title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 24. listopadu 2011.#Evropská komise proti Španělskému království.#Nesplnění povinnosti státem - Směrnice 89/552/EHS - Televizní vysílání - Reklamní šoty - Vysílací čas.#Věc C-281/09.

text:
      Věc C-281/09
      Evropská komise
      v.
      Španělské království
      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 89/552/EHS – Televizní vysílání – Reklamní šoty – Vysílací čas“
      Shrnutí rozsudku
      Volný pohyb služeb – Televizní vysílání – Směrnice 89/552  – Pojem „reklamní šot"
      (Směrnice Rady 89/552, čl. 18 odst. 2)
      Členský stát, který umožňuje, aby některé druhy reklam, jako jsou informační reklamy (infomercials), šoty televizní propagace,
         sponzorované reklamní šoty a reklamní mikrosdělení, byly vysílány národními televizními stanicemi po dobu přesahující maximální
         omezení 20 % vysílacího času v průběhu jedné celé hodiny stanovené v čl. 18 odst. 2 směrnice 89/552 o koordinaci některých
         právních a správních předpisů členských států upravujících provozování televizního vysílání, ve znění směrnice 97/36, nesplňuje
         povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 3 odst. 2 uvedené směrnice. Tyto druhy reklam spadají pod pojem reklamní šoty, a
         podléhají tedy omezením vysílacího času podle posledně uvedeného ustanovení.

      Každý druh televizní reklamy vysílaný mezi pořady nebo v průběhu přestávek totiž v zásadě představuje reklamní šot ve smyslu
         směrnice 89/552, pokud dotyčný druh reklamy nespadá pod jinou formu reklamy výslovně upravenou uvedenou směrnicí, jak je tomu
         zejména v případě teleshoppingu, nebo na základě svých způsobů prezentace nevyžaduje delší trvání než reklamní šoty, pod podmínkou,
         že uplatnění omezení stanovených pro uvedené šoty by znamenalo nedůvodné znevýhodnění dotčené formy reklamy ve vztahu k reklamním
         šotům. I když tedy daný druh reklamy inherentně, to znamená na základě svých způsobů prezentace, trvá o něco déle než obvykle
         trvají reklamní šoty, tato jediná skutečnost nemůže být dostatečná k tomu, aby byl kvalifikován jako „jiná forma reklamy“
         ve smyslu čl. 18 odst. 1 směrnice 89/552.

      (viz body 52–53, 55–56 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      24. listopadu 2011(*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 89/552/EHS – Televizní vysílání – Reklamní šoty – Vysílací čas“
      Ve věci C–281/09,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 22. července 2009,
      Evropská komise, zastoupená L. Lozano Palacios a C. Vrignon, jako zmocněnkyněmi, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Španělskému království, zastoupenému N. Díaz Abad, jako zmocněnkyní, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalovanému,
      podporovanému
      Spojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska, zastoupeným S. Behzadi–Spencer a S. Hathawayem, jako zmocněnci,

      vedlejším účastníkem,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení A. Tizzano, předseda senátu, M. Safjan, M. Ilešič, E. Levits, a M. Berger (zpravodajka), soudci,
      generální advokát: Y. Bot,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 7. dubna 2011,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Španělské království tím, že strpělo zjevná,
         opakovaná a závažná porušení pravidel stanovených v čl. 18 odst. 2 směrnice Rady 89/552/EHS ze dne 3. října 1989 o koordinaci
         některých právních a správních předpisů členských států upravujících provozování televizního vysílání (Úř. věst. L 298, s. 23;
         Zvl. vyd. 06/01, s. 224), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/36/ES ze dne 30. června 1997 (Úř. věst. L 202,
         s. 60; Zvl. vyd. 06/02, s. 321, dále jen „směrnice 89/552“), nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 3 odst. 2
         uvedené směrnice ve spojení s článkem 10 ES.

       Právní rámec
       Unijní právo
      2        Dvacátý sedmý bod odůvodnění směrnice 89/552 uvádí, že „k zajištění úplné a odpovídající ochrany zájmů spotřebitelů, jimiž
         jsou televizní diváci, je podstatné, aby televizní reklama podléhala určitému počtu minimálních pravidel a kritérií a aby
         členské státy měly pravomoc stanovit přísnější a podrobnější pravidla [...]“.

      3        Článek 1 směrnice 89/552 stanoví:

      „Pro účely této směrnice se rozumí:
      [...]
      c)      ,televizní reklamou‘ jakákoli podoba televizního oznámení veřejného nebo soukromého podniku za úplatu nebo obdobnou protihodnotu
         nebo vysílání pro vlastní reklamu v rámci jeho obchodní, průmyslové, řemeslné činnosti nebo činnosti svobodného povolání,
         s cílem podpořit poskytnutí zboží nebo služeb za úplatu, včetně nemovitého majetku, práv a povinností;

      [...]
      e)      ,sponzorováním‘ jakýkoli příspěvek poskytnutý veřejným nebo soukromým podnikem, který nevykonává činnost televizního vysílání
         nebo výroby audiovizuálních děl, na financování televizních pořadů s cílem podporovat své jméno, ochrannou známku, obraz na
         veřejnosti, činnost nebo své výrobky;

      f)      ,teleshoppingem‘ vysílání přímých nabídek pro veřejnost na poskytování zboží nebo služeb za úplatu, včetně nemovitého majetku,
         práv a povinností“.

      4        Článek 3 odst. 2 směrnice 89/552 stanoví:

      „Členské státy zajistí vhodnými prostředky v rámci svých právních předpisů, aby subjekty televizního vysílání, které spadají
         do jejich pravomoci, dodržovaly tuto směrnici.“

      5        Článek 17 odst. 1 uvedené směrnice zní:

      „Sponzorované televizní pořady musí splňovat tyto požadavky:
      a)      obsah a doba zařazení sponzorovaných pořadů nesmí být v žádném případě ovlivňovány sponzorem tak, aby tím ohrozil odpovědnost
         a vydavatelskou nezávislost subjektu televizního vysílání vůči pořadům;

      b)      musí být zřetelně označené jako sponzorované pořady jménem nebo logem sponzora na jejich začátku nebo na konci;
      c)      nesmí propagovat nákup nebo pronájem výrobků nebo služeb sponzora nebo třetí osoby, zejména tím, že by jejich výrobky nebo
         služby byly zvláště zmiňovány.“

      6        Článek 18 směrnice 89/552 v původním znění stanovil:

      „1.      Ve vysílání nesmí čas vyhrazený reklamám přesáhnout 15 % denního vysílacího času. Tento podíl se však může zvýšit na 20 %,
         jestliže zahrnuje formy reklamy, jako jsou přímé nabídky veřejnosti na prodej, nákup nebo pronájem výrobků nebo na poskytnutí
         služeb za podmínky, že objem reklamních šotů nepřesáhne 15 %.

      2.      V průběhu jedné hodiny nesmí čas vyhrazený reklamním šotům přesáhnout 20 %.
      [...]“
      7        Článek 18 směrnice 89/552, po změně směrnicí 97/36, stanoví:

      „1.      Podíl vysílacího času na šoty teleshoppingu, reklamní šoty a jiné formy reklamy, s výjimkou oken teleshoppingu ve smyslu článku
         18a, nesmí přesáhnout 20 % denního vysílacího času. Čas vyhrazený ve vysílání reklamám nesmí přesáhnout 15 % denního vysílacího
         času.

      2.      Podíl vysílacího času na reklamní šoty a na šoty teleshoppingu v průběhu jedné celé hodiny nesmí přesáhnout 20 %.
      3.      Pro účely tohoto článku se reklamou nerozumí:
      –        oznámení subjektů televizního vysílání týkající se jejich vlastních pořadů a doprovodných produktů, které jsou od těchto pořadů
         přímo odvozeny,

      –        oznámení ve veřejném zájmu a bezplatná upozornění na charitativní akce.“
       Vnitrostátní právo
      8        Směrnice 89/552 byla do španělského právního řádu začleněna zákonem 25/1994 ze dne 12. července 1994 (BOE č. 166 ze dne 13.
         července 1994, s. 22342), ve znění zákona 22/1999 ze dne 7. června 1999, zákona 15/2001 ze dne 9. července 2001 a zákona 39/2002
         ze dne 28. října 2002 (dále jen „zákon 25/1994“).

      9        Španělské správní orgány uplatňují právní předpisy týkající se reklamy v souladu s kritérii výkladu reklamních vysílání ze
         dne 17. prosince 2001, která generální podředitelství pro obsah informační společnosti uplatňuje v rámci svých inspekčních
         a kontrolních služeb (criterios interpretativos de emisiones publicitarias aplicados por la subdirección general de contenidos
         de la S. I. en sus servicios de inspección y control) (dále jen „kritéria výkladu“).

      10      Na straně 5 kritérií výkladu je pod názvem „Formy prezentace televizní reklamy“ rozlišováno mezi „šoty“ a „jinými formami
         reklamy“, přičemž toto rozlišování má podle týchž kritérií „významné následky, pokud jde o kvantitativní omezení daného vysílacího
         času“.

      11      Na straně 25 a násl. kritérií výkladu jsou hodinová kvantitativní omezení použitelná na reklamu připomenuta následovně:

      „Hodinové omezení
      Vysílací čas vyhrazený reklamě ve všech jejích formách a šotům teleshoppingu nepřesahuje v průběhu každé celé hodiny dne 17
         minut.

      V souladu s omezeními uvedenými výše čas vyhrazený reklamním šotům a šotům teleshoppingu – s výjimkou vlastní reklamy – nepřesahuje
         12 minut v průběhu téhož období.“

      12      Denní omezení jsou v kritériích výkladu stanovena následovně:

      „Celkový vysílací čas vyhrazený vysílání reklamy ve všech jejich formách a teleshoppingu – s výjimkou teleshoppingových pořadů,
         na které se vztahuje odstavec 3 tohoto článku – nepředstavuje více než 20 % denního vysílacího času.

      Vysílací čas vyhrazený reklamním šotům nepředstavuje více než 15 % celkového denního vysílacího času.“
      13      Kritéria výkladu upřesňují úroveň denních omezení takto:

      „Reklama (ve všech svých formách) a šoty teleshoppingu: 20 % denního vysílacího času.
      Toto omezení se týká reklamy ve všech jejích formách a všech forem teleshoppingu s výjimkou teleshoppingových pořadů.
      Reklamní šoty: 15 % denního vysílacího času.
      Toto omezení se nevztahuje na jiné formy reklamy ani na teleshoppingové šoty a pořady.“
      14      Kritéria výkladu definují reklamní šoty následovně:

      „Šoty: krátká audiovizuální reklama (obvykle 10 až 30 sekund) nezávislá na pořadech. Jedná se o archivní materiály (na trvalém
         nosiči), které mohou být vysílány opakovaně.“

      15      Kritéria výkladu definují „jiné formy reklamy“ takto:

      „Informační reklama (infomercials): reklama delší než šot, která je obecně propagační, informativní nebo popisná. Jedná se
         rovněž o archivní materiály, které mohou být vysílány opakovaně, třebaže se z důvodu svých specifických vlastností, jimiž
         jsou délka a propagační charakter, zpravidla opakovaně nevysílají.

      Televizní propagace: reklamy spojené s pořadem, které používají tutéž scénu, totéž prostředí, tutéž režii anebo tytéž kostýmy
         jako pořad, se kterým jsou spojeny. Jedná se o ,sériovou produkci‘, která nemá být opakovaně vysílána samostatně, ale pouze
         v rámci opětovného vysílání pořadu, ve kterém byla vytvořena. Vzhledem k tomu, že televizní propagace téhož výrobku v po sobě
         následujících vydáních pořadu odpovídá různým záznamům (záznamům různých vydání pořadu), není nikdy stejná.

      Televizní propagace může spočívat ve výlučně slovním oznámení moderátora, pokud má toto oznámení reklamní záměr. [...]
      Sponzorované reklamní šoty: na žádost některých provozovatelů televizního vysílání bývalý generální tajemník pro komunikaci
         rozhodl, že zvláštní druh šotu – ,euroclaqueta‘, označení používané jedním provozovatelem – v němž k oznámení, kdo je sponzorem
         pořadu, a k reklamě tohoto sponzora dochází souběžně, patří mezi jiné formy reklamy, pokud splňuje tři následující podmínky:

      –        maximální délka 10 sekund;
      –        vysílání bezprostředně předcházející dotčenému pořadu nebo po něm následující;
      –        charakteristiky realizace, které se jasně odlišují od realizace běžných šotů. [...]
      Mikroreklamní šoty: mikrošoty obsahující reklamy jsou považovány za ,jinou formu reklamy‘, trvají–li déle než 60 sekund a nejedná–li
         se o pouhé seskupení vzdáleně souvisejících šotů“.

       Postup před zahájením soudního řízení a řízení před Soudním dvorem
      16      Komise zadala nezávislé poradenské společnosti Audimetrie vypracování studie programové tvorby několika velkých španělských
         televizních stanic ve sledované dvouměsíční době v roce 2005. Jelikož Komise konstatovala, že podle jejího názoru došlo k řadě
         porušení ustanovení článků 11 a 18 směrnice 89/552, zaslala Španělskému království dopis ze dne 26. ledna 2007, ve kterém
         tento členský stát vyzvala k předložení vyjádření k výsledkům této studie.

      17      Po schůzce, která se dne 13. března 2007 konala mezi útvary Komise a španělskými správními orgány, Španělské království zaslalo
         útvarům Komise dopis Generálního ředitelství pro rozvoj informační společnosti ministerstva průmyslu, cestovního ruchu a obchodu,
         který obsahoval podrobnosti o praxi španělských orgánů. Komise z této odpovědi dovodila, že Španělské království nesplnilo
         povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 3 odst. 2 směrnice 89/552. Komise v důsledku toho Španělskému království zaslala
         výzvu dopisem ze dne 11. července 2007 s tím, aby ve lhůtě dvou měsíců předložilo své vyjádření.

      18      V tomto dopise Komise uvedla tři výtky, z nichž první vycházela z toho, že Španělské království nesplnilo povinnosti, které
         pro něj vyplývají, neboť pojem „reklamní šoty“ uvedený v čl. 18 odst. 2 směrnice 89/552 vymezilo restriktivně, přičemž pojem
         „jiné formy reklamy“ vyložilo natolik široce, že zahrnuje určité druhy reklamy, které podle Komise spadají do kategorie reklamních
         šotů. Vzhledem k tomu, že od ostatních výtek Komise následně upustila, nejsou pro projednávanou věc relevantní.

      19      Španělské království na uvedenou výzvu dopisem odpovědělo dopisem ze dne 26. října 2007, ke kterému byla přiložena zpráva
         ministerstva průmyslu, cestovního ruchu a obchodu. Pokud jde o pojem reklamní šoty, Španělské království potvrdilo přetrvávající
         rozdíly ve výkladu uvedeného pojmu.

      20      Dne 8. května 2008 Komise, jež měla za to, že z této odpovědi vyplývá, že Španělské království nepřijalo opatření nezbytná
         k zajištění splnění povinností podle čl. 18 odst. 2 směrnice 89/552, zaslala tomuto členskému státu odůvodněné stanovisko
         a vyzvala jej k přijetí opatření nezbytných k tomu, aby tomuto stanovisku vyhověl ve lhůtě dvou měsíců od jeho obdržení.

      21      Jelikož Komise nebyla s odpovědí, kterou Španělské království dne 8. září 2008 v tomto ohledu poskytlo, spokojena, rozhodla
         se podat projednávanou žalobu.

      22      Španělské království a Spojené království Velké Británie a Severního Irska, které podpořilo žalovaný členský stát jakožto
         vedlejší účastník, navrhují, aby byla žaloba zamítnuta.

       K žalobě
       Argumentace účastníků řízení
      23      Je třeba připomenout, že žaloba Komise se týká čtyř forem reklam vysílaných španělskými televizními stanicemi, tedy informačních
         reklam (infomercials), televizní propagace, sponzorovaných reklamních šotů a reklamních mikrosdělení. Komise má za to, že
         vysílání těchto čtyř forem reklam ve Španělsku spadá pod pojem reklamní šoty. Španělské království je naopak toho názoru,
         že tyto čtyři formy reklam jsou „jinými formami reklamy“ a mají jako takové nárok na vysílací dobu podléhající rozdílným hodinovým
         a denním omezením.

      24      Komise tvrdí, že z rozsudku ze dne 12. prosince 1996, RTI a další (C–320/94, C–328/94, C–329/94 a C–337/94 až C–339/94, Recueil,
         s. I–6471), je možné dovodit existenci právní domněnky, podle které v zásadě každá forma reklamy vysílaná mezi pořady nebo
         v průběhu přestávek představuje „reklamní šot“ ve smyslu směrnice 89/552, a podléhá proto hodinovému omezení podle čl. 18
         odst. 2 této směrnice. Pouze výrazně delší trvání některých druhů reklam, vyžadované jejich způsoby prezentace, podle Komise
         výjimečně odůvodňuje, aby posledně uvedené nepodléhaly uvedenému omezení.

      25      Komise má tak za to, že dotčené čtyři druhy reklam obecně netrvají výrazně déle než běžné reklamní šoty. Komise dodává, že
         není–li tomu tak, není to nijak odůvodněno vlastními způsoby prezentace těchto druhů reklam, jelikož tyto způsoby jsou podobné,
         či dokonce shodné se způsoby prezentace běžných reklamních šotů.

      26      S ohledem na tyto úvahy Komise tvrdí, že dotčené čtyři druhy reklam spadají pod pojem reklamní šoty. Co se konkrétně týče
         informačních reklam (infomercials), ze studie společnosti Audimetrie podle Komise vyplývá, že jsou vysílány mezi pořady nebo
         v průběhu přestávek, a to se stejnou četností jako šoty. Informační reklamy (infomercials) jsou ostatně svou délkou a sugestivním
         účinkem podobné některým reklamním šotům.

      27      Pokud jde o televizní propagaci, Komise upřesňuje, že její žaloba se týká pouze šotů televizní propagace. Tyto šoty mají krátké
         trvání, přibližně jednu minutu, které nelze považovat za výrazně delší než trvání běžných reklamních šotů. Šoty televizní
         propagace jsou navíc „archivní oznámení“, která – i když mohou být spojena s konkrétním pořadem z důvodu přítomnosti některých
         herců a zvláštních vizuálních prvků – jsou na těchto pořadech zcela nezávislá. Šoty televizní propagace jsou kromě toho vysílány
         v reklamních časech a stejně jako běžné šoty jsou určeny k tomu, aby byly vysílány opakovaně, a ve skutečnosti jsou vysílány
         velmi často.

      28      Co se týče sponzorovaných reklamních šotů, Komise zakládá svou žalobu na jejich definici uvedené v kritériích výkladu, podle
         níž se jedná o zvláštní druh šotu, a sice „euroclaqueta“, v němž k oznámení, kdo byl sponzorem pořadu, a k reklamě tohoto
         sponzora dochází souběžně, což pobízí veřejnost ke koupi výrobků nebo služeb sponzora. Komise však připomíná, že podle článku
         17 směrnice 89/552 je kvalifikace „sponzorování“ podmíněna tím, že oznámení nijak nepropaguje nákup výrobků nebo služeb nabízených
         sponzorem.

      29      Pokud jde o mikroreklamní šoty, Komise rovněž vychází z jejich definice uvedené v kritériích výkladu, podle níž se mikroreklamní
         šoty obsahující reklamy považují za „jinou formu reklamy“, trvají-li déle než 60 sekund a nejedná-li se o pouhé seskupení
         vzdáleně souvisejících šotů. Komise však tvrdí, že způsoby prezentace a vlastnosti těchto mikrošotů nevyžadují delší trvání
         než běžné šoty.

      30      Podle tohoto orgánu proto došlo k nesplnění povinnosti vytýkanému Španělskému království, neboť vzhledem k tomu, že dotčené
         čtyři druhy reklam byly považovány za jiné formy reklamy, a nikoliv za reklamní šoty, byly španělskými televizními stanicemi
         vysílány až v délce 17 minut za hodinu, tedy po dobu, která podle Komise o 50 % přesahuje maximální omezení 12 minut v průběhu
         jedné celé hodiny stanovené v čl. 18 odst. 2 směrnice 89/552.

      31      Španělské království uvádí, že článek 18 směrnice 89/552 nedefinuje pojem reklamní šoty ani pojem jiné formy reklamy. Jedná
         se o druhové a otevřené pojmy, které nepřipouštějí numerus clausus a spadají pod obecnější pojem televizní reklama. Konkrétně, „jiné formy reklamy“ zahrnují různé druhy reklamní tvorby, které
         buď z důvodu své délky a svých zvláštních charakteristik realizace nebo vysílání, nebo z důvodu svého účelu nebo svého spojení
         s určitými pořady nebo činnostmi provozovatele televizního vysílání nejsou považovány za druhy reklamní tvorby spadající pod
         tradiční pojem reklamní šoty.

      32      Podle uvedeného členského státu je definice televizní reklamy, kterou obsahuje směrnice 89/552, velmi širokým obecným pojmem
         zahrnujícím řadu reklamních oznámení, mezi které patří nejen reklamní šoty nebo šoty teleshoppingu, ale rovněž jiné druhy
         oznámení, jako jsou televizní propagace, informační reklamy (infomercials), dvojexpozice, oznámení o sponzorování, mikrosdělení
         postavená na roveň informačním reklamám (infomercials), šoty s vlastní reklamou, virtuální reklama a oznámení veřejné služby,
         tedy druhy oznámení, se kterými může být zacházeno odlišně, pokud jde o objem vysílání, přerušení pořadů a samostatné nebo
         spojené vysílání, a to v závislosti na cílech, kterých má být dosaženo.

      33      Správný výklad pojmů reklamní šoty a jiné formy reklamy musí být totiž podle Španělského království hledán na základě cíle
         sledovaného směrnicí 89/552. Tento cíl spočívá ve zohlednění rovnováhy mezi potřebami financování provozovatelů televizního
         vysílání, jejich právem na svobodu podnikání a zachováním jejich vydavatelské nezávislosti na jedné straně a ochranou zájmů
         spotřebitelů jakožto televizních diváků před nadměrnou reklamou na straně druhé. Právě z těchto důvodů zákon 25/1994 nejen
         stanovil hodinové omezení na 12 minut pro reklamní šoty a šoty teleshoppingu, ale rovněž stanovil další omezení na 17 minut
         pro vysílání jakékoli kvantifikovatelné formy reklamy včetně oznámení s vlastní reklamou na výrobky provozovatele, aniž by
         bylo možné tato dvě omezení v průběhu téže hodiny kumulovat, jelikož uvedený zákon vždy dodržuje omezení stanovené v délce
         12 minut pro reklamní šoty a šoty teleshoppingu.

      34      Španělské království tvrdí, že dotčené čtyři druhy reklam nespadají pod pojem reklamní šoty nejen z důvodu standardní délky,
         ale rovněž z důvodu nižší komerční naléhavosti, sníženého sugestivního účinku na spotřebitele, jakož i z důvodu okolnosti,
         že televizním divákům méně narušují požitek z pořadů.

      35      Spojené království uvádí, že žaloba Komise se opírá o výklad pojmu reklamní šoty, který nebere na zřetel, že směrnice 89/552
         zásadně rozlišuje mezi reklamními šoty a jinými formami reklamy, a sice zejména sponzorováním a oznámeními subjektů televizního
         vysílání týkajícími se jejich vlastních pořadů, jež jsou uvedena v tomto čl. 18 odst. 3.

      36      Spojené království je toho názoru, že sponzorování, splňuje-li podmínky uvedené v článku 17 směrnice 89/552, nepodléhá omezením
         podle článku 18 této směrnice. Přístup Komise, podle kterého sponzorované reklamní šoty představují reklamní šoty, je tedy
         nesprávný. Jestliže sponzorovaný reklamní šot splňuje požadavky uvedené v článku 17 dané směrnice, skutečnost, že by mohl
         propagovat určité výrobky nebo služby nabízené sponzorem, neznamená, že představuje reklamní šot.

      37      Co se týče oznámení subjektů televizního vysílání týkajících se jejich vlastních pořadů, Spojené království uvádí, že Komise
         nebere ohled na výjimku stanovenou v čl. 18 odst. 3 směrnice 89/552, pokud jde o uvedená oznámení. Přístup Komise má za následek,
         že oznámení subjektu televizního vysílání spadají pod pojem reklamní šoty pouze z toho důvodu, že představují propagaci služeb
         poskytovaných subjektem televizního vysílání. Podle Spojeného království je tento přístup nesprávný, neboť výjimku stanovenou
         v daném čl. 18 odst. 3 zbavuje jakéhokoli účinku.

       Závěry Soudního dvora
      38      Svou žalobou Komise Španělskému království vytýká, že porušilo čl. 3 odst. 2 směrnice 89/552, neboť strpělo opakovaná porušení
         pravidel uvedených v čl. 18 odst. 2 dané směrnice, který stanoví hodinové omezení vysílacího času, pokud jde zejména o reklamní
         šoty. Konkrétně, španělské orgány chybně a příliš úzce vykládají pojem „reklamní šoty“ uvedený v daném článku 18, takže některé
         druhy televizní reklamy vysílané ve Španělsku, a sice informační reklamy (infomercials), televizní propagace, sponzorované
         reklamní šoty a reklamní mikrosdělení, jsou z tohoto pojmu vyloučeny a nevztahuje se na ně uvedené hodinové omezení.

      39      V projednávaném sporu je proto třeba vyřešit zásadní otázku, zda dotčené čtyři druhy reklam musí být kvalifikovány jako reklamní
         šoty, jak tvrdí Komise, nebo zda představují jiné formy reklamy, jak uvádí Španělské království.

      40      V tomto ohledu je třeba přezkoumat obsah pojmu „reklamní šoty“ uvedený v čl. 18 odst. 1 a 2 směrnice 89/552.

      41      Je nutno konstatovat, že směrnice 89/552 tento pojem nedefinuje a ani v tomto ohledu neodkazuje na práva členských států.

      42      Za těchto okolností je třeba připomenout, že z požadavků jak jednotného použití unijního práva, tak zásady rovnosti vyplývá,
         že znění ustanovení tohoto práva, které za účelem vymezení svého smyslu a působnosti neodkazuje výslovně na právo členských
         států, musí být zpravidla v celé Evropské unii vykládáno autonomním a jednotným způsobem; tento výklad musí být hledán při
         zohlednění kontextu ustanovení a cíle sledovaného dotčenou právní úpravou (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 18. října 2007,
         Österreichischer Rundfunk, C–195/06, Sb. rozh. s. I–8817, bod 24 a citovaná judikatura, a ze dne 20. října 2011, Interedil,
         C–396/09, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 42).

      43      Dosah, který chtěl unijní zákonodárce přisoudit pojmu „reklamní šoty“ ve smyslu čl. 18 odst. 1 a 2 směrnice 89/552, tak musí
         být posouzen s ohledem na kontext uvedeného ustanovení a na cíl sledovaný dotčenou právní úpravou (viz obdobně výše uvedený
         rozsudek Österreichischer Rundfunk, bod 25).

      44      Z dvacátého sedmého bodu odůvodnění směrnice 89/552, jakož i z jejího čl. 18 odst. 1 a 2 přitom vyplývá, že cílem tohoto článku
         je zavést vyrovnanou ochranu finančních zájmů subjektů televizního vysílání a inzerentů na jedné straně a zájmů oprávněných,
         tedy autorů a tvůrců, a spotřebitelů, jimiž jsou televizní diváci, na straně druhé (viz obdobně rozsudek ze dne 23. října
         2003, RTL Television, C–245/01, Recueil, s. I–12489, bod 62).

      45      V posledně uvedeném ohledu Soudní dvůr již zdůraznil, že ochrana spotřebitelů, jimiž jsou televizní diváci, proti nadměrné
         reklamě představuje základní aspekt účelu uvedené směrnice (výše uvedený rozsudek Österreichischer Rundfunk, bod 27).

      46      Právě s ohledem na tento účel, jak vyplývá ze samotného dvacátého sedmého bodu odůvodnění, chtěl unijní zákonodárce zaručit
         úplnou a odpovídající ochranu zájmů spotřebitelů, jimiž jsou televizní diváci, tím, že různé formy propagace, jako jsou televizní
         reklama, teleshopping a sponzorování, podřídil určitému počtu minimálních pravidel a kritérií (viz v tomto smyslu výše uvedený
         rozsudek Österreichischer Rundfunk, bod 26).

      47      Konkrétně, směrnice 89/552 nejen že zavedla omezení vysílacího času televizní reklamy, jak je definována v jejím čl. 1 písm. c),
         ale rovněž rozlišila – jak vyplývá z čl. 18 odst. 2 této směrnice – mezi denními omezeními a omezeními hodinovými. Toto rozlišení
         přitom zohledňuje skutečnost, že hodinová omezení mají na rozdíl od denních omezení přímý dopad na hlavní vysílací čas, kdy
         má potřeba ochrany televizních diváků větší význam.

      48      Je pravda, že – jak připomíná Španělské království – Soudní dvůr ve svém rozsudku ze dne 28. října 1999, ARD (C–6/98, Recueil,
         s. I–7599, body 29 a 30), rozhodl, že ustanovení směrnice 89/552, která zavádí omezení svobody přenosu televizních vysílání,
         musí být, nejsou-li formulována jasně a jednoznačně, vykládána restriktivně.

      49      Nic to však nemění na tom, že – jak uvedl generální advokát v bodě 75 svého stanoviska – pojem „reklamní šoty“ vyplývající
         z článku 18 směrnice 89/552 musí být vykládán s ohledem na cíl této směrnice, jímž je sladit výkon svobody vysílání televizních
         reklam s kategorickým požadavkem ochrany televizních diváků před nadměrným vysíláním reklamy.

      50      Soudní dvůr v tomto ohledu rovněž upřesnil, jak Komise správně uvedla, že reklamní šoty představují obvykle velmi krátké formy
         podpory prodeje, které působí velmi přesvědčivě, jsou obecně vysílány v blocích v různých časových odstupech v průběhu pořadů
         nebo mezi nimi a většinou nebývají vytvářeny subjekty televizního vysílání, nýbrž subjekty prodávajícími dotyčné výrobky nebo
         služby či jejich reklamními agenturami (výše uvedený rozsudek RTI a další, bod 31).

      51      Soudní dvůr v uvedeném rozsudku RTI a další v kontextu vymezení pojmu reklamní šoty ve vztahu k pojmu takových forem reklamy,
         jako jsou „přímé nabídky veřejnosti“, stanovenému směrnicí 89/552 v původním znění konstatoval, že odůvodnění výjimečného
         zvýšení vysílacích stropů, pokud jde o tyto nabídky, vycházelo v podstatě ze skutečnosti, že z důvodu svých způsobů prezentace
         trvaly déle a uplatnění omezení vysílacího času stanovených pro reklamní šoty znevýhodňovalo uvedené nabídky ve vztahu k těmto
         šotům. Soudní dvůr krom toho zdůraznil, že tato kritéria mohou být použita i pro jiné formy podpory prodeje (viz v tomto smyslu
         výše uvedený rozsudek RTI a další, body 32, 34 a 37).

      52      Z toho plyne, že každý druh televizní reklamy vysílaný mezi pořady nebo v průběhu přestávek v zásadě představuje „reklamní
         šot“ ve smyslu směrnice 89/552, pokud dotyčný druh reklamy nespadá pod jinou formu reklamy výslovně upravenou uvedenou směrnicí,
         jak je tomu zejména v případě „teleshoppingu“, nebo na základě svých způsobů prezentace nevyžaduje delší trvání než reklamní
         šoty, pod podmínkou, že uplatnění omezení stanovených pro uvedené šoty by znamenalo nedůvodné znevýhodnění dotčené formy reklamy
         ve vztahu k reklamním šotům.

      53      I když tedy daný druh reklamy inherentně, to znamená na základě svých způsobů prezentace, trvá o něco déle než obvykle trvají
         reklamní šoty, tato jediná skutečnost nemůže být dostatečná k tomu, aby byl kvalifikován jako „jiná forma reklamy“ ve smyslu
         čl. 18 odst. 1 směrnice 89/552.

      54      Ze spisu, zejména pak ze zprávy společnosti Audimetrie uvedené v bodě 16 tohoto rozsudku, jejíž věcnou správnost Španělské
         království platně nezpochybnilo, přitom vyplývá, že každý z těchto čtyř druhů reklam dotčených v projednávané věci má obvykle
         trvání, které nepřesahuje dvě minuty.

      55      Z výše uvedeného vyplývá, že tyto druhy reklam spadají pod pojem reklamní šoty, a podléhají tedy omezením vysílacího času
         podle čl. 18 odst. 2 směrnice 89/552.

      56      S ohledem na výše uvedené je třeba konstatovat, že Španělské království tím, že umožnilo, aby některé druhy reklam, jako jsou
         informační reklamy (infomercials), šoty televizní propagace, sponzorované reklamní šoty a reklamní mikrosdělení, byly vysílány
         španělskými televizními stanicemi po dobu přesahující maximální omezení 20 % vysílacího času v průběhu jedné celé hodiny stanovené
         v čl. 18 odst. 2 směrnice 89/552, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 3 odst. 2 uvedené směrnice.

       K nákladům řízení
      57      Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovaly náhradu nákladů řízení a Španělské
         království nemělo ve věci úspěch, je důvodné uložit posledně uvedenému náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      Španělské království tím, že umožnilo, aby některé druhy reklam, jako jsou informační reklamy (infomercials), šoty televizní
            propagace, sponzorované reklamní šoty a reklamní mikrosdělení, byly vysílány španělskými televizními stanicemi po dobu přesahující
            maximální omezení 20 % vysílacího času v průběhu jedné celé hodiny stanovené v čl. 18 odst. 2 směrnice Rady 89/552/EHS ze
            dne 3. října 1989 o koordinaci některých právních a správních předpisů členských států upravujících provozování televizního
            vysílání, ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/36/ES ze dne 30. června 1997, nesplnilo povinnosti, které pro
            něj vyplývají z čl. 3 odst. 2 uvedené směrnice.
      2)      Španělskému království se ukládá náhrada nákladů řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: španělština.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 20. září 2007.#Société des produits Nestlé SA v. Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví.#Věc C-193/06 P.

text:
      Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 20. září 2007 – Nestlé v. OHIM
      (Věc C‑193/06 P)
      „Kasační opravný prostředek – Ochranná známka Společenství – Nařízení (ES) č. 40/94 – Článek 8 odst. 1 písm. b) – Obrazová ochranná známka obsahující slovní prvek ‚QUICKY‘ – Námitky majitele starších národních slovních ochranných známek QUICKIES – Nebezpečí záměny – Celkové posouzení“
      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí – Námitky majitele totožné nebo podobné starší ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby [Nařízení
         Rady č. 40/94, čl. 8 odst. 1 písm. b)] (viz body 34–35, 46–47, 76)

      Předmět

         Kasační opravný prostředek podaný proti rozsudku Soudu prvního stupně (prvního senátu) ze dne 22. února 2006, Nestlé v. OHIM,
                  vedlejší účastník: Quick restaurants SA (věc T‑74/04), kterým Soud zamítl žalobu směřující ke zrušení rozhodnutí druhého odvolacího
                  senátu OHIM ze dne 17. prosince 2003 (věc R 922/2001-2), týkajícího se námitkového řízení mezi Société des produits Nestlé
                  SA a Quick restaurants SA.

            Výrok

                  Rozsudek Soudu prvního stupně Evropských společenství ze dne 22. února 2006, Nestlé v. OHIM – Quick (QUICKY) (T‑74/04), se
                     zrušuje v rozsahu, ve kterém Soud v rozporu se čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993
                     o ochranné známce Společenství neposoudil vzhledovou podobnost dotčených označení a vycházel z celkovém dojmu, kterým tato
                     označení působí.

                  Ve zbývající části se kasační opravný prostředek zamítá.

                  Věc se vrací zpět Soudu prvního stupně Evropských společenství.

                  O nákladech řízení bude rozhodnuto později.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 7. září 2006.#N proti Inspecteur van de Belastingdienst Oost/kantoor Almelo.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Gerechtshof te Arnhem - Nizozemsko.#Volný pohyb osob - Článek 18 ES - Svoboda usazování - Článek 43 ES - Přímé daně - Zdanění fiktivního zisku z podstatných podílových účastí v případě převedení daňového domicilu do jiného členského státu.#Věc C-470/04.

text:
      Věc C-470/04
      N
      v.
      Inspecteur van de Belastingdienst Oost/kantoor Almelo
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Gerechtshof te Arnhem)
      „Volný pohyb osob – Článek 18 ES – Svoboda usazování – Článek 43 ES – Přímé daně – Zdanění fiktivního zisku z podstatných podílových účastí v případě převedení daňového domicilu do jiného členského státu“
      Stanovisko generální advokátky J. Kokott přednesené dne 30. března 2006
      Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 7. září 2006
      Shrnutí rozsudku
      1.     Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Ustanovení Smlouvy – Působnost
      (Článek 43 ES)
      2.     Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Daňové právní předpisy
      (Článek 43 ES)
      3.     Právo Společenství – Práva přiznaná jednotlivcům – Porušení členským státem
      1.     Článku 43 ES se může dovolávat příslušník Společenství, který bydlí po převedení svého bydliště v jednom z členských států
         a který vlastní všechny obchodní podíly nebo akcie společností usazených v jiném členském státě.

      (viz bod 30, výrok 1)
      2.     Článek 43 ES musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby členský stát zavedl režim zdanění latentních zisků z obchodních
         podílů nebo akcií společností v případě převedení bydliště daňového poplatníka z území tohoto členského státu, který podmiňuje
         přiznání odkladu platby této daně poskytnutím záruk a který nezohledňuje plně ztráty, které mohou nastat po převedení bydliště
         dotyčného a které nebyly zohledněny členským státem přijetí.

      (viz bod 55, výrok 2)
      3.     Překážka vyplývající z poskytnutí záruky vyžadované v rozporu s právem Společenství nemůže být odstraněna se zpětným účinkem
         pouhým uvolněním této záruky. Forma aktu, na jehož základě byla záruka uvolněna, nemá na toto posouzení žádný vliv. Pokud
         členský stát stanoví platbu úroků z prodlení při příležitosti vrácení záruky požadované v rozporu s vnitrostátním právem,
         tyto úroky jsou rovněž dlužné v případě porušení práva Společenství. Krom toho předkládajícímu soudu přísluší posoudit, v
         souladu s obecnými pokyny poskytnutými Soudním dvorem a při dodržení zásad rovnocennosti a efektivity, existenci odpovědnosti
         dotyčného členského státu z důvodu škody způsobené povinností poskytnout takovou záruku.

      (viz bod 67, výrok 3)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      7. září 2006 (*)

      „Volný pohyb osob – Článek 18 ES – Svoboda usazování – Článek 43 ES – Přímé daně – Zdanění fiktivního zisku z podstatných podílových účastí v případě převedení daňového domicilu do jiného členského státu“
      Ve věci C‑470/04,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Gerechtshof te Arnhem
         (Nizozemsko) ze dne 27. října 2004, došlým Soudnímu dvoru dne 2. listopadu 2004, v řízení

      N.
      proti
      Inspecteur van de Belastingdienst Oost/kantoor Almelo,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, R. Schintgen, R. Silva de Lapuerta, G. Arestis a J. Klučka (zpravodaj), soudci,
      generální advokátka: J. Kokott,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za N. P. L. M. van Gorkomem, advocaat,
      –       za nizozemskou vládu H. G. Sevenster a C. A. H. M. ten Dam, jako zmocněnkyněmi,
      –       za dánskou vládu J. Moldem, jako zmocněncem,
      –       za německou vládu W.-D. Plessingem, jako zmocněncem,
      –       za italskou vládu I. M. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s G. Albenziem, avvocato dello Stato,
      –       za Komisi Evropských společenství R. Lyalem a A. Weimarem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 30. března 2006,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 18 ES a 43 ES.
      2       Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi N. a Inspecteur van de Belastingdienst Oost/kantoor Almelo (dále jen „inspektor“)
         ohledně rozhodnutí inspektora prohlašujícího za nepřípustnou stížnost N. proti daňovému výměru týkajícímu se daně z příjmu
         a pojistného na sociální zabezpečení za rok 1997.

       Právní rámec
       Zákon o dani z příjmu
      3       Na základě článku 3 zákona o dani z příjmu (Wet op de inkomstenbelasting) z roku 1964 (dále jen „WIB“) se daň z příjmu tuzemského
         poplatníka vypočítá ze zdanitelného příjmu, který v souladu s článkem 4 tohoto zákona zahrnuje zejména zisk z podstatné podílové
         účasti.

      4       Podle čl. 20a odst. 1 písm. b) WIB představuje zisk z podstatné podílové účasti celkovou částku zvýhodnění vyplývajících z převodu
         obchodních podílů nebo akcií, které jsou součástí účasti. Podle odstavce 3 tohoto článku se o podstatnou podílovou účast jedná
         tehdy, když osoba povinná k dani vlastní přímo nebo nepřímo 5 % kapitálu společnosti.

      5       Článek 20a odst. 6 písm. i) WIB stanoví, že ztráta postavení tuzemského poplatníka jinak než úmrtím se pokládá za převod obchodních
         podílů nebo akcií.

      6       Způsoby výpočtu zvýhodnění vyplývajícího z fiktivního převodu jsou definovány v článku 20c WIB. V souladu s odstavcem 1 tohoto
         článku výnos vyplývající z převodu je běžně tvořen rozdílem mezi kupní cenou a prodejní cenou. Na základě odstavce 4 uvedeného
         článku může být v případě neexistence protihodnoty při převodu nebo nabytí za protihodnotu považována tržní hodnota, kterou
         lze připsat podílové účasti v okamžiku převodu. Pokud má daňový poplatník bydliště v Nizozemsku, odstavec 7 téhož článku stanoví,
         že referenční částkou bude namísto kupní ceny tržní hodnota obchodních podílů nebo akcií k datu vstupu uvedeného poplatníka
         do tohoto členského státu.

      7       Článek 20c odst. 18 WIB stanoví:
      „Ministerská vyhláška stanoví pravidla týkající se nabývací ceny v případě, že majetek daňového poplatníka zahrnuje obchodní
         podíly nebo akcie společnosti, na kterou se čl. 20a odst. 6 bod i) uplatnil ve vztahu k daňovému poplatníkovi během předcházejícího
         roku. Ministerská vyhláška bude moci rovněž určit pravidla, pokud jde o snížení zdanění, které bylo stanoveno podle čl. 20a
         odst. 6 bodu i) nebo čl. 49 odst. 4 druhé věty, pokud se daňový poplatník vrátí do Nizozemska dříve než deset let poté, co
         převedl své bydliště z Nizozemska.“

       Zákon o vymáhání daní
      8       Odklad platby daně dlužné z důvodu ztráty postavení tuzemského daňového poplatníka jinak než úmrtím byl v okamžiku rozhodném
         z hlediska skutečností v původním řízení stanoven v čl. 25 odst. 6 zákona o vymáhání daní (Invorderingswet) z roku 1990 (dále
         jen „IW“). Toto ustanovení odkazovalo na ministerskou vyhlášku za účelem určení pravidel o udělení odkladu platby na dobu
         deseti let pod podmínkou, že je poskytnuta dostatečná záruka. Takový odklad mohl být ukončen, zejména pokud obchodní podíly
         nebo akcie dotčené odkladem byly převedeny ve smyslu čl. 20a odst. 1 nebo odst. 6 písm. a) až h) WIB.

      9       Článek 26 odst. 2 IW v rozhodné době z hlediska skutečností v původním řízení stanovil:
      „Ministerská vyhláška stanoví pravidla, na základě kterých může být daňovému poplatníkovi přiznána úleva z daně, pro kterou
         byl přiznán odklad platby na základě čl. 25 odst. 6:

      […]
      b)      ve výši částky rovnající se dani skutečně vybrané v zahraničí při převodu těchto obchodních podílů nebo akcií z důvodu zvýhodnění
         vyplývajícího z převodu ve smyslu čl. 25 odst. 8 s tím, že částka úlevy nepřesáhne částku zdanění, na kterou byl ještě přiznán
         odklad;

      c)      ve výši částky rovnající se zůstatku dluhu po 10 letech.“
       Prováděcí vyhláška k zákonu o vymáhání daní
      10     Prováděcí vyhláška k zákonu o vymáhání daní (Uitvoeringsregeling invorderingswet) z roku 1990 (dále jen „URIW“) je zejména
         zmíněna v článcích 25 a 26 tohoto zákona. Články 2 a 4 této vyhlášky stanoví:

      „Článek 2
      1.       Výběrčí povolí, prostřednictvím rozhodnutí, proti němuž lze podat odvolání, na žádost daňového poplatníka – bez zohlednění
         úroků – odklad platby v takových situacích, jaké jsou uvedeny v čl. 25 odst. 6 zákona, pokud je poskytnuta dostatečná záruka
         a pokud jsou přijaty podmínky uplatnění stanovené výběrčím.

      2.      Odklad se povoluje na částku daně dlužné z důvodu zvýhodnění zohledněného na základě čl. 20a odst. 6 bodu i) […] [WIB], jakož
         i na částku úroků s tím souvisejících […].

      3.      V případě, že obchodní podíly nebo akcie, požitkové listy nebo pohledávky dotčené odkladem jsou převedeny ve smyslu čl. 20a
         prvního nebo šestého pododstavce bodů a) až h) […] [WIB], výběrčí rozhodnutím, proti kterému lze podat odvolání, ukončí odklad
         týkající se těchto obchodních podílů nebo akcií […].

      […]
      Článek 4
      1.      Výběrčí na návrh daňového poplatníka přizná, prostřednictvím rozhodnutí, proti němuž lze podat odvolání, úlevu z daně z příjmu
         ve výši částky uvedené ve výše uvedeném odstavci v případech stanovených v čl. 26 odst. 2 zákona s tím, že pokud se jedná
         o obchodní podíly nebo akcie, částka úlevy nemůže být vyšší, než nejnižší z následujících částek:

      1.      částka daně, pro kterou byl povolen odklad, pokud jde o tento obchodní podíl nebo akcii […];
      2.      částka daně, která byla skutečně vybrána v zahraničí při převodu tohoto obchodního podílu či akcie z důvodu zvýhodnění vyplývajícího
         z převodu, pro kterou byl povolen odklad platby na základě čl. 25 odst. 6 […]“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      11     Dne 22. ledna 1997 N. převedl své bydliště z Nizozemska do Spojeného království. V okamžiku, kdy opustil Nizozemsko, byl jediným
         společníkem tří společností s ručením omezeným podle nizozemského práva (besloten vennootschappen), jejichž skutečné vedení
         se od téhož dne nachází v Curaçao (Nizozemské Antily).

      12     Za rok 1997 N. přiznal zdanitelný příjem ve výši 15 664 697 NLG, z čehož 765 NLG z důvodu příjmu pocházejícího z jeho osobního
         obydlí a 15 663 932 NLG z důvodu zisku z podílové účasti. Daňový výměr zakládající se na tomto přiznání obsahoval částku 3 918 275
         NLG, ke které se připočte částka 228 429 NLG jako úrok.

      13     N na svoji žádost získal odklad platby těchto částek. V souladu s vnitrostátní úpravou platnou v rozhodné době z hlediska
         skutečností v původním řízení však takový odklad podléhal podmínce poskytnutí záruk. N. tedy složil do zástavy obchodní podíl,
         který vlastnil v jedné ze svých společností.

      14     Po vydání rozsudku ze dne 11. března 2004, de Lasteyrie du Saillant (C‑9/02, Recueil, s. I‑2409), státní tajemník pro finance
         ve svém dopise ze dne 13. dubna 2004 usoudil, v odpovědi na otázky položené členem druhé komory nizozemského parlamentu, že
         získání odkladu platby nelze nadále vázat na podmínku týkající se poskytnutí záruk. V důsledku toho výběrčí daní oznámil N,
         že záruka, kterou poskytl, může být považována za uvolněnou.

      15     Od roku 2002 N. ve Spojeném království provozuje farmu s jabloňovým sadem.
      16     Spor v původním řízení před Gerechtshof te Arnhem se týká zásadně otázky, zda samotná zásada zdanění založeného na systému
         stanoveném WIB, IW a URIW, ve kterém je skutečností zakládající daňovou povinnost převedení bydliště nizozemského rezidenta,
         vlastníka podstatné podílové účasti, do jiného členského státu ve smyslu čl. 20a odst. 3 WIB, je slučitelná s právem Společenství.

      17     Podpůrně N. napadá podmínky uplatnění tohoto systému zdanění. Konkrétně má za to, že povinnost poskytnout záruky, které se
         musel podrobit, aby mu mohl být přiznán odklad platby daně podle WIB, představuje překážku právům, která mu přiznává právo
         Společenství. Stejně tak má za to, že tato překážka nemůže být se zpětným účinkem odstraněna pouhým uvolněním uvedených záruk
         nařízeným státním tajemníkem pro finance.

      18     Krom toho žalobce v původním řízení tvrdí, že nizozemská právní úprava stanovící paušální náhradu nákladů tomu, kdo je úspěšný
         v řízení před soudem, je v rozporu s právem Společenství z důvodu, že omezuje možnost nizozemských procesních subjektů se
         tohoto práva účinně dovolávat.

      19     Jelikož byl Gerechtshof te Arnhem v podstatě předložen problém týkající se slučitelnosti systému zdanění upraveného WIB, IW
         a URIW s články 18 ES a 43 ES, rozhodl se přerušit řízení a předložit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Může se obyvatel členského státu, který převede své bydliště z tohoto členského státu za účelem usazení se v jiném členském
         státě, dovolávat v rámci řízení proti státu, ze kterého odešel, použití článku 18 ES z pouhého důvodu, že vyměření daně, které
         je v souvislosti s jeho vystěhováním provedeno, představuje nebo může představovat překážku tohoto odchodu?

      2)      V případě záporné odpovědi na první otázku, může se obyvatel členského státu, který převede své bydliště z tohoto členského
         státu za účelem usazení se v jiném členském státě, dovolávat v rámci řízení proti státu, ze kterého odešel, použití článku
         43 ES, pokud není okamžitě jisté nebo nevychází-li se z toho, že v tomto jiném členském státě bude vykonávat výdělečnou činnost
         ve smyslu tohoto článku? Je pro zodpovězení předcházející otázky důležité, zda bude tato činnost vykonávána v rámci dohledné
         doby? Pokud ano, jak dlouhá může tato doba být?

      3)      V případě kladné odpovědi na první a druhou otázku: brání článek 18 ES nebo článek 43 ES dotčené nizozemské právní úpravě,
         na jejímž základě může být rozhodnuto o dani z příjmu/pojistném na sociální zabezpečení z důvodu fiktivní realizace zisku
         z podstatné podílové účasti jen proto, že na nizozemského rezidenta, který přestane být tuzemským daňovým poplatníkem, protože
         převádí své bydliště do jiného členského státu, se pohlíží tak, jako by převedl své obchodní podíly či akcie, které náleží
         k podstatné podílové účasti?

      4)      V případě kladné odpovědi na třetí otázku z důvodu, že pro přiznání odkladu platby daně musí být poskytnuta záruka: může být
         existující překážka odstraněna se zpětným účinkem uvolněním poskytnuté záruky? Je pro zodpovězení této otázky rovněž důležité,
         zda je záruka uvolněna na základě zákonné právní úpravy nebo směrnice přijaté, či nikoliv v rámci jejího provedení? Je pro
         zodpovězení této otázky rovněž důležité, zda je nabídnuta náhrada případné škody vzniklé poskytnutím záruky?

      5)      V případě kladné odpovědi na třetí otázku a záporné odpovědi na první část čtvrté otázky: může být pak existující překážka
         odůvodněná?“

      20     Gerechtshof te Arnhem krom toho poznamenává, že „[p]okud jde o odpověď na otázku, zda nizozemský režim náhrady nákladů (paušální
         systém) je v rozporu s právem Společenství v případě, že daňový poplatník je úspěšný v řízení pro porušení práva Společenství,
         tento soud přebírá otázku, která byla v tomto ohledu předložena Soudnímu dvoru Gerechtshof te ’s-Hertogenbosch ve věci [ve
         které byl vydán rozsudek ze dne 5. července 2005, D., C‑376/03, Sb. rozh. s. I‑5821)]“.

       K předběžným otázkám
       K první a druhé otázce
      21     Podstatou prvních dvou otázek předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je, která ustanovení Smlouvy o ES
         jsou použitelná na takovou věc, o jakou se jedná v původním řízení. Konkrétněji si tento soud přeje vyjasnit spojitost a vztahy
         mezi svobodou pohybu a pobytu občanů Evropské unie a svobodou usazování.

      22     V tomto ohledu je namístě připomenout, že článek 18 ES, který obecně stanoví právo volného pohybu a pobytu na území členských
         států pro každého občana Unie, nachází zvláštní vyjádření v článku 43 ES (rozsudek ze dne 29. února 1996, Skanavi a Chryssanthakopoulos,
         C‑193/94, Recueil, s. I‑929, bod 22).

      23     V důsledku toho je namístě posoudit s ohledem na článek 18 ES to, co není pokryto článkem 43 ES, a to pouze v rozsahu, ve
         kterém se článek 43 ES neuplatní na celkovou situaci ve věci v původním řízení.

       K použitelnosti článku 43 ES
      24     Je namístě přezkoumat, zda samotné postavení jediného společníka v jeho společnostech umožňuje N, aby se dovolával článku
         43 ES.

      25     Nizozemská vláda má za to, že se nejedná o otázku svobody usazování a o překážku této svobodě při neexistenci skutečného výkonu
         hospodářské činnosti osobou, která se jí dovolává.

      26     V tomto ohledu a v souladu s ustálenou judikaturou je pojem „usazování“ ve smyslu článku 43 ES pojmem velmi širokým, který
         s sebou nese možnost příslušníka Společenství účastnit se trvale a nepřetržitě hospodářského života jiného členského státu,
         než státu původu (rozsudek ze dne 30. listopadu 1995, Gebhard, C‑55/94, Recueil, s. I‑4165, bod 25). Konkrétně Soudní dvůr
         rozhodl, že účast odpovídající 100 % kapitálu společnosti, která má sídlo v jiném členském státě, než ve státě bydliště vlastníka
         této účasti, nepochybně způsobuje to, že takový daňový poplatník spadá do působnosti ustanovení Smlouvy týkajících se práva
         usazování (viz rozsudek ze dne 13. dubna 2000, Baars, C‑251/98, Recueil, s. I‑2787, bod 21).

      27     Svoboda usazování se tak vztahuje na příslušníka Společenství, který bydlí v jednom z členských států a který má kapitálovou
         účast na společnosti usazené v jiném členském státě, která mu přiznává určitý vliv na rozhodování této společnosti, umožňuje
         mu určit její činnosti, jak je tomu vždy, když vlastní 100 % podílů ve společnosti (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek
         Baars, body 22 a 26).

      28     Je přitom třeba konstatovat, že situace, která je základem sporu v původním řízení, je situací příslušníka Společenství, který
         po převedení svého bydliště bydlí v jednom z členských států a vlastní všechny obchodní podíly ve společnostech usazených
         v jiném členském státě. Z toho vyplývá, že od uvedeného převedení bydliště situace N. spadá do působnosti článku 43 ES (viz
         v tomto smyslu rozsudek ze dne 21. února 2006, Ritter‑Coulais, C‑152/03, Sb. rozh. s. I-1711, bod 32).

      29     Za těchto podmínek není namístě zkoumat použitelnost článku 18 ES.
      30     Na první dvě otázky je tedy namístě odpovědět tak, že článku 43 ES se může dovolávat takový příslušník Společenství, jako
         je žalobce v původním řízení, který bydlí po převedení svého bydliště v jednom z členských států a který vlastní všechny obchodní
         podíly či akcie společností usazených v jiném členském státě.

       Ke třetí a páté otázce
      31     Podstatou třetí a páté otázky předkládajícího soudu, které je rovněž třeba přezkoumat společně, je, zda článek 43 ES musí
         být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby členský stát zavedl režim zdanění zisku v případě převedení daňového domicilu
         daňového poplatníka z tohoto členského státu, jako ve věci v původním řízení.

      32     Nizozemské daňové právo v době rozhodné z hlediska skutečností v původním řízení stanovilo zdanění latentních zisků z obchodních
         podílů nebo akcií společností, při kterém skutečností zakládající daňovou povinnost bylo převedení bydliště daňového poplatníka,
         vlastníka podstatných podílových účastí ve společnosti, z území Nizozemska.

      33     V tomto ohledu je třeba úvodem připomenout, že podle ustálené judikatury, i když přímé daně v současném stavu vývoje práva
         Společenství spadají do pravomoci členských států, musejí nicméně tyto členské státy při výkonu této pravomoci dodržovat právo
         Společenství (výše uvedený rozsudek de Lasteyrie du Saillant, bod 44, a rozsudek ze dne 13. prosince 2005, Marks & Spencer,
         C‑446/03, Sb. rozh. I-10837, bod 29).

      34     Je přitom nesporné, že i když systém zavedený WIB, IW a URIW v době rozhodné z hlediska skutečností v původním řízení nezakazuje
         nizozemskému daňovému poplatníkovi vykonávat jeho právo usazování, je přesto takové povahy, že omezuje jeho výkon z důvodu
         jeho odrazujícího účinku.

      35     Totiž obdobně s tím, jak Soudní dvůr již rozhodl o podobném systému (výše uvedený rozsudek de Lasteyrie du Saillant, bod 46),
         daňový poplatník, který si přeje převést své bydliště z nizozemského území v rámci výkonu práv, která jsou mu zaručena článkem
         43 ES, byl podroben v době rozhodné z hlediska skutečností v původním řízení znevýhodňujícímu zacházení ve vztahu k osobě,
         která si ponechá své bydliště v Nizozemsku. Tento daňový poplatník se stal jen proto, že převedl své bydliště, dlužníkem daně
         z příjmu, který se ještě nerealizoval a který neměl k dispozici, zatímco pokud by nadále bydlel v Nizozemsku, zisky by byly
         zdanitelné, jakmile by byly skutečně realizovány, a v rozsahu, ve kterém byly skutečně realizovány. Tento rozdíl v zacházení
         byl způsobilý odradit dotyčného od převedení jeho bydliště z území Nizozemska.

      36     Přezkum podmínek uplatnění tohoto režimu zdanění latentních zisků z obchodních podílů ve společnostech potvrzuje tento závěr.
         Nejprve, ačkoliv bylo možné využít odkladu platby, tento odklad nebyl automatický, ale podléhal podmínkám, a to zejména poskytnutí
         záruk. Tyto záruky samotné mají omezující účinek, vzhledem k tomu, že daňového poplatníka zbavují požívání majetku poskytnutého
         jako záruka (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek de Lasteyrie du Saillant, bod 47).

      37     Dále ztráty nastalé po převedení bydliště nebyly zohledněny pro snížení daňového dluhu v okamžiku rozhodném z hlediska skutečností
         v původním řízení. Daň z nerealizovaného zisku, stanovená v okamžiku uvedeného převedení bydliště společně s odkladem platby
         propadlým při příležitosti následného převodu dotčených obchodních podílů či akcií, by tedy mohla přesáhnout daň, kterou by
         daňový poplatník musel zaplatit, kdyby převod byl proveden ke stejnému datu, aniž by došlo k převedení bydliště daňového poplatníka
         z území Nizozemska. Daň z příjmu by byla vypočtena na základě zisku skutečně realizovaného v okamžiku převodu, který by mohl
         být nižší, ba dokonce nulový.

      38     Konečně, jak správně uvádí generální advokátka v bodě 79 svého stanoviska, daňové přiznání vyžadované v okamžiku převedení
         bydliště z území Nizozemska je dodatečnou formalitou, která může bránit odchodu dotyčného a která se ukládá daňovým poplatníkům,
         kteří nadále bydlí v tomto členském státě, pouze v okamžiku, když skutečně převedou své podílové účasti.

      39     Za těchto podmínek je systém zdanění, který je předmětem původního řízení, způsobilý bránit výkonu svobody usazování.
      40     Z ustálené judikatury však vyplývá, že vnitrostátní právní předpisy, které mohou bránit nebo činit méně atraktivním výkon
         základních svobod zaručených Smlouvou, mohou být nicméně přípustné za podmínky, že sledují cíl obecného zájmu, jsou způsobilé
         zaručit jeho uskutečnění a nepřekračují meze toho, co je nezbytné k dosažení cíle, který sledují (viz v tomto smyslu výše
         uvedený rozsudek de Lasteyrie du Saillant, bod 49).

      41     Pokud jde nejprve o podmínku týkající se splnění cíle obecného zájmu a možnosti jej dosáhnout dotčeným daňovým režimem, předkládající
         soud konstatuje, že s přihlédnutím ke genezi jejich přijetí směřují vnitrostátní ustanovení, která jsou předmětem věci v původním
         řízení, zejména k zajištění rozdělení pravomoci zdanit zisky z obchodních podílů ve společnostech mezi členskými státy na
         základě zásady teritoriality. Podle nizozemské vlády má tato právní úprava rovněž za cíl zabránit dvojímu zdanění.

      42     Je namístě připomenout, že jednak zachování rozdělení daňové pravomoci mezi členskými státy je legitimním cílem uznaným Soudním
         dvorem (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Marks & Spencer, bod 45). Krom toho v souladu s článkem 293 ES členské státy
         zahájí mezi sebou v případě potřeby jednání s cílem zajistit ve prospěch svých státních příslušníků zamezení dvojího zdanění
         uvnitř Společenství.

      43     Pokud nicméně odhlédneme od Úmluvy 90/436/EHS o zamezení dvojího zdanění v souvislosti s úpravou zisků sdružených podniků
         (Úř. věst. 1990, L 225, s. 10), v rámci Společenství nebyl přijat žádný sjednocující nebo harmonizační předpis směřující k zamezení
         dvojího zdanění a členské státy za tímto účelem neuzavřely žádnou multilaterální dohodu na základě článku 293 ES (viz v tomto
         smyslu rozsudek ze dne 12. května 1998, Gilly, C‑336/96, Recueil, s. I‑2793, bod 23, a výše uvedený rozsudek D., C‑376/03,
         bod 50).

      44     Právě v tomto kontextu již Soudní dvůr rozhodl, že při neexistenci sjednocujících nebo harmonizačních opatření v rámci Společenství
         v pravomoci členských států zůstává vymezit prostřednictvím dohod nebo jednostranně kritéria rozdělení jejich daňové pravomoci
         zejména za účelem odstranění dvojího zdanění (výše uvedený rozsudek Gilly, body 24 a 30; rozsudky ze dne 21. září 1999, Saint‑Gobain
         ZN, C‑307/97, Recueil, s. I‑6161, bod 57; ze dne 12. prosince 2002, De Groot, C‑385/00, Recueil, s. I‑11819, bod 93, a ze
         dne 23. února 2006, van Hilten‑van der Heijden, C‑513/03, Sb. rozh. s. I-1957, body 47 a 48).

      45     V tomto ohledu není nepřiměřené, aby se členské státy inspirovaly mezinárodní praxí a zejména vzorovými smlouvami vypracovanými
         Organizací pro hospodářskou spolupráci a rozvoj (OECD) (viz výše uvedené rozsudky Gilly, bod 31, a van Hilten‑van der Heijden,
         bod 48).

      46     Zisky realizované při příležitosti převodu majetku jsou tak zdaněny v souladu s čl. 13 odst. 5 vzorové smlouvy OECD týkající
         se příjmu a majetku, zejména v její verzi z roku 2005, ve smluvním státě, jehož je převodce rezidentem. Jak však zdůraznila
         generální advokátka v bodech 96 a 97 svého stanoviska, právě v souladu s touto zásadou daňové teritoriality spojenou s časovým
         prvkem, a sice pobytem na vnitrostátním území v období, kdy je nabyt zdanitelný zisk, stanoví dotčená vnitrostátní ustanovení
         vymáhání daně ze zisku získaného v Nizozemsku, jehož částka byla určena v okamžiku vystěhování dotyčného daňového poplatníka
         a jehož platba byla odložena až do skutečného převodu obchodních podílů či akcií.

      47     Z toho vyplývá, že opatření, které je předmětem věci v původním řízení, jednak sleduje cíl obecného zájmu a jednak je způsobilé
         zaručit uskutečnění uvedeného cíle.

      48     Konečně je třeba přezkoumat, zda takové opatření, které je předmětem sporu v původním řízení, nepřekračuje meze toho, co je
         nezbytné k dosažení cíle, který sleduje.

      49     V bodě 38 tohoto rozsudku bylo sice konstatováno, že daňové přiznání vyžadované v okamžiku převedení bydliště, nezbytné pro
         výpočet daně z příjmu, představuje dodatečnou administrativní formalitu, která může činit méně atraktivním výkon základních
         svobod dotyčným daňovým poplatníkem, avšak nemůže být považováno za nepřiměřené vzhledem k legitimnímu cíli rozdělení daňové
         pravomoci zejména pro účely odstranění dvojího zdanění mezi členskými státy.

      50     Ačkoliv by bylo možné určit část daně náležející členskému státu původu až a posteriori, ke dni skutečného převodu obchodních podílů, pro takového daňového poplatníka by z toho nevyplývalo méně povinností. Kromě
         daňového přiznání, které by musel předložit příslušným nizozemským orgánům v okamžiku převodu svých podílových účastí, by
         byl povinen uchovat si všechny doklady ke stanovení tržní hodnoty těchto obchodních podílů či akcií v okamžiku převedení svého
         bydliště, jakož i případných odpočitatelných nákladů.

      51     Naproti tomu, pokud jde o povinnost poskytnout záruky, která je nezbytná k přiznání odkladu platby obvykle dlužné daně, i když
         bezpochyby usnadňuje výběr této daně od zahraničního rezidenta, překračuje meze toho, co je striktně nezbytné pro zajištění
         fungování a účinnosti takového daňového režimu zakládajícího se na zásadě daňové teritoriality. Existují totiž prostředky
         méně omezující základní svobody.

      52     Jak uvedla generální advokátka v bodě 113 svého stanoviska, zákonodárce Společenství již přijal harmonizační opatření, která
         v podstatě sledují stejný cíl. Konkrétně směrnice Rady 77/799/EHS ze dne 19. prosince 1977 o vzájemné pomoci mezi příslušnými
         orgány členských států v oblasti přímých daní, některých spotřebních daní a daní z pojistného (Úř. věst. L 336, s. 15; Zvl.
         vyd. 09/01, s. 63), ve znění směrnice Rady 2004/106/ES ze dne 16. listopadu 2004 (Úř. věst. L 359, s. 30), umožňuje členskému
         státu požádat příslušné orgány jiného členského státu o všechny informace způsobilé umožnit mu správné vyměření daní z příjmu
         (rozsudky ze dne 28. října 1999, Vestergaard, C‑55/98, Recueil, s. I‑7641, bod 26, a ze dne 26. června 2003, Skandia a Ramstedt,
         C‑422/01, Recueil, s. I‑6817, bod 42).

      53     Krom toho směrnice Rady 76/308/EHS ze dne 15. března 1976 o vzájemné pomoci při vymáhání pohledávek vyplývajících z operací,
         které jsou součástí systému financování Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu, zemědělských dávek a cel (Úř.
         věst. L 73, s. 18; Zvl. vyd. 02/01, s. 44), ve znění směrnice Rady 2001/44/ES ze dne 15. června 2001 (Úř. věst. L 175, s. 17;
         Zvl. vyd. 02/12, s. 27), stanoví, že členský stát může požádat o pomoc jiný členský stát při vymáhání pohledávek týkajících
         se některých daní, zejména z příjmu a z majetku.

      54     Konečně, v tomto kontextu by mohl být považován – s přihlédnutím ke sledovanému cíli – za jediný přiměřený takový systém vymáhání
         daně z příjmu z převoditelných cenných papírů, který plně zohledňuje ztráty, které mohou nastat po převedení bydliště dotyčného
         daňového poplatníka, pokud by tyto ztráty již nebyly zohledněny členským státem přijetí.

      55     V důsledku toho je namístě na třetí a pátou otázku odpovědět tak, že článek 43 ES musí být vykládán v tom smyslu, že brání
         tomu, aby členský stát zavedl takový režim zdanění zisku v případě převedení bydliště daňového poplatníka z území tohoto členského
         státu, který je předmětem věci v původním řízení, který podmiňuje přiznání odkladu platby této daně poskytnutím záruk a který
         nezohledňuje plně ztráty, které mohou nastat po převedení bydliště dotyčného a které nebyly zohledněny členským státem přijetí.

       Ke čtvrté otázce
      56     Podstatou čtvrté otázky předkládajícího soudu je, zda uvolnění záruky poskytnuté pro účely získání odkladu platby daně ze
         zisku z převoditelných cenných papírů, vede za takové situace, o jakou se jedná v původním řízení, k odstranění veškerých
         překážek se zpětným účinkem. Dále se táže, zda má forma aktu, na jehož základě byla záruka uvolněna, nějaký vliv na toto posouzení.
         Nakonec si přeje zjistit, zda je dlužná náhrada případné škody, která takto vznikla.

      57     Jak uvedla generální advokátka v bodě 128 svého stanoviska, poskytnutí záruk není obecně zbaveno souvisejících nákladů. Konkrétněji
         zřízení zástavního práva k obchodním podílům či akciím společností může snížit důvěru v platební schopnost jejich majitele,
         na něhož se případně uplatní méně příznivé úvěrové podmínky. Takové důsledky nelze nahradit se zpětným účinkem pouhým uvolněním
         záruky.

      58     Krom toho je nesporné, že otázka týkající se formy aktu, na jehož základě došlo k uvolnění záruky, postrádá v tomto ohledu
         veškerou relevanci.

      59     Pokud jde o možnost získat náhradu škody způsobenou povinností poskytnout záruku za účelem umožnění odkladu platby dotčené
         daně, je třeba připomenout, že soudům členských států podle zásady spolupráce uvedené v článku 10 ES přísluší zajistit právní
         ochranu vyplývající procesním subjektům z přímého účinku práva Společenství. Při neexistenci právní úpravy Společenství v dané
         oblasti přísluší vnitrostátnímu právnímu řádu každého členského státu, aby určil příslušné soudy a upravil procesní podmínky
         soudních řízení určených k zajištění ochrany práv, která procesním subjektům vyplývají z přímého účinku práva Společenství.
         Tyto podmínky však nemohou být méně příznivé než ty, které se týkají obdobných řízení na základě vnitrostátního práva (zásada
         rovnocennosti), ani nemohou v praxi znemožňovat nebo nadměrně ztěžovat výkon práv přiznaných právním řádem Společenství (zásada
         efektivity) (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 16. prosince 1976, Rewe, 33/76, Recueil, s. 1989, bod 5; ze dne 14. prosince
         1995, Peterbroeck, C‑312/93, Recueil, s. I‑4599, bod 12, a ze dne 8. března 2001, Metallgesellschaft a další, C‑397/98 a 410/98,
         Recueil, s. I‑1727).

      60     Krom toho Soudní dvůr již rozhodl, že vnitrostátnímu právu přísluší, aby při dodržení zásad připomenutých výše upravil všechny
         doplňující otázky, které se týkají vrácení neprávem vybraných daní, stejně jako platby případných úroků, včetně data od kterého
         musejí být počítány, a jejich sazby (rozsudky ze dne 21. května 1976, Roquette frères v. Komise, 26/74, Recueil, s. 677, body
         11 a 12; ze dne 12. června 1980, Express Dairy Foods, 130/79, Recueil, s. 1887, body 16 a 17, jakož i výše uvedený rozsudek
         Metallgesellschaft a další, bod 86).

      61     Nemůže tomu být jinak ani ohledně návrhu směřujícího k platbě úroků z prodlení určených k náhradě případných nákladů způsobených
         poskytnutím záruk, vzhledem k podobnosti, která existuje mezi vrácením neprávem vybraných daní a uvolněním záruk vyžadovaných
         v rozporu s právem Společenství.

      62     Ostatně škoda způsobená poskytnutím záruky vyžadované v rozporu s právem Společenství je způsobilá založit odpovědnost členského
         státu, autora sporného opatření.

      63     Pokud jde o podmínky, za nichž je členský stát povinen nahradit škody způsobené jednotlivcům porušením práva Společenství,
         které je mu přičitatelné, z judikatury Soudního dvora vyplývá, že jsou tři, totiž pokud cílem porušené právní normy je přiznání
         práv jednotlivcům, pokud je porušení dostatečně závažné a pokud existuje přímá příčinná souvislost mezi porušením povinnosti,
         která přísluší členskému státu, a škodou způsobenou poškozeným. Posouzení těchto podmínek závisí na daném typu situace (rozsudky
         ze dne 5. března 1996, Brasserie du pêcheur a Factortame, C‑46/93 a C‑48/93, Recueil, s. I‑1029, bod 51; ze dne 8. října 1996,
         Dillenkofer a další, C‑178/94, C‑179/94 a C‑188/94 až C‑190/94, Recueil, s. I‑4845, bod 21, a ze dne 4. července 2000, Haim,
         C‑424/97, Recueil, s. I‑5123, bod 36).

      64     Pokud jde konkrétněji o druhou podmínku, Soudní dvůr již rozhodl, jednak že je porušení práva Společenství dostatečně závažné,
         pokud členský stát při výkonu své normativní pravomoci zjevným a závažným způsobem překročil hranice, které jsou stanoveny
         výkonu jeho pravomocí (viz výše uvedené rozsudky Brasserie du pêcheur a Factortame, bod 55, a Dillenkofer a další, bod 25),
         a jednak že prosté porušení práva Společenství může stačit k prokázání existence dostatečně závažného porušení, pokud dotčený
         členský stát v okamžiku, kdy se dopustí porušení, disponuje pouze značně omezeným či žádným prostorem pro uvážení (rozsudek
         ze dne 23. května 1996, Hedley Lomas, C‑5/94, Recueil, s. I‑2553, bod 28).

      65     Pro určení, zda porušení práva Společenství představuje dostatečně závažné porušení, vnitrostátní soud, jemuž je předložen
         návrh na náhradu škody, musí zohlednit všechny skutečnosti charakterizující situaci, která je mu předložena. Mezi těmito skutečnostmi
         se nachází zejména stupeň jasnosti a přesnosti porušeného pravidla, úmyslný nebo neúmyslný charakter spáchaného nesplnění
         povinnosti nebo způsobené škody, omluvitelnost nebo neomluvitelnost případného právního pochybení, okolnost, že postoj zaujatý
         orgánem Společenství mohl přispět k přijetí nebo zachování opatření nebo vnitrostátní praxe odporující právu Společenství
         (viz výše uvedené rozsudky Brasserie du pêcheur a Factortame, bod 56, a Haim, bod 43).

      66     V tomto ohledu je třeba uvést, že dotčenými pravidly Společenství jsou ustanovení Smlouvy platná a přímo použitelná dávno
         před skutečnostmi v původním řízení. V době, kdy dotčený daňový systém vstoupil v platnost, a sice dne 1. ledna 1997, Soudní
         dvůr nicméně ještě nevydal výše uvedený rozsudek de Lasteyrie du Saillant, ve kterém poprvé rozhodl, že povinnost poskytnout
         záruky za účelem získání odkladu platby daně ze zisku z převoditelných cenných papírů, v několika ohledech obdobná povinnosti
         v původním řízení, je v rozporu se svobodou usazování.

      67     V důsledku toho je namístě na čtvrtou otázku odpovědět tak, že překážka vyplývající z poskytnutí záruky vyžadované v rozporu
         s právem Společenství nemůže být odstraněna se zpětným účinkem pouhým uvolněním této záruky. Forma aktu, na jehož základě
         byla záruka uvolněna, nemá na toto posouzení žádný vliv. Pokud členský stát stanoví platbu úroků z prodlení při příležitosti
         vrácení záruky požadované v rozporu s vnitrostátním právem, tyto úroky jsou rovněž dlužné v případě porušení práva Společenství.
         Krom toho předkládajícímu soudu přísluší posoudit, v souladu s obecnými pokyny poskytnutými Soudním dvorem a při dodržení
         zásad rovnocennosti a efektivity, existenci odpovědnosti dotyčného členského státu z důvodu škody způsobené povinností poskytnout
         takovou záruku.

       K režimu použitelnému na náhradu nákladů řízení
      68     Ačkoliv výrok předkládajícího rozhodnutí uvádí pouze pět otázek, o kterých je pojednáno výše, z odkazu uvedeného v témže rozhodnutí
         na výše uvedený rozsudek D. se jeví, že předkládající soud si v podstatě přeje vyjasnit slučitelnost nizozemského režimu použitelného
         na náhradu nákladů řízení s právem Společenství. V projednávaném případě se jedná o jednu z otázek, s níž je tento soud konfrontován
         ve sporu v původním řízení.

      69     Z ustálené judikatury nicméně vyplývá, že nezbytnost dospět k výkladu práva Společenství, který bude užitečný pro vnitrostátní
         soud, vyžaduje, aby tento soud definoval skutkový a právní rámec, do kterého se začleňují otázky, které pokládá, nebo aby
         přinejmenším vysvětlil skutkové předpoklady, na nichž se tyto otázky zakládají (viz zejména rozsudky ze dne 26. ledna 1993,
         Telemarsicabruzzo a další, C‑320/90 až C‑322/90, Recueil, s. I‑393, body 6 a 7; ze dne 21. září 1999, Albany, C‑67/96, Recueil,
         s. I‑5751, bod 39, a ze dne 13. dubna 2000, Lehtonen a Castors Braine, C‑176/96, Recueil, s. I‑2681, bod 22).

      70     Informace poskytnuté v předkládajících rozhodnutích nemají Soudnímu dvoru pouze umožnit, aby poskytl užitečné odpovědi, ale
         musí rovněž poskytnout vládám členských států, jakož i dalším zúčastněným stranám, možnost předložit vyjádření v souladu s článkem
         23 Statutu Soudního dvora. Soudnímu dvoru přísluší bdít nad tím, aby tato možnost byla zachována, s přihlédnutím ke skutečnosti,
         že na základě výše uvedeného ustanovení jsou zúčastněným stranám oznámena pouze předkládací rozhodnutí (viz zejména usnesení
         ze dne 23. března 1995, Saddik, C‑458/93, Recueil, s. I‑511, bod 13; a výše uvedené rozsudky Albany, bod 40, jakož i Lehtonen
         a Castors Braine, bod 23).

      71     Je přitom třeba konstatovat, že uvedené podmínky nejsou splněny, co se týče režimu použitelného na náhradu nákladů řízení.
      72     Za těchto podmínek je otázka týkající se uvedeného režimu nepřípustná.
       K nákladům řízení
      73     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      1)      Článku 43 ES se může dovolávat takový příslušník Společenství, jako je žalobce v původním řízení, který bydlí po převedení
            svého bydliště v jednom z členských států a který vlastní všechny obchodní podíly nebo akcie společností usazených v jiném
            členském státě.
      2)      Článek 43 ES musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby členský stát zavedl takový režim zdanění zisku v případě převedení
            bydliště daňového poplatníka z území tohoto členského státu, jako ve věci v původním řízení, který podmiňuje přiznání odkladu
            platby této daně poskytnutím záruk a který nezohledňuje plně ztráty, které mohou nastat po převedení bydliště dotyčného a které
            nebyly zohledněny členským státem přijetí.
      3)      Překážka vyplývající z poskytnutí záruky vyžadované v rozporu s právem Společenství nemůže být odstraněna se zpětným účinkem
            pouhým uvolněním této záruky. Forma aktu, na jehož základě byla záruka uvolněna, nemá na toto posouzení žádný vliv. Pokud
            členský stát stanoví platbu úroků z prodlení při příležitosti vrácení záruky požadované v rozporu s vnitrostátním právem,
            tyto úroky jsou rovněž dlužné v případě porušení práva Společenství. Krom toho předkládajícímu soudu přísluší posoudit, v souladu
            s obecnými pokyny poskytnutými Soudním dvorem a při dodržení zásad rovnocennosti a efektivity, existenci odpovědnosti dotyčného
            členského státu z důvodu škody způsobené povinností poskytnout takovou záruku.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: nizozemština.


title: Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 15. listopadu 2011. # Václav Hrbek proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška obrazové ochranné známky Společenství ALPINE PRO SPORTSWEAR & EQUIPMENT - Starší obrazová ochranná známka Společenství alpine - Zneužití pravomoci - Článek 65 odst. 2 nařízení (ES) č. 207/2009 - Relativní důvod pro zamítnutí - Nebezpečí záměny - Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009. # Věc T-434/10.

text:
      Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 15. listopadu 2011 – Hrbek v. OHIM – Outdoor Group (ALPINE PRO SPORTSWEAR & EQUIPMENT)
      (Věc T-434/10)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška obrazové ochranné známky Společenství ALPINE PRO SPORTSWEAR & EQUIPMENT – Starší obrazová ochranná známka Společenství alpine – Zneužití pravomoci – Článek 65 odst. 2 nařízení (ES) č. 207/2009 – Relativní důvod pro zamítnutí – Nebezpečí záměny – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009“
      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody zamítnutí – Námitky majitele starší totožné nebo podobné ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Nebezpečí záměny se starší ochrannou známkou (Nařízení Rady č. 207/2009, čl. 8 odst. 1 písm. b)) (viz body 31, 47, 65, 71–74)
      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí druhého odvolacího senátu OHIM ze dne 8. července 2010 (věc R 1441/2009-2) týkajícímu se námitkového
                  řízení mezi The Outdoor Group Ltd a V. Hrbkem

            Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Václavu Hrbkovi se ukládá náhrada nákladů řízení.