „za podmínek
stanovených pro vlastní státní příslušníky právem země usazení“.19      Za
 účelem postupné realizace tohoto cíle v průběhu přechodného období
 článek 54 stanoví, že Rada vypracuje „obecný program“
a k jeho provedení směrnice k realizaci svobody usazování
 pro jednotlivé dotyčné činnosti.20      Kromě
 těchto opatření liberalizačního charakteru článek 57 předpokládá
přijetí směrnic upravujících vzájemné uznávání diplomů, osvědčení
a jiných dokladů o kvalifikaci, a obecně pak koordinaci
právních předpisů upravujících usazování a výkon samostatně
výdělečných činností.21      Z
 předchozího je zřejmé, že v systému kapitoly týkající se práva
usazování mají „obecný program“ a směrnice uvedené ve Smlouvě dvojí
 funkci, přičemž první funkce je odstranit během přechodného období
překážky bránící realizaci svobody usazování, zatímco druhá funkce
spočívá v zavedení souboru ustanovení určených k usnadnění
efektivního uplatnění této svobody do právních předpisů členských států
s cílem podpořit uvnitř Společenství ekonomické a sociální
prolínání v oblasti samostatně výdělečných činností.22      Právě
 na tento druhý cíl se zaměřují jednak určitá ustanovení čl. 54 odst. 3,
 týkající se zejména spolupráce mezi příslušnými orgány státní správy
členských států a přizpůsobení správních postupů a praxe,
a jednak veškerá ustanovení článku 57.23      Účinek článku 52 musí být stanoven v rámci tohoto systému.24      Pravidlo národního zacházení je jedním ze základních právních ustanovení Společenství.25      Jakožto
 odkaz na soubor právních předpisů, jež jsou skutečně uplatňovány zemí
usazení vůči svým vlastním státním příslušníkům, je toto pravidlo svojí
podstatou způsobilé k tomu, aby se ho přímo dovolávali státní
příslušníci všech ostatních členských států.26      Tím,
 že článek 52 stanoví realizaci svobody usazení na konec přechodného
období, ukládá povinnost dosažení přesně stanoveného výsledku, jejíž
splnění mělo být usnadněno, nikoliv však podmíněno, uplatněním programu
postupných opatření.27      Skutečnost,
 že tato postupnost nebyla dodržena, se nedotýká existence povinnosti
jako takové i po skončení lhůty, stanovené pro její splnění.28      Tento
 výklad je v souladu s čl. 8 odst. 7 Smlouvy, podle něhož
uplynutí přechodného období představuje krajní lhůtu pro vstup všech
pravidel stanovených Smlouvou v platnost a pro provedení všech
 opatření, která obnáší vytvoření společného trhu.29      Proti
 takovému účinku se nelze dovolávat okolnosti, že Rada nepřijala
směrnice uvedené v článcích 54 a 57, ani skutečnosti, že
některé již skutečně přijaté směrnice plně neuskutečňují cíl
nediskriminace uvedený v článku 52.30      Uplynutím
 přechodného období se totiž směrnice uvedené v kapitole týkající
se práva usazování staly nadbytečné, pokud jde o provedení zásady
národního zacházení, protože od tohoto okamžiku jí Smlouva sama přiznává
 přímý účinek.31      Tyto
 směrnice však neztratily úplně svůj význam, neboť jim zůstává významná
působnost v oblasti opatření, která slouží k usnadnění
účinného výkonu práva volného usazování.32      Na
 položenou otázku je tedy třeba odpovědět v tom smyslu, že od
skončení přechodného období je článek 52 Smlouvy přímo použitelným
ustanovením, a to bez ohledu na případnou neexistenci,
v určité oblasti, směrnic uvedených v čl. 54 odst. 2
a čl. 57 odst. 1 Smlouvy. K výkladu článku 55 prvního pododstavce Smlouvy o EHS 33      Conseil
 d'Etat požaduje mimo jiné upřesnění, jak je třeba chápat v čl. 55
prvním pododstavci „činnosti, které jsou v příslušném státě spjaty,
 i když jen příležitostně, s výkonem veřejné moci“.34      Jde
 konkrétněji o to, zda v rámci takového povolání, jako je
povolání advokáta, jsou z použití kapitoly týkající se práva
usazování vyňaty pouze činnosti spojené s tímto povoláním, které
jsou spjaty s výkonem veřejné moci, nebo zda se vynětí vztahuje na
celé toto povolání z důvodu skutečnosti, že zahrnuje
i činnosti, jež jsou spjaty s výkonem této moci.35      Lucemburská
 vláda a Belgická advokátní komora mají za to, že povolání advokáta
 je celé vyňato z pravidel Smlouvy v oblasti práva usazování,
s ohledem na skutečnost, že je toto povolání organicky spjato
s fungováním justice jako veřejné služby.36      Tato
 situace je důsledkem jak organizace advokacie dané právními předpisy,
zahrnující přísné přijímací a disciplinární podmínky, tak
i funkcí, které advokát vykonává v rámci soudního řízení, kde
je jeho účast do značné míry povinná.37      Tyto
 činnosti, které činí z advokáta nezbytnou pomocnou soudní osobu,
vytvářejí souvislý celek, jehož jednotlivé části jsou neoddělitelné.38      Žalobce
 v původním řízení tvrdí, že s výkonem veřejné moci jsou
spjaty nanejvýš některé činnosti spojené s povoláním advokáta
a že se výjimka ze zásady svobody usazování, upravená v článku
 55, tudíž vztahuje pouze ně.39      Podle
 německé, belgické, britské, irské a nizozemské vlády i podle
Komise se výjimka stanovená v článku 55 vztahuje pouze na ty
činnosti vykonávané v rámci dotyčných povolání, které jsou skutečně
 spjaty s výkonem veřejné moci za podmínky, že je lze oddělit od
běžného výkonu povolání.40      Mezi
 zmíněnými vládami však přetrvávají rozpory, pokud jde o povahu
těchto činností, které jsou takto vyňaty ze zásady svobody usazování,
což je dáno rozdíly v organizaci povolání advokáta v různých
členských státech.41      Zejména
 německá vláda je toho názoru, že z důvodu povinné účasti advokáta
na určitých soudních řízeních, především v oblasti trestního nebo
veřejného práva, jsou vztahy mezi povoláním advokáta a výkonem
soudní moci tak úzké, že je namístě vyjmout z liberalizace
přinejmenším široká odvětví tohoto povolání.42      Podle
 článku 55 prvního pododstavce se ustanovení kapitoly o právu
usazování nevztahují na „činnosti, které jsou v příslušném státě
spjaty, i když jen příležitostně, s výkonem veřejné moci“.43      Vzhledem
 k základnímu charakteru, který má v systému Smlouvy svoboda
usazování a pravidlo národního zacházení, nelze výjimkám, jež
připouští článek 55 první pododstavec, přiznat dosah překračující cíl,
za jehož účelem bylo ustanovení o výjimce do tohoto článku
zahrnuto.44      Článek
 55 první pododstavec musí členským státům umožnit, aby
v případech, kdy jsou určité funkce obnášející výkon veřejné moci
spjaty s některou ze samostatně výdělečných činností uvedených
v článku 52, vyloučily přístup cizích státních příslušníků
k těmto funkcím.45      Je
 plně dostačující, pokud je vyloučení těchto státních příslušníků
omezeno pouze na činnosti, které jako takové představují přímou
a specifickou účast na výkonu veřejné moci.46      Rozšíření
 výjimky povolené článkem 55 na povolání jako celek by bylo přípustné
pouze v případech, kdy by takto charakterizované činnosti byly
v jeho rámci natolik propojeny, že by liberalizace usazování měla
za následek povinnost pro dotčený členský stát připustit výkon funkcí
veřejné moci, i když jen příležitostný, cizími státními
příslušníky.47      Naopak
 toto rozšíření nelze připustit, pokud v rámci určitého svobodného
povolání představují činnosti, které jsou případně spjaty s výkonem
 veřejné moci, prvek oddělitelný od dotyčné profesní činnosti jako
celku.48      Při
 neexistenci jakýchkoliv směrnic, přijatých podle článku 57 za účelem
sbližování právních předpisů členských států, týkajících se zejména
povolání advokáta, se výkon tohoto povolání řídí i nadále právem
jednotlivých členských států.49      Případné
 použití omezení svobody usazování, upravených v čl. 55 prvním
pododstavci, musí být tedy posuzováno pro každý členský stát zvlášť
s ohledem na vnitrostátní ustanovení uplatňovaná na organizaci
a výkon tohoto povolání.50      Toto
 posouzení však musí brát v úvahu, že charakter omezení, která
článek 55 stanoví pro výjimky ze svobody usazování, je upraven právem
Společenství, aby nedocházelo k tomu, že užitečný účinek Smlouvy
bude zmařen jednostrannými ustanoveními členských států.51      Služby
 poskytované v rámci profesní činnosti, zahrnující kontakty se
soudy, i když pravidelné a organické, nebo dokonce spoluúčast,
 byť i povinnou, na jejich chodu,  tím ještě nepředstavují účast na
 výkonu veřejné moci.52      Zvláště
 pak nelze za účast na výkonu veřejné moci považovat nejtypičtější
činnosti vyplývající z povolání advokáta, jako je udělování
právních porad a právní pomoc, stejně jako zastupování
a obhajoba účastníků řízení před soudy, a to ani
v případech, kdy jsou zastoupení advokátem či jeho pomoc povinné,
nebo mu jsou zákonem vyhrazeny.53      Výkon
 těchto činností se totiž nedotýká volné úvahy soudního orgánu ani
svobodného výkonu soudní pravomoci.54      Na
 položenou otázku je tedy třeba odpovědět, že výjimka ze svobody
usazování, upravená v čl. 55 prvním pododstavci, musí být omezena
pouze na ty činnosti uvedené v článku 52, které samy o sobě
obnášejí přímou a specifickou účast na výkonu veřejné moci.55      V
 žádném případě nelze takto kvalifikovat v rámci svobodného
povolání, jakým je povolání advokáta, takové činnosti, jako je udělování
 právních porad a právní pomoc nebo zastupování a obhajoba
účastníků řízení před soudy, a to ani v případech, kdy jsou
tyto činnosti povinné nebo zákonem vyhrazené. K nákladům řízení56      Výdaje
 vzniklé vládám Belgického království, Spolkové republiky Německo,
Irska, Lucemburského velkovévodství, Nizozemského království, Spojeného
království Velké Británie a Severního Irska a Komisi
Evropských společenství, které předložily Soudnímu dvoru vyjádření, se
nenahrazují.57      Vzhledem
 k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení,
 povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před
belgickým Conseil d'Etat, je k rozhodnutí o nákladech řízení
příslušný uvedený soud.Z těchto důvodůSOUDNÍ DVŮRo
 otázkách, které mu byly předloženy rozsudkem belgického Conseil d'Etat,
 správním oddělením, třetím senátem, ze dne 21. prosince 1973, rozhodl
takto:1)      Od
 skončení přechodného období je článek 52 Smlouvy o EHS přímo
použitelné ustanovení, a to bez ohledu na případnou neexistenci,
v určité oblasti, směrnic uvedených v čl. 54 odst. 2
a čl. 57 odst. 1 Smlouvy.2)      Výjimka
 ze svobody usazování, upravená v čl. 55 prvním pododstavci Smlouvy
 o EHS, musí být omezena pouze na ty činnosti uvedené v článku
 52, které samy o sobě obnášejí přímou a specifickou účast na
výkonu veřejné moci; v žádném případě nelze takto kvalifikovat
v rámci svobodného povolání, jakým je povolání advokáta, takové
činnosti, jako je udělování právních porad a právní pomoc nebo
zastupování a obhajoba účastníků řízení před soudy, a to ani
v případech, kdy jsou tyto činnosti povinné nebo zákonem vyhrazené.LecourtDonnerSørensenMonacoMertens de WilmarsPescatoreKutscherÓ DálaighMackenzie StuartTakto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 21. června 1974.Vedoucí soudní kanceláře       PředsedaA. Van Houtte       R. Lecourt* Jednací jazyk: francouzština.