title: Rozsudek Soudu prvního stupně (osmý rozšířený senát) ze dne 17. prosince 2008.#Ryanair Ltd proti Komisi Evropských společenství.#Státní podpory - Dohody uzavřené Valonským regionem a letištěm Charleroi Brusel Jih s leteckou společností Ryanair - Existence hospodářské výhody - Použití kritéria soukromého investora v tržním hospodářství.#Věc T-196/04.

text:
      Věc T-196/04
      Ryanair Ltd
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Státní podpory – Dohody uzavřené Valonským regionem a letištěm Charleroi Brusel Jih s leteckou společností Ryanair – Existence hospodářské výhody – Použití kritéria soukromého investora v tržním hospodářství“
      Shrnutí rozsudku
      1.      Podpory poskytované státy  – Pojem – Posouzení podle kritéria soukromého investora
      (Článek 87 odst. 1 ES)
      2.      Podpory poskytované státy  – Pojem – Posouzení podle kritéria soukromého investora – Veřejný orgán spravující letištní zařízení
            spadající do veřejné oblasti
      (Článek 87 odst. 1 ES)
      1.      V rámci použití kritéria soukromého investora je nezbytné posuzovat obchodní transakci jako celek, aby se ověřilo, zda státní
         entita a entita jí ovládaná se společně chovaly jako rozumné hospodárné subjekty v tržním hospodářství. Komise má totiž povinnost
         při hodnocení sporných opatření zohlednit všechny relevantní skutečnosti a jejich kontext, včetně těch, které se týkají situace
         orgánu nebo orgánů poskytujících uvedená opatření.

      (viz bod 59)
      2.      Pro účely určení, zda státní opatření představuje výhodu ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, je třeba rozlišovat mezi povinnostmi,
         které musí stát převzít jako podnik vykonávající hospodářskou činnost, a povinnostmi, které může mít jako orgán veřejné moci.
         I když v případě, kdy stát jedná jako podnik působící jako soukromý investor, se jeví jako nezbytné analyzovat jeho chování
         s ohledem na zásadu soukromého investora v tržním hospodářství, použití této zásady musí být vyloučeno v případě, kdy stát
         jedná jako orgán veřejné moci. V tomto druhém případě totiž nemůže být chování státu nikdy srovnáváno s chováním soukromého
         subjektu nebo investora v tržním hospodářství.

      Hospodářskou činnost představuje jakákoliv činnost spočívající v nabízení zboží nebo služeb na daném trhu. Stanovení výše
         přistávacích poplatků, jakož i záruka odškodnění, která s tím souvisí, je činnost, která se přímo vztahuje ke správě letištních
         infrastruktur, která je hospodářskou činností. Letištní poplatky stanovené veřejným orgánem musí být považovány za odměnu
         za poskytování služeb v rámci letiště bez ohledu na skutečnost že přímá a zjevná vazba mezi úrovní poplatků a službou poskytovanou
         uživatelům je slabá.

      Rovněž když dá orgán veřejné moci leteckým společnostem k dispozici letištní zařízení, jakož i jejich správu za platbu poplatku,
         jehož sazbu tento orgán volně stanoví, může to být kvalifikováno jako činnosti hospodářské povahy s tím, že se takové činnosti
         sice provádí ve veřejné oblasti, ale nespadají z tohoto pouhého důvodu pod výkon výsad veřejné moci. Tyto činnosti totiž z
         důvodu své povahy, účelu a pravidel, kterým podléhají, nesouvisejí s výkonem výsad, které jsou typickými výsadami veřejné
         moci.

      Skutečnost, že vlastníkem letištních zařízení spadajících do veřejné oblasti je orgán veřejné moci, tak nemůže vyloučit, že
         může být považován za entitu vykonávající hospodářskou činnost.

      Obdobně pouhá okolnost, že veřejný orgán disponuje normotvornými pravomocemi v oblasti stanovení letištních poplatků, nevylučuje,
         že přezkum systému slev z těchto poplatků se musí uskutečnit s ohledem na zásadu soukromého investora v tržním hospodářství,
         jelikož takový systém mohl být zaveden soukromým subjektem.

      (viz body 84–85, 87–89, 91–92, 101)
ROZSUDEK SOUDU (osmého rozšířeného senátu)
      17. prosince 2008(*)

      „Státní podpory – Dohody uzavřené Valonským regionem a letištěm Charleroi Brusel Jih s leteckou společností Ryanair – Existence hospodářské výhody – Použití kritéria soukromého investora v tržním hospodářství“
      Ve věci T‑196/04,
      Ryanair Ltd, se sídlem v Dublinu (Irsko), původně zastoupená D. Gleesonem, A. Collinsem, SC, V. Powerem a D. McCannem, solicitors, poté
         V. Powerem, D. McCannem, solicitors, J. Swiftem, QC, J. Holmesem, barrister, a G. Berrischem, advokátem,

      žalobkyně,
      proti
      Komisi Evropských společenství, zastoupené N. Khanem, jako zmocněncem,

      žalované,
      podporované
      Association of European Airlines (AEA), zastoupenou S. Völckerem, F. Louisem a J. Heitheckerem, advokáty,

      vedlejší účastnice,
      jejímž předmětem je návrh na zrušení rozhodnutí Komise 2004/393/ES ze dne 12. února 2004 o výhodách poskytnutých Valonským
         regionem a letištěm Brussels South Charleroi Airport letecké společnosti Ryanair při zřízení její základny v Charleroi (Úř.
         věst. L 137, s. 1),

      SOUD PRVNÍHO STUPNĚ EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (osmý rozšířený senát),
      ve složení E. Martins Ribeiro, předseda, D. Šváby, S. Papasavvas, N. Wahl (zpravodaj) a A. Dittrich, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Pocheć, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 12. března 2008,
      vydává tento
      Rozsudek
       Skutečnosti předcházející sporu
      1        Žalobkyně, společnost Ryanair Ltd, je první a nejvýznamnější nízkonákladovou leteckou společností v Evropě. V Evropě byla
         průkopnicí obchodního modelu zvaného „low cost“, který spočívá v minimalizaci nákladů a maximalizaci účinnosti ve všech oblastech
         její činnosti za účelem nabízet na každém trhu nejnižší ceny, a tak přilákat velké množství zákazníků.

      2        Společnost Ryanair zahájila svou činnost z letiště Charleroi (Belgie) v květnu 1997 otevřením leteckého spojení s Dublinem.

      3        V průběhu roku 2000 proběhla jednání o tom, že společnost Ryanair zřídí první kontinentnální základnu v Charleroi.

      4        Na začátku měsíce listopadu 2001 uzavřela Ryanair dvě rozdílné dohody (dále jen „sporné dohody“), jednu s Valonským regionem,
         vlastníkem letiště Charleroi, druhou s Brussels South Charleroi Airport (BSCA), veřejným podnikem ovládaným Valonským regionem,
         který od 4. července 1991 řídí a provozuje toto letiště jako koncesionář.

      5        V souladu se zněním první dohody poskytl Valonský region, kromě změny otvíracích hodin letiště, společnosti Ryanair 50% snížení
         přistávacích poplatků oproti úrovni stanovené právními předpisy a zavázal se odškodnit společnost Ryanair za jakoukoliv ztrátu
         zisku vyplývající přímo nebo nepřímo ze změny jakýchkoliv letištních poplatků nebo otvíracích hodin letiště prostřednictvím
         právních a správních předpisů.

      6        Na základě druhé dohody se společnost Ryanair zavázala vytvořit na letišti Charleroi základu pro dvě až čtyři letadla a provádět
         po dobu patnácti let minimálně tři odlety a přílety denně na letadlo. Krom toho se zavázala v případě, že by se „významně
         stáhla“ z letiště, vrátit všechny nebo část plateb uskutečněných BSCA (viz body 7 a 9 níže).

      7        Pokud jde o BSCA, tato se zavázala přispět na náklady nesené společností Ryanair v souvislosti se zřízením její základny.
         Tento příspěvek byl složen následně:

      –        platba až do výše 250 000 eur na hotelové a životní náklady zaměstnanců Ryanair;
      –        platba ve výši 160 000 eur za novou otevřenou linku, až do výše tří linek na letadlo se základnou v Charleroi, tedy nejvýše
         1 920 000 eur;

      –        platba ve výši 768 000 eur na náklady náboru a školení posádky přidělené na nové destinace obsluhované z letiště Charleroi;
      –        platba ve výši 4 000 eur na nákup kancelářského zařízení;
      –        poskytnutí za „minimální náklady nebo bezplatně“ různých technických nebo kancelářských prostor.
      8        Krom toho podle této dohody účtuje BSCA společnosti Ryanair 1 euro na cestujícího za služby pozemního odbavování namísto deseti
         eur odpovídajících ceně stanovené pro další uživatele letiště.

      9        Konečně BSCA a Ryanair založily společnou společnost Promocy, jejímž cílem je financovat reklamu činností společnosti Ryanair
         v Charleroi a reklamu letiště Charleroi. Obě strany se zavázaly podílet se ve stejném poměru na fungování Promocy, jednak
         vkladem ve výši 62 500 eur za účelem vytvoření základního kapitálu, a jednak ročním příspěvkem na rozpočet Promocy, který
         odpovídá čtyřem eurům na odlétajícího cestujícího.

      10      Tato opatření nebyla oznámena Komisi.

      11      Poté, co k ní byly podány stížnosti a v důsledku informací zveřejněných v tisku informovala Komise Belgické království dopisem
         ze dne 11. prosince 2002 [SG (2002) D/233141] o svém rozhodnutí zahájit ve vztahu k těmto opatřením řízení stanovené v čl. 88
         odst. 2 ES. Navíc zveřejněním tohoto rozhodnutí v Úředním věstníku Evropských společenství dne 25. ledna 2003 (Úř. věst. C 18, s. 3), vyzvala zúčastněné strany, aby jí předložily svá vyjádření ke sporným opatřením.

      12      Po analýze komentářů zúčastněných stran a Belgického království přijala Komise dne 12. února 2004 rozhodnutí 2004/393/ES o výhodách
         poskytnutých Valonským regionem a letištěm Brussels South Charleroi Airport letecké společnosti Ryanair při zřízení její základny
         v Charleroi (Úř. věst. L 137, s. 1) (dále jen „napadené rozhodnutí“).

       Napadené rozhodnutí
      13      V napadeném rozhodnutí přistupuje Komise po popisu uskutečněného správního řízení (body 1 až 6 odůvodnění) nejdříve ke krátkému
         připomenutí skutkových okolností a posouzení obsaženého v rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení (body 7 až
         15 odůvodnění). Dále uvádí vyjádření zúčastněných stran (body 16 až 75 odůvodnění) a komentáře Belgického království (body
         76 až 136 odůvodnění).

      14      V rámci vlastního posouzení sporných opatření hodnotí Komise v první řadě existenci podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES (body
         137 až 250 odůvodnění).

      15      V tomto ohledu vylučuje použití zásady soukromého investora v tržním hospodářství na Valonský region. V zásadě se domnívá,
         že stanovení přistávacích poplatků spadá do legislativních a normotvorných pravomocí Valonského regionu, a nikoliv pod hospodářskou
         činnost, která by se dala analyzovat s ohledem na zásadu soukromého investora v tržním hospodářství. Valonský region namísto
         toho, aby jednal v rámci svých výsad veřejné moci, jednal podle názoru Komise protiprávně a diskriminačně, když přiznal společnosti
         Ryanair na dobu patnácti let a prostřednictvím soukromoprávní smlouvy snížení úrovně letištních poplatků, které nebylo poskytnuto
         jiným leteckým společnostem. Komise z toho vyvozuje, že snížení letištních poplatků a záruka odškodnění představují výhodu
         ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES  (body 139 až 160 odůvodnění).

      16      Komise se navzdory těžkostem s použitím tohoto kritéria naopak snaží posoudit, zda kritérium soukromého investora může být
         považováno za splněné ohledně opatření přijatých BSCA (body 161 až 170 odůvodnění). Komise měla za to, že BSCA nejednala v souladu
         se zásadou soukromého investora v tržním hospodářství, a rozhodla, že výhody přiznané BSCA společnosti Ryanair představují
         výhody ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES (body 161 až 238 odůvodnění). Zejména uvádí, že v okamžiku, kdy přijala rozhodnutí o investici,
         „[BSCA] neprovedla analýzu soudržnou se všemi předpoklady smlouvy, kterou zamýšlela uzavřít se společností Ryanair a pouze
         s ní“. Tímto BSCA podstoupila rizika, které by nepodstoupil soukromý investor v tržním hospodářství. Tato rizika souvisela
         jak s vnitřními údaji obchodního plánu, tak s údaji týkajícími se vztahů mezi BSCA a Valonským regionem (body 184 a 185 odůvodnění).

      17      Jelikož podle Komise byla splněna další kritéria, která zakládají podporu, a sice kritéria vztahující se ke specifičnosti
         (body 239 až 242 odůvodnění), převodu státních prostředků ve prospěch společnosti Ryanair (body 243 až 246 odůvodnění) a vlivu
         na obchod v rámci Společenství a na hospodářskou soutěž (body 247 až 249 odůvodnění), dospěla k závěru, že „výhody poskytnuté
         společnosti Ryanair Valonským regionem a BSCA jsou státní podporou“.

      18      Komise zejména uvádí, že dotčené výhody, ať již se jedná o výhody poskytnuté BSCA nebo ty poskytnuté Valonským regionem, byly
         poskytnuty jen společnosti Ryanair, a jsou tedy zvláštní. Uvádí krom toho, že tyto výhody, které byly poskytnuty přímo Valonským
         regionem ve formě záruky odškodnění (což znamená případně uvolnění regionálních zdrojů) a snížení přistávacích poplatků (což
         znamená ztrátu příjmů pro stát) a nepřímo uvolněním prostředků BSCA, znamenají převod státních prostředků ve prospěch společnosti
         Ryanair. Konečně upřesňuje, že uvedené výhody, poskytnuté ve formě převzetí provozních nákladů, které obvykle přísluší letecké
         společnosti, státem, nenarušují hospodářskou soutěž jen na jedné nebo vícero linkách a určitém tržním segmentu, ale v celé
         síti obsluhované společností Ryanair.

      19      Zadruhé Komise zkoumá, zda tyto podpory mohou být prohlášeny za slučitelné na základě výjimek stanovených Smlouvou o ES. V zásadě
         dospívá k závěru, podle kterého jsou podpory poskytnuté Valonským regionem neslučitelné se společným trhem. Slevy poskytnuté
         společnosti Ryanair jsou diskriminační, v rozporu s belgickým právem a zásadou proporcionality (body 263 až 266 odůvodnění).

      20      Pokud jde o podpory placené BSCA, Komise považuje za slučitelné se společným trhem podpory na otevření nových linek, jejichž
         částka nepřesahuje 50 % nákladů na zahájení činnosti a jejichž doba trvání je kratší než pět let. Nad tyto meze požaduje Komise
         navrácení podpor zaplacených společnosti Ryanair BSCA (body 267 až 344 odůvodnění).

      21      Nakonec Komise připomněla své politické směry ohledně financování letišť a leteckých linek (body 345 až 356 odůvodnění).

      22      Výrok napadeného rozhodnutí tak zní:

      „Článek 1
      Podpora provedená Belgickým [královstvím] smlouvou ze dne 6. listopadu 2001 uzavřenou mezi Valonským regionem a společností
         Ryanair, ve formě snížení částky letištních přistávacích poplatků, které jde nad oficiální sazbu stanovenou v článku 3 vyhlášky
         valonské vlády ze dne 16. července 1998 o stanovení poplatků, které se vybírají za užívání letišť ve Valonském regionu a nad
         obecné slevy stanovené v čl.  7 odst. 1 a 2 této vyhlášky, je neslučitelná se společným trhem ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy.

      Článek 2
      Podpora provedená Begickým [královstvím] smlouvou ze dne 2. listopadu 2001 uzavřenou mezi podnikem Brussels South Charleroi
         Airport (BSCA) a leteckou společností Ryanair, ve formě slevy z cen služeb pozemního odbavování oproti oficiální sazbě letiště,
         je neslučitelná se společným trhem ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy.

      Belgické [království] určí částku podpory k navrácení tak, že vypočte rozdíl mezi provozními náklady nesenými BSCA a spojenými
         se službami pozemního odbavování poskytnutými společnosti Ryanair a cenou účtovanou letecké společnosti. Dokud nebude dosažena
         prahová hodnota dvou milionů cestujících stanovená směrnicí 96/67/ES, může Belgické [království] odpočíst od této částky případné
         zisky, které BSCA dosáhlo ze svých jiných čistě obchodních činností.

      Článek 3
      Belgické [království] zajistí, aby záruky odškodnění poskytnuté Valonským regionem smlouvou ze dne 6. listopadu 2001 pro případ,
         že by měla společnost Ryanair ztráty v důsledku použití normotvorných pravomocí Valonským regionem, byly neplatné. Valonský
         region disponuje vůči společnosti Ryanair, jakož i jiným leteckým společnostem, veškerou volností nezbytnou při stanovení
         letištních poplatků, otvíracích hodin letiště nebo jiných ustanovení normativní povahy.

      Článek 4
      Další podpory poskytnuté BSCA, mezi jinými ve formě marketingového příspěvku, ‚one-shot‘ stimulů a poskytnutí kanceláří, se
         prohlašují za slučitelné se společným trhem jako podpory na zahájení činnosti nových linek za následujících podmínek:

      1)      příspěvky se musí vztahovat k otevření nové linky a musí být časově omezené. S ohledem na pokryté destinace v rámci Evropy
         nemůže být tato doba delší než pět let následujících po otevření linky. Tyto příspěvky není možné platit na linku otevřenou
         jako náhradu za uzavření jiné linky společností Ryanair v předcházejících pěti letech. Do budoucna není možné poskytnout podpory
         ani na linku, kterou společnost Ryanair začala zajišťovat namísto jiné linky, kterou předtím obsluhovala z jiného letiště
         nacházejícího se ve stejné hospodářské nebo populační spádové oblasti;

      2)      marketingové příspěvky momentálně stanovené na 4 eur za cestujícího musí být odůvodněné rozvojovým plánem vypracovaným společností
         Ryanair a potvrzeným BSCA pro každou dotyčnou linku. Tento plán upřesní vynaložené a předpokládané náklady, které se musí
         přímo týkat reklamy linky, a to s cílem učinit jí po uplynutí prvního pětiletého období životaschopnou bez podpory. BSCA rovněž
         po uplynutí období pěti let a posteriori uzná náklady na zahájení činnosti skutečně vynaložené na každou leteckou linku; BSCA si při plnění tohoto úkolu případně
         nechá pomoci od nezávislého auditora;

      3)      pokud jde o část těchto příspěvků již vyplacenou BSCA, musí se pro uznání těchto podpor zavést podobný postup na základě stejných
         zásad;

      4)      příspěvky ‚one-shot‘ vyplacené paušálně při zřízení základny společnosti Ryanair v Charleroi nebo otevření každé linky musí
         být navráceny, kromě té části, kterou Belgické [království] může odůvodnit jako přímo spojenou s náklady vynaloženými Ryanair
         v leteckém uzlu Charleroi a mající přiměřenou a stimulující povahu;

      5)      všechny podpory ve prospěch nové linky nesmí nikdy přesáhnout 50 % nákladů na její zahájení, marketingových a ‚one-shot‘ nákladů
         sčítaných na dvě dotčené destinace, z nichž jednou je Charleroi. Stejně tak příspěvky placené na jednu destinaci nemohou překročit
         50 % skutečných nákladů na tuto destinaci. Zvláštní pozornost se při tomto hodnocení bude věnovat linkám, které spojují Charleroi
         s velkým letištěm, jako jsou letiště spadající do kategorie A a B definované v prospektivním stanovisku Výboru regionů ze
         dne 2. července 2003 k regionálním letištním kapacitám, a jako jsou ta identifikovaná v tomto rozhodnutí nebo s koordinovaným
         letištěm či plně koordinovaným letištěm ve smyslu nařízení (EHS) č. 95/93;

      6)      příspěvky placené BSCA, ohledně kterých se po uplynutí pětiletého období zahájení činnosti jeví, že překračují takto určená
         kritéria, musí společnost Ryanair vrátit;

      7)      dotace případně zaplacené na linku Dublin-Charleroi podle [sporných dohod] se navrátí;
      8)      Belgické [království] zavede na základě objektivních kritérií stanovených tímto rozhodnutím nediskriminační režim podpory
         určený na zajištění rovného zacházení s leteckými společnostmi, které chtějí z letiště Charleroi rozvinout nové letecké služby.

      […]“ (neoficiální překlad)
       Řízení a návrhová žádání účastnic řízení
      23      Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 25. května 2004 podala žalobkyně projednávanou žalobu.

      24      Podáním došlým kanceláři Soudu dne 1. listopadu 2004 požádala Association of European Airlines (AEA) o vstup do tohoto řízení
         jako vedlejší účastnice na podporu Komise.

      25      Dopisy zapsanými do rejstříku v kanceláři Soudu dne 14. ledna 2005 požádala žalobkyně, aby v souladu s čl. 116 odst. 2 jednacího
         řádu Soudu byly určité důvěrné skutečnosti vyloučeny z předání procesních aktů vedlejší účastnici řízení a předložila za účelem
         tohoto předání nedůvěrné znění svého vyjádření nebo dotčených písemností.

      26      Usnesením ze dne 20. dubna 2005 povolil předseda čtvrtého senátu Soudu vedlejší účastenství AEA a rozhodl, že o opodstatněnosti
         žádosti o důvěrné zacházení bude rozhodnuto později. Vedlejší účastnice řízení předložila svůj spis a ostatní účastnice řízení
         předložily svá vyjádření k němu ve stanovených lhůtách. Vedlejší účastnice řízení informovala Soud, že nevznáší námitky vůči
         žádosti o důvěrné zacházení.

      27      Na základě článku 14 jednacího řádu Soudu a na návrh čtvrtého senátu Soud rozhodl po vyslechnutí účastnic řízení v souladu
         s článkem 51 uvedeného jednacího řádu o předání věci rozšířenému soudnímu kolegiu.

      28      Vzhledem k tomu, že složení senátů Soudu se změnilo, byl soudce zpravodaj přidělen k osmému rozšířenému senátu, kterému byla
         v důsledku toho projednávaná věc přidělena.

      29      Na základě zprávy soudce zpravodaje rozhodl Soud (osmý rozšířený senát) zahájit ústní část řízení a z titulu organizačních
         procesních opatření vyzval hlavní účastnice řízení, aby písemně odpověděly na řadu otázek. Účastnice řízení této výzvě ve
         stanovených lhůtách vyhověly.

      30      Řeči účastnic řízení a jejich odpovědi na otázky Soudu byly vyslechnuty na jednání dne 12. září 2008.

      31      Žalobkyně navrhuje, aby Soud:

      –        zrušil napadené rozhodnutí;
      –        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
      32      Komise a vedlejší účastnice řízení navrhují, aby Soud:

      –        zamítl žalobu;
      –        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
       Právní otázky
      33      Na podporu své žaloby žalobkyně vznáší dva žalobní důvody. První vyplývá z porušení povinnosti uvést odůvodnění stanovené
         v článku 253 ES. Svým druhým žalobním důvodem zpochybňuje kvalifikaci dotčených opatření jako státní podpory a uplatňuje v tomto
         ohledu porušení čl. 87 odst. 1 ES.

      34      Soud se domnívá, že je třeba zkoumat nejdříve druhý žalobní důvod. V rámci tohoto žalobního důvodu žalobkyně Komisi zejména
         vytýká, že tato na všechna sporná opatření opomněla uplatnit nebo uplatnila nesprávně zásadu soukromého investora v tržním
         hospodářství, která je vhodným kritériem pro posouzení, zda jsou určitá opatření státní podporou a vznáší v tomto ohledu různé
         výtky. Uplatňuje v zásadě vícero argumentů vycházejících z toho, že Komise zaprvé nezohlednila v rámci přezkumu sporných opatření
         skutečnost, že Valonský region a BSCA musí být považovány za jednu a tutéž entitu, zadruhé, že se dopustila omylu tím, že
         odmítla použít zásadu soukromého investora v tržním hospodářství na opatření přijatá Valonským regionem, a zatřetí, že nesprávně
         použila tuto zásadu na BSCA.

      35      Před zahájením přezkumu tohoto žalobního důvodu považuje Soud za vhodné poskytnout úvodem několik upřesnění týkajících se
         pojmu „státní podpora ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES“ a ohledně povahy a dosahu přezkumu, který musí v projednávané věci uskutečnit.

       Úvodní poznámky
      36      Kvalifikace jako podpora ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES vyžaduje, aby byly splněny všechny podmínky stanovené v tomto ustanovení.
         Zaprvé se musí jednat o zásah státu nebo o zásah ze státních prostředků. Zadruhé tento zásah musí být způsobilý ovlivnit obchod
         mezi členskými státy. Zatřetí musí poskytovat svému příjemci výhodu tím, že zvýhodňuje určité podniky nebo určitá odvětví
         výroby. Začtvrté musí narušovat či hrozit narušením hospodářské soutěže (viz rozsudek Soudu ze dne 22. února 2006, Le Levant
         001 a další v. Komise, T‑34/02, Sb. rozh. s. II‑267, bod 110 a citovaná judikatura).

      37      V projednávané věci je třeba konstatovat, že žalobkyně zpochybňuje pouze podmínku týkající se existence výhody.

      38      V tomto ohledu z judikatury vyplývá, že pojem „státní podpora“ ve smyslu tohoto ustanovení označuje nezbytně výhody poskytnuté
         přímo nebo nepřímo ze státních prostředků nebo výhody představující dodatečnou zátěž pro stát nebo pro organizace určené nebo
         zřízené státem za tímto účelem (rozsudky Soudního dvora ze dne 7. května 1998, Viscido a další, C‑52/97 až C‑54/97, Recueil,
         s. I‑2629, bod 13, a ze dne 22. listopadu 2001, Ferring, C‑53/00, Recueil, s. I‑9067, bod 16).

      39      Bylo zejména rozhodnuto, že za účelem posouzení, zda státní opatření představuje podporu, je nutné určit, zda podnik, který
         je příjemcem, získává hospodářskou výhodu, kterou by za běžných tržních podmínek nezískal (rozsudky Soudního dvora ze dne
         11. července 1996, SFEI a další, C‑39/94, Recueil, s. I‑3547, bod 60, a ze dne 29. dubna 1999, Španělsko v. Komise, C‑342/96,
         Recueil, s. I‑2459, bod 41).

      40      Nakonec musí být uvedeno, že pojem „podpora“, jak je definován ve Smlouvě, má právní charakter a musí být vykládán na základě
         objektivních skutečností a soud Společenství musí, v zásadě a s ohledem jak na konkrétní okolnosti sporu, který je mu předložen,
         tak na technický a komplexní charakter posouzení Komise, vykonat úplný přezkum otázky, zda opatření spadá do působnosti čl. 87
         odst. 1 ES (rozsudky Soudního dvora ze dne 16. května 2000, Francie v. Ladbroke Racing a Komise, C‑83/98 P, Recueil, s. I‑3271,
         bod 25, a Soudu ze dne 17. října 2002, Linde v. Komise, T‑98/00, Recueil, s. II‑3961, bod 40).

      41      Naopak je třeba připomenout, že posouzení Komisí otázky, zda opatření splňuje kritérium soukromého operátora v tržním hospodářství,
         vyžaduje komplexní ekonomické posouzení. Při přijímání aktu, který s sebou nese takové posouzení, má Komise rozsáhlou posuzovací
         pravomoc a soudní přezkum se omezuje na ověření dodržení procesních pravidel a pravidel týkajících se odůvodnění, neexistence
         nesprávného právního posouzení, věcné správnosti skutkových zjištění a neexistence zjevně nesprávného posouzení skutkového
         stavu, jakož i neexistence zneužití pravomoci. Soudu zejména nepřísluší nahrazovat svým ekonomickým posouzením posouzení orgánu,
         který rozhodnutí vydal (viz v tomto smyslu usnesení Soudního dvora ze dne 25. dubna 2002, DSG v. Komise, C‑323/00 P, Recueil,
         s. I‑3919, bod 43, a rozsudek Soudu ze dne 11. července 2002, HAMSA v. Komise, T‑152/99, Recueil, s. II‑3049, bod 127 a citovaná
         judikatura).

      42      Právě s ohledem na tyto zásady je třeba zkoumat argumenty účastnic řízení a na prvním místě otázku týkající se použitelnosti
         zásady soukromého investora v tržním hospodářství na opatření přijatá Valonským regionem.

       K použitelnosti zásady soukromého investora v tržním hospodářství na opatření přijatá Valonským regionem
      43      Žalobkyně v zásadě nejdříve tvrdí, že BSCA a Valonský region představují jednu a tutéž hospodářskou entitu. Proto by bylo
         vhodné uplatňovat na ně společně zásadu soukromého investora v tržním hospodářství. Podle ní totiž byly sporné dohody stranami
         zamýšleny jako jeden a tentýž celek finančních opatření. Komisi příslušelo, aby za účelem přezkumu, zda představují státní
         podporu, posuzovala spojená opatření jako součást jednoho a téhož celku.

      44      Dále tvrdí, že i za předpokladu, že by byl duální přístup Komise odůvodněn skutečností, že zásadu soukromého investora v tržním
         hospodářství není možné použít na Valonský region, Komise za účelem vyloučení použití této zásady nesprávně dospěla k závěru,
         že Valonský region v projednávaném případě nejednal jako hospodářský subjekt, ale jako regulační orgán.

      45      Soud se domnívá, že je třeba nejdříve přezkoumat, zda Valonský region a BSCA musí být pro účely přezkumu sporných opatření
         považovány za jednu a tutéž hospodářskou entitu a případně přezkoumat, zda bez ohledu na existenci stejných zájmů Valonského
         regionu a BSCA mohla Komise právem vyloučit použití zásady soukromého investora v tržním hospodářství na výhody poskytnuté
         Valonským regionem, když se domnívala, že jeho zásah v projednávaném případě spadá do výsad veřejné moci.

       K existenci jediné právní entity „Valonský region-BSCA“
      –       Argumenty účastnic řízení
      46      Žalobkyně vytýká Komisi, že pro účely kvalifikace sporných opatření posoudila Valonský region a BSCA jako odlišné entity.
         Toto rozlišení je umělé, protože Valonský region ovládá BSCA, se kterou tvoří hospodářskou entitu. Dále má toto rozlišení
         významné důsledky pro základ analýzy, protože umožnilo Komisi kvalifikovat výhody poskytnuté Valonským regionem jako státní
         podpory, aniž by uplatnila zásadu soukromého investora v tržním hospodářství.

      47      Upřesňuje, že Valonský region vlastní přímo či nepřímo [prostřednictvím Société wallonne des aéroports (Sowaer) a Société
         de développement et de participation du bassin de Charleroi (Sambrinvest)] více než 95 % kapitálu BSCA. Krom toho všichni
         členové správní rady BSCA byli jmenováni Valonským regionem, vůči kterému jsou odpovědní. Žalobkyně rovněž uplatňuje, že během
         jednání, která předcházela uzavření sporných dohod, jednaly Valonský region a BSCA stejným způsobem jako mateřská společnost
         a její dceřiná společnost.

      48      V rozsahu, v němž je letiště Charleroi vlastněno Valonským regionem, je třeba mít za to, že Valonský region a BSCA tvoří jednu
         a tutéž entitu, pokud jde o jejich „činnosti“ ve vztahu k letišti.

      49      Přístup Komise je tedy umělý, protože popírá úzké vazby existující mezi Valonským regionem a BSCA. Jako majitel (Valonský
         region) a provozovatel letiště Charleroi (BSCA), jednají tyto osoby podle názoru žalobkyně jako jediná hospodářská entita.
         Proto měla Komise zkoumat opatření, která přijaly ve vztahu ke společnosti Ryanair společně (viz rozsudek Soudu ze dne 14.
         října 2004, Pollmeier Malchow v. Komise, T‑137/02, Sb. rozh. s. II‑3541, bod 50, opírající se o rozsudek Soudního dvora ze
         dne 12. července 1984, Hydrotherm Gerätebau, 170/83, Recueil, s. 2999, bod 11, jakož i obdobně rozsudek Soudu ze dne 29. června
         2000, DSG v. Komise, T‑234/95, Recueil, s. II‑2603, bod 124). Pokud by Komise sledovala tento postup, nemohla by kritizovat
         obchodní plán BSCA.

      50      Žalobkyně v tomto ohledu zdůrazňuje, že tvrzení uvedené v bodech 153 a 161 odůvodnění napadeného rozhodnutí, podle kterého
         existovala určitá nejasnost, pokud jde o příslušné úlohy Valonského regionu a BSCA, svědčí o jednotnosti chování.

      51      Komise uplatňuje, že tyto výtky jsou irelevantní; celkové použití zásady soukromého investora v tržním hospodářství na Valonský
         region a BSCA nemůže zpochybnit opodstatněnost napadeného rozhodnutí. Když totiž Komise analyzovala obchodní plán, zohlednila
         dohody uzavřené jak s Valonským regionem, tak s BSCA. Zhodnotila tedy výhody vyplývající z poskytnutého snížení přistávacích
         poplatků s ohledem na zásadu soukromého investora v tržním hospodářství. Komise tvrdí, že dostatečně prokázala slabosti vlastní
         obchodnímu plánu. Skutečnost, že je Valonský region vlastníkem letiště, nemá žádný vliv na tuto analýzu, zejména pokud jde
         o jeho převzetí nákladů na služby údržby a požární služby a pokud jde o stanovení horní hranice příspěvků BSCA do fondu životního
         prostředí. I kdyby se Valonský region a BSCA považovaly za jednu a tutéž entitu, nemělo by to každopádně žádný dopad na výnos
         předpokládaný v obchodním plánu, protože snížení přistávacích poplatků nepřineslo Valonskému regionu žádnou výhodu.

      52      Ve fázi dupliky vložila Komise do spisu nové písemnosti pocházející od valonských orgánů, které podporují posouzení, podle
         kterého by byl předpokládaný výnos nedostatečný s ohledem na zásadu soukromého investora v tržním hospodářství, i kdyby se
         Valonský region pokládal za soukromého investora.

      –       Závěry Soudu
      53      Je třeba připomenout, jak vyplývá ze spisu, že BSCA je veřejný podnik ovládaný Valonským regionem. Jeho kapitál je z velké
         části tvořen veřejným kapitálem. Konkrétněji, a dokonce dle stanoviska Komise, vlastnil Valonský region v době rozhodné z hlediska
         skutkových okolností přímo či nepřímo 96,28% obchodní podíl v BSCA. Dne 2. listopadu 2001 podepsaly BSCA a společnost Ryanair
         smlouvu, která stanovila vzájemné závazky.

      54      Valonský region je jako takový vlastníkem letištní infrastruktury v Charleroi. Dne 6. listopadu 2001 uzavřel dohodu se společností
         Ryanair, podle které se zavázal poskytnout jí jednak slevu z přistávacích poplatků, a jednak odškodnění v případě ztrát, které
         by uvedená společnost utrpěla v důsledku změny, prostřednictvím právních nebo správních předpisů, letištních poplatků nebo
         otvíracích hodin letiště Charleroi. Je třeba zdůraznit, že tato dohoda stanoví, jak navíc Komise uvedla v bodě 21 dopisu,
         kterým vyzvala zúčastněné strany k předložení jejich vyjádření ke sporným opatřením (viz bod 11 výše), pouze závazky Valonského
         regionu ve vztahu ke společnosti Ryanair.

      55      Komise jak v rozhodnutí o zahájení řízení, tak v napadeném rozhodnutí uznala hospodářské a právní vazby, které spojují Valonský
         region a BSCA, a zejména skutečnost, že BSCA je entita hospodářsky závislá na Valonském regionu.

      56      Komise totiž v bodě 80 dopisu, kterým vyzvala zúčastněné strany, aby jí předložily svá vyjádření ke sporným opatřením (viz
         bod 11 výše), uvedla, co se týče použitelnosti zásady soukromého investora v tržním hospodářství na projednávaný případ, že
         „úlohy [Valonského] regionu jako veřejného orgánu a BSCA jako podniku provozujícího letiště v široké míře splývaly, což čini[lo]
         použití této zásady velmi obtížným“. V bodě 101 tohoto dopisu Komise rovněž uvedla, že „dominantní vliv Valonského regionu
         na BSCA [se projevil] v prvé řadě ve struktuře akcionářů“ a že „způsob organizace BSCA, podle jeho stanov z června 2001, vyhrazov[al]
         kontrolu nad společností akcionářům kategorie A, to znamená [Valonskému] regionu a jeho specializovaným společnostem“. Konečně
         Komise trvala na skutečnosti, že „dominantní vliv Valonského regionu na BSCA [byl] nepopiratelný, když se zohlední způsob,
         jakým veřejné orgány vytvářely celkové prostředí BSCA od jeho založení v roce 1991“.

      57      Závěr, podle kterého Valonský region a BSCA udržují úzké vztahy, vyplývá rovněž z napadeného rozhodnutí. Komise tak uvedla,
         že finanční struktura BSCA byla úzce opřena o strukturu Valonského regionu (viz zejména body 161 až 166 a bod 237 odůvodnění
         napadeného rozhodnutí), zejména pokud jde o převzetí nákladů na služby údržby a požární služby na základě koncese (viz body
         208 až 216 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Rovněž uvedla, v části věnované přezkumu existence převodu státních prostředků
         v projednávaném případě, že „BSCA je veřejným podnikem, který Valonský region ovládá, nad kterým vykonává dominantní vliv,
         a [že] mu jsou tato opatření přičitatelná“ (viz bod 246 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

      58      Napříč těmto různým zjištěním posuzovala Komise dotčená opatření odděleně podle toho, zda byla poskytnuta Valonským regionem,
         nebo BSCA.

      59      Přitom je nezbytné v rámci použití kritéria soukromého investora posuzovat obchodní transakci jako celek, aby se ověřilo,
         zda státní entita a entita jí ovládaná se společně chovaly jako hospodárné subjekty v tržním hospodářství. Komise má totiž
         povinnost při hodnocení sporných opatření zohlednit všechny relevantní skutečnosti a jejich kontext (viz v tomto smyslu rozsudek
         Soudu ze dne 6. března 2003, Westdeutsche Landesbank Girozentrale a Land Nordrhein-Westfalen v. Komise, T‑228/99 a T‑233/99,
         Recueil, s. II‑435, bod 270), včetně těch, které se týkají situace orgánu nebo orgánů poskytujících sporná opatření.

      60      Také, v rozporu s tvrzením Komise, nejsou hospodářské vazby spojující Valonský region s BSCA irelevantní v rozsahu, v němž
         není možné a priori vyloučit, že Valonský region se nejenže účastnil činnosti vykonávané BSCA (viz obdobně rozsudek Soudního dvora ze dne 10. ledna
         2006, Cassa di Risparmio di Firenze a další, C‑222/04, Sb. rozh. s. I‑289, bod 112), ale rovněž získal finanční protihodnotu
         za poskytnutí sporných opatření.

      61      V projednávaném případě je tedy nutné dospět k závěru, že Valonský region a BSCA měly být pro účely použití zásady soukromého
         investora v tržním hospodářství považovány za jednu a tutéž entitu. Zbývá ještě přezkoumat, zda Komise právem odmítla použít
         zásadu soukromého investora v tržním hospodářství na opatření přijatá Valonským regionem z důvodu zvláštní úlohy, kterou měl,
         a sice jeho údajné úlohy regulačního orgánu.

       K pokládání Valonského regionu za legislativní nebo regulační orgán a k vyloučení použití zásady soukromého investora v tržním
         hospodářství na jím přijatá opatření

      –       Argumenty účastnic řízení
      62      Žalobkyně zpochybňuje odmítnutí Komise zkoumat opatření přijatá Valonským regionem s ohledem na zásadu soukromého investora
         v tržním hospodářství. Popírá úvahu uplatněnou v tomto ohledu Komisí (body 139 až 160 odůvodnění napadeného rozhodnutí), podle
         které Valonský region nevykonával hospodářskou činnost, když jí poskytl snížení přistávacích poplatků a záruku odškodnění,
         ale měl vykonávat výsady veřejné moci, přičemž uplatňoval své legislativní a normotvorné pravomoci.

      63      Zaprvé je tato úvaha v rozporu s judikaturou. Žalobkyně tvrdí, že použití zásady soukromého investora v tržním hospodářství
         závisí na povaze hospodářské činnosti dotčené státními opatřeními, a nikoliv na postavení jako poskytujícího orgánu či prostředcích,
         které použije, aby zajistil podniku hospodářskou výhodu. Žalobkyně upřesňuje, že i když se zásada soukromého investora v tržním
         hospodářství nemůže použít, když veřejný orgán jedná v rámci výkonu svých výsad veřejné moci, zejména když ukládá daně nebo
         sociální příspěvky (rozsudek Soudního dvora ze dne 22. května 2003, Freskot, C‑355/00, Recueil, s. I‑5263, body 55 až 58 a 80
         až 87), může se naopak použít v situaci, kdy veřejné orgány vybírají parafiskální poplatky.

      64      V projednávaném případě se Komise v napadeném rozhodnutí omezila na zopakování právních ustanovení, na základě kterých může
         Valonský region určit letištní poplatky. Nic však neumožňuje pochopit, proč měla Komise za to, že Valonský region nejednal
         jako vlastník letiště, ale jako regulační orgán.

      65      Žalobkyně krom toho připomíná, že v průběhu správního řízení uplatnila, že vměšování se Komise do politiky stanovování cen
         letiště Charleroi by vedlo k vytvoření diskriminace mezi veřejnými a soukromými letišti v rozporu s článkem 295 ES. V odpovědi
         na tento argument uvedla Komise v bodě 157 odůvodnění napadeného rozhodnutí, že „Valonský region […] mohl rozhodnout, že BSCA
         přísluší stanovit poplatek výměnou za služby poskytnuté uživatelům, za předpokladu, že budou dodrženy určité zásady a podmínky“.
         Přitom podle Komise, pokud by Valonský region takto jednal, představovalo by stanovení přistávacích poplatků ze strany BSCA
         obchodní činnost, a nikoliv výkon regulačních pravomocí. Muselo by tedy podléhat posouzení podle zásady soukromého investora
         v tržním hospodářství. Žalobkyně nicméně tvrdí, pokud jde o povahu dotčených činností, a tedy použití zásady soukromého investora
         v tržním hospodářství, že takové činnosti se nemění z „regulačních“ na „obchodní“ nebo „hospodářské“ pouze proto, že jsou
         regionální vládou svěřeny veřejnému podniku, který jí patří a který ovládá.

      66      Pokud jde konkrétněji o snížení přistávacích poplatků, žalobkyně tvrdí, že zpřístupnění letištních zařízení leteckým přepravcům
         představuje hospodářskou činnost upravenou právem hospodářské soutěže Společenství (rozsudek Soudního dvora ze dne 29. března
         2001, Portugalsko v. Komise, C‑163/99, Recueil, s. I‑2613, bod 45, a rozsudek Soud ze dne 12. prosince 2000, Aéroports de
         Paris v. Komise, T‑128/98, Recueil, s. II‑3929, body 108 až 124). Poskytnutí slev z přistávacích poplatků s cílem přilákat
         nové zákazníky je v tomto odvětví běžná praxe [státní podpora NN 109/98, Spojené království (Manchester Airport), 14. červen
         1999, bod 8].

      67      Žalobkyně připomíná, že Komise opřela svou úvahu o skutečnost, že byla jedinou společností zřízenou v Charleroi, která měla
         prospěch ze snížení přistávacích poplatků a záruky odškodnění. Komise z toho vyvodila, že „článek 87 Smlouvy se tedy mohl
         použít v případě, kdy není prospěch, který vyplývá z poskytnutí výjimky z tarifního režimu obecného práva, odůvodněn objektivními
         hospodářskými důvody“ (bod 140 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

      68      Přitom podle žalobkyně je tato úvaha chybná z vícero důvodů. Zaprvé podmínky nabídnuté společnosti Ryanair nejsou výsledkem
         „výjimky“ poskytnuté jednostranně veřejnými orgány, ale výsledkem obchodního jednání. Ryanair zdůrazňuje, že úroveň snížení,
         kterou se jí podařilo dosáhnout (přibližně 36 %) překračuje rozpětí snížení (mezi 5 a 25 %), kterou Valonský region může v souladu
         s místními právními předpisy běžně poskytnout. Zadruhé jsou slevy poskytnuté společnosti Ryanair odůvodněné zjevnými objektivními
         hospodářskými úvahami. Za účelem zlepšení své činnosti letiště Charleroi kontaktovalo vícero leteckých společností. Ryanair
         byla nakonec jedinou společností, která podstoupila riziko zavedení pravidelných leteckých služeb z tohoto letiště. Z důvodu
         přijatých závazků nebyla situace společnosti Ryanair stejná jako situace jiných leteckých dopravců již v Charleroi přítomných.
         Výměnou za snížení ceny se Ryanair zavázala sedmkrát znásobit celkový objem cestujících ročně přepravených z letiště, který
         byl tehdy okolo 20 000 osob. Společnost Ryanair podstoupila riziko, že bude první společností, která nabídne přepravu tak
         velkého objemu cestujících a stane se hlavním uživatelem tohoto místního, málo využívaného a známého letiště. S ohledem na
         dobu trvání svého závazku se společnost Ryanair rovněž vzdala možnosti stáhnout se z Charleroi za předpokladu, že by se výnosnost
         její činnosti ukázala jako nedostatečná. Zatřetí změny přijaté Valonským regionem ve prospěch společnosti Ryanair nejsou ani
         selektivní, ani omezené, ale přístupné každé třetí osobě za nediskriminačních podmínek. Dohoda uzavřená s BSCA výslovně stanovila,
         že „nic v této smlouvě nebrání BSCA jednat s jinými leteckými společnostmi nebo přijmout letadla jiných leteckých společností“
         (bod 4.2 této dohody). Dále Valonský region potvrdil tiskovou zprávou v červenci 2001, že výhody poskytnuté společnosti Ryanair
         jsou přístupné jiným společnostem, které si přejí vyvíjet srovnatelnou činnost.

      69      Pokud jde o záruku odškodnění nabídnutou Valonským regionem jako náhradu škody za případnou změnu jeho právních předpisů,
         žalobkyně uplatňuje, že ani tato není státní podporou. Jedná se o ujednání obchodní povahy, přirovnatelné ke „stabilizační
         doložce“, v souladu s praxí v odvětví. Bylo by totiž nerozumné, aby se společnost Ryanair zavázala na tak dlouhou doby a přijala
         tak významná obchodní rizika, aniž by jako protihodnotu získala od Valonského regionu ujištění, že nezmění podmínky dohody
         bez odškodnění. Bránit Valonskému regionu, aby uzavřel takové závazky, by vedlo k tomu, že by byl zbaven způsobu jednání,
         kterým disponují ostatní obchodní subjekty. Žalobkyně zdůrazňuje, že použití záruky odškodnění je omezené a nijak nezužuje
         svrchovanou legislativní pravomoc Valonského regionu. Jedná se tedy jen o závazek obchodního typu určený k zaručení trvání
         plánované hospodářské operace.

      70      Zadruhé je přístup přijatý Komisí nesoudržný. V tomto ohledu žalobkyně zdůrazňuje jeden rozpor: Komise jednak prohlásila zásadu
         soukromého investora v tržním hospodářství za nepoužitelnou na Valonský region, a jednak zohlednila jím poskytnuté výhody
         pro účely posouzení životaschopnosti obchodního plánu BSCA s ohledem na tuto zásadu. Komise tím, že přičetla Valonskému regionu
         výhody vyplývající ze slev z přistávacích poplatků a záruky odškodnění, obešla použití zásady soukromého investora v tržním
         hospodářství a obtíže s analýzou, které s sebou nese.

      71      Komise tyto výtky popírá.

      72      Zaprvé Komise zpochybňuje výklad judikatury učiněný žalobkyní. Domnívá se, že rozsudek Freskot, bod 63 výše, potvrzuje napadené
         rozhodnutí. Připomíná, že Soudní dvůr rozhodl, že příspěvek do režimu povinného zemědělského pojištění nepředstavuje „službu“
         ve smyslu Smlouvy, zejména proto, že příspěvek vybraný na základě tohoto režimu „má hlavně povahu příspěvku uloženého zákonodárcem“,
         protože „byl vybrán daňovou správou“, protože „vlastnosti tohoto příspěvku, včetně jeho sazby, jsou rovněž vymezeny zákonodárcem“
         a protože „je věcí příslušných ministrů, aby rozhodli o případném přizpůsobení sazby“. Tato posouzení jsou přímo použitelná
         na projednávaný případ.

      73      Zadruhé Komise připomíná, že v napadeném rozhodnutí poprvé použila zásadu soukromého investora v tržním hospodářství na podporu
         týkající se letiště. Tvrdí, že zásada soukromého investora v tržním hospodářství je neslučitelná s jejími pokyny ze dne 10. prosince
         1994 o použití článků 87 ES a 88 ES a článku 61 Dohody o Evropském hospodářském prostoru (EHP) na státní podpory v odvětví
         letectví (Úř. věst. C 350, s. 5), podle kterých jsou veřejné investice do letištních infrastruktur opatřením obecné hospodářské
         politiky. Přitom stát nemůže jednat zároveň jako veřejná moc a jako soukromý investor. Komise má za to, že rozlišení mezi
         letištní infrastrukturou a její správou je v souladu s duálním přístupem analýzy státní podpory v leteckém odvětví, který
         spočívá v rozlišování mezi letištními infrastrukturami a letištními službami.

      74      Zatřetí Komise zdůrazňuje rozpor v argumentaci žalobkyně. Připomíná, že jí nevytýkala, že nezohlednila investiční náklady
         požadované od Valonského regionu za účelem zlepšení letištní infrastruktury a zvládnutí zvýšení provozu vyplývajícího ze zřízení
         základny společnosti Ryanair. Tyto investice byly významné (93 milionů eur, pouze pokud jde o investice přímo spojené s provedením
         obchodního plánu). Je nelogické Komisi vytýkat, že nepoužila zásadu soukromého investora v tržním hospodářství na Valonský
         region, když se napadené rozhodnutí netýká jeho investic do infrastruktury. Pokud by měly být náklady infrastruktury zahrnuty
         do posouzení na základě zásady soukromého investora v tržním hospodářství, zvýšily by pouze nedostatky obchodního plánu.

      75      Komise vyzývá Soud, aby žalobkyni navrhl vzít zpět její žalobní důvody vycházející z rámce analýzy opatření přijatých Valonským
         regionem nebo vysvětlit, proč tento region jako investor v tržním hospodářství uskutečnil investice nezbytné k provedení obchodního
         plánu, a prokázat, že v napadeném rozhodnutí došlo v tomto ohledu k zjevně nesprávnému posouzení.

      76      Konečně se Komise domnívá, že otázka, zda je třeba zohlednit hodnotu letiště, byla sice v žalobě uvedena, ale příliš stručně
         k tomu, aby se mohlo mít za to, že úvahy věnované této otázce v replice nemusí být vykládány jako nové žalobní důvody, které
         jsou podle čl. 48 odst. 2 jednacího řádu nepřípustné.

      77      Pokud jde konkrétněji o snížení přistávacích poplatků, Komise se domnívá, že stanovení přistávacích poplatků za přístup k infrastruktuře
         spadá do výkonu výsad veřejné moci. Belgické království nezpochybnilo, že poskytnutí slevy ze sazby přistávacích poplatků
         vyžadovalo přijetí legislativního aktu. Přitom v projednávaném případě analýza ukázala, že Valonský region nejednal v souladu
         s použitelným právem ani nedodržel své pravomoci, když společnosti Ryanair poskytl slevu prostřednictvím smlouvy.

      78      Tyto skutečnosti potvrzuje nerozlučná vazba, která existuje mezi přistávacími poplatky a fondem životního prostředí zavedeným
         Valonským regionem, do kterého BSCA přispívá. Rozvoj letiště měl neblahý dopad na životní prostředí, které Valonský region
         nemohl zanedbat. Fond životního prostředí měl reagovat na tento cíl. To podle Komise prokazuje, že stanovení přistávacích
         poplatků je normotvorná činnost.

      79      Podle Komise Valonský region obešel právní překážky tím, že uzavřel smlouvu stanovící slevu z letištních poplatků výhradně
         ve prospěch společnosti Ryanair. Kdyby byla správa letiště svěřena soukromému podniku, nemohla by společnost Ryanair obdržet
         snížení poplatků srovnatelné s tím, ze kterého měla prospěch.

      80      Pokud jde o záruku odškodnění, Komise je toho názoru, že ilustruje skutečnost, že Valonský region nejednal jako podnik, ale
         jako veřejný orgán, který užívá svou regulační pravomoc pro vytvoření rámce pro hospodářskou činnost. Podnik by nebyl schopen
         poskytnout takovou záruku a v každém případě by k tomu necítil potřebu. Tato záruka nemá vztah k jednostranné změně smlouvy,
         která je v každém případě vyloučena, protože smlouva se společností Ryanair tuto možnost nestanovila. Vyplývá přímo z normotvorných
         pravomocí Valonského regionu, které nespadají pod zásadu soukromého investora v tržním hospodářství, jak potvrzuje článek
         2 dohody uzavřené mezi společností Ryanair a Valonským regionem.

      –       Závěry Soudu
      81      Je třeba připomenout, že dohoda uzavřená mezi Valonským regionem a společností Ryanair stanoví jednak slevu z přistávacích
         poplatků, a jednak záruku odškodnění v případě změny otvíracích hodin letiště nebo úrovně letištních „poplatků“.

      82      Komise uvádí v bodě 160 odůvodnění napadeného rozhodnutí následující:

      „Komise usuzuje […], že zásada soukromého investora v tržním hospodářství není použitelná na chování Valonského regionu a že
         snížení letištních poplatků a záruka odškodnění představují výhodu ve smyslu čl. 87 odst. 1 [ES]. Tyto výhody umožňují společnosti
         Ryanair snižovat její provozní náklady.“ (neoficiální překlad)
      83      Aby došla k tomuto závěru, zohlednila Komise následující skutečnosti:

      –        stanovení letištních poplatků spadá do legislativní a normotvorné pravomoci Valonského regionu (bod 144 odůvodnění napadeného
         rozhodnutí);

      –        Valonský region tím, že stanovil úroveň letištních poplatků placených uživateli za užívání valonských letišť, vytvořil rámec
         pro hospodářskou činnost, ale nejednal jako podnik (body 145 a 158 odůvodnění napadeného rozhodnutí);

      –        „letištní poplatky“ stanovené Valonským regionem umožnily financování převodu určitých prostředků: ve výši 65 % byly určeny
         koncesionáři letiště (BSCA) a ve výši 35 % fondu životního prostředí (body 146 až 150 odůvodnění napadeného rozhodnutí);

      –        Valonský region porušil použitelné vnitrostátní právní předpisy tím, že poskytl společnosti Ryanair slevu prostřednictvím
         soukromoprávní smlouvy a tak se dostal do situace „záměny pravomocí“ (body 151 až 153 odůvodnění napadeného rozhodnutí);

      –        tvrzení žalobkyně, podle kterého by napadené rozhodnutí vedlo k diskriminaci mezi „soukromými letišti“ a „veřejnými letišti“,
         je neopodstatněné s ohledem na různé způsoby stanovení poplatků, které v Evropě existují (body 154 až 159 odůvodnění napadeného
         rozhodnutí).

      84      Před přezkumem opodstatněnosti těchto důvodů se Soud domnívá, že je třeba připomenout, že pro účely určení, zda státní opatření
         představuje výhodu ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, je třeba rozlišovat mezi povinnostmi, které musí stát převzít jako podnik
         vykonávající hospodářskou činnost, a povinnostmi, které může mít jako orgán veřejné moci (viz v tomto smyslu, pokud jde o rozlišení,
         které musí být provedeno mezi situací, kdy orgán poskytující podporu jedná jako akcionář společnosti, a situací, kdy jedná
         jako veřejný orgán, rozsudek Soudního dvora ze dne 14. září 1994, Španělsko v. Komise, C‑278/92 až C‑280/92, Recueil, s. I‑4103,
         bod 22, a ze dne 28. ledna 2003, Německo v. Komise, C‑334/99, Recueil, s. I‑1139, bod 134).

      85      I když v případě, kdy stát jedná jako podnik působící jako soukromý investor, se jeví jako nezbytné analyzovat jeho chování
         s ohledem na zásadu soukromého investora v tržním hospodářství, použití této zásady musí být vyloučeno v případě, kdy stát
         jedná jako orgán veřejné moci. V tomto druhém případě totiž nemůže být chování státu nikdy srovnáváno s chováním soukromého
         subjektu nebo investora v tržním hospodářství.

      86      Je třeba se tedy vyjádřit k hospodářské či nehospodářské povaze činností, kterých se týká projednávaný případ.

      87      V tomto ohledu z judikatury vyplývá, že hospodářskou činnost představuje jakákoliv činnost spočívající v nabízení zboží nebo
         služeb na daném trhu (rozsudek Soudního dvora ze dne 16. června 1987, Komise v. Itálie, 118/85, Recueil, s. 2599, bod 7, a rozsudek
         Aéroports de Paris v. Komise, bod 66 výše, bod 107).

      88      Přitom na rozdíl od toho, co Komise uvedla v bodě 145 odůvodnění napadeného rozhodnutí, je třeba mít za to, že Valonský region
         jednal v rámci činností hospodářské povahy. Stanovení výše přistávacích poplatků, jakož i záruka odškodnění, která s tím souvisí,
         je totiž činnost, která se přímo vztahuje ke správě letištních infrastruktur, která je hospodářskou činností (viz v tomto
         smyslu rozsudek Aéroports de Paris v. Komise, bod 66 výše, body 107 až 109, 121, 122 a 125).

      89      V tomto bodě je třeba uvést, že letištní poplatky stanovené Valonským regionem musí být považovány za odměnu za poskytování
         služeb v rámci letiště Charleroi bez ohledu na skutečnost, uvedenou Komisí v bodě 147 odůvodnění napadeného rozhodnutí, že
         přímá a zjevná vazba mezi úrovní poplatků a službou poskytovanou uživatelům je slabá.

      90      Na rozdíl od situace uvedené v rozsudku Freskot, bod 63 výše, musí být letištní poplatky analyzovány jako protihodnota za
         služby poskytnuté vlastníkem nebo koncesionářem letiště. Komise sama připouští v bodech 147 až 149 odůvodnění napadeného rozhodnutí,
         že uvedené náklady je vhodné, jak v projednávaném případě, tak podle její dřívější rozhodovací praxe, posuzovat jako „poplatky“,
         a nikoliv jako „daně“.

      91      Rovněž když dá orgán veřejné moci leteckým společnostem k dispozici letištní zařízení, jakož i jejich správu za platbu poplatku,
         jehož sazbu tento orgán volně stanoví, může to být kvalifikováno jako činnosti hospodářské povahy s tím, že se takové činnosti
         sice provádí ve veřejné oblasti, ale nespadají z tohoto pouhého důvodu pod výkon výsad veřejné moci. Tyto činnosti totiž z důvodu
         své povahy, účelu a pravidel, kterým podléhají, nesouvisejí s výkonem výsad, které jsou typickými výsadami veřejné moci (viz
         a contrario, rozsudek Soudního dvora ze dne 19. ledna 1994, SAT Fluggesellschaft, C‑364/92, Recueil, s. I‑43, bod 30).

      92      Okolnost, že Valonský region je veřejný orgán a že je vlastníkem letištních zařízení spadajících do veřejné oblasti, tak nemůže
         sama o sobě vyloučit, že může být v projednávaném případě považován za entitu vykonávající hospodářskou činnost (viz v tomto
         smyslu rozsudek Aéroports de Paris v. Komise, bod 66 výše, bod 109).

      93      V tomto ohledu Komise na jednání uznala, že vlastník veřejného letiště může jednat jako regulátor a zároveň jako soukromý
         investor. Krom toho uvedla, že kdyby BSCA nejednala jako zprostředkovatel mezi Valonským regionem, jakožto vlastníkem letiště
         Charleroi, a společností Ryanair, jakožto zákazníkem tohoto letiště, bylo by možné považovat Valonský region za soukromého
         investora v tržním hospodářství. Komise nicméně zdůrazňuje, že v projednávaném případě Valonský region jedná jen jako regulátor
         využívající své normotvorné a daňové pravomoci. Zejména uvádí, že v rozhodné době z hlediska skutkových okolností byly pravomoci
         Valonského regionu v oblasti stanovení letištních poplatků, mezi které patří přistávací poplatky letadel, kterých jediných
         se projednávaný případ týká, upraveny vyhláškou valonské vlády ze dne 16. července 1998 o stanovení poplatků, které se vybírají
         za užívání letišť spadajících do působnosti Valonského regionu (Moniteur belge ze dne 15. září 1998, s. 29491), ve znění vyhlášky valonské vlády ze dne 22. března 2001 (Moniteur belge ze dne 10. dubna 2001, s. 11845). Podle článku 8 této vyhlášky přísluší poradnímu výboru uživatelů, složenému ze zástupce
         ministra odpovědného za dopravu, dvou zástupců společnosti, která je koncesionářem letiště, zástupce generálního ředitelství
         dopravy ministerstva infrastruktury a spojů a zástupce uživatelů letiště, aby vydal stanovisko ohledně návrhů změny systému
         poplatků. Tyto skutečnosti ukazují na výkon výsad veřejné moci.

      94      Soud má nicméně za to, že tato argumentace nemůže být přijata v rozsahu, v němž nezpochybňuje skutečnost, že činnost, které
         se týká projednávaný případ, a sice stanovení letištních poplatků, se úzce vztahuje k užívání a správě letiště Charleroi,
         činnosti, která musí být kvalifikována jako hospodářská.

      95      V tomto ohledu je třeba uvést, že Komise uvedla v bodě 156 odůvodnění napadeného rozhodnutí následující:

      „Letiště vždy plní veřejně prospěšnou úlohu, což vysvětluje, že obecně podléhá určitým formám regulace, i když patří soukromému
         podniku nebo je jím spravované. Soukromí správci letiště mohou podléhat této regulaci a jejich pravomoci stanovovat poplatky
         jsou často z důvodu jejich monopolního postavení ohraničeny předpisy vnitrostátních regulátorů. Silná pozice letišť ve vztahu
         k jejich uživatelům tak může být ohraničena vnitrostátními regulátory, kteří stanoví úroveň poplatků, kterou není možné překročit
         (,price caps‘). Tvrdit, že soukromé letiště může volně stanovit své poplatky, aniž by podléhalo určitým formám regulace, není
         v každém případě pravdivé.“ (neoficiální překlad)
      96      Komise tak – zatímco odmítá použít zásadu soukromého investora v tržním hospodářství na opatření přijatá Valonským regionem
         vzhledem k normotvorné povaze pravomocí, které vykonává – sama uvedla, že letiště obecně podléhá určitým formám regulace,
         a to, jak upřesňuje, „i když patří soukromému podniku nebo je jím spravované“. V důsledku toho se odůvodnění vycházející z existence
         různých způsobů stanovení letištních poplatků nezdá být samo o sobě takové povahy, aby vyloučilo použití zásady soukromého
         investora v tržním hospodářství na výhody poskytnuté Valonským regionem.

      97      Pokud jde dále o úvahu, podle které Valonský region porušil použitelné vnitrostátní právní předpisy tím, že poskytl společnosti
         Ryanair slevu prostřednictvím soukromoprávní smlouvy, a dostal se tak do situace „záměny pravomocí“ (body 151 až 153 odůvodnění
         napadeného rozhodnutí), nemůže být rovněž přijata.

      98      Je totiž věcí Komise, aby při přezkumu sporných opatření odlišila činnosti hospodářské povahy od činností, které spadají stricto sensu do výsad veřejné moci. Navíc soulad chování poskytovatele podpory s vnitrostátním právem není skutečností, která by se měla
         zohlednit při vyřešení otázky, zda tento poskytovatel jednal v souladu se zásadou soukromého investora v tržním hospodářství,
         nebo poskytl hospodářskou výhodu, která je v rozporu s čl. 87 odst. 1 ES. Skutečnost, že činnost právně odpovídá výjimce ze
         sazebníku stanoveného v právním předpisu, neumožňuje mít za to, že tato činnost musí být kvalifikována jako nehospodářská.

      99      Komise se nemůže na podporu přístupu přijatého v napadeném rozhodnutí opřít o své pokyny o použití článků 87 ES a 88 ES a článku
         61 Dohody o EHP na státní podpory v odvětví letectví. Tyto pokyny se totiž omezují na stanovení, že „uskutečnění projektů
         infrastruktury je opatřením obecné hospodářské politiky, které Komise nemůže přezkoumávat na základě pravidel týkajících se
         státních podpor“, přičemž uvádí, že „Komise může […] hodnotit činnosti uskutečněné v rámci letišť, ze kterých by mohly mít
         přímo nebo nepřímo prospěch společnosti“ (neoficiální překlad). Aniž by podpořily stanovisko Komise, tyto pokyny připomínají, že provoz letišť a stanovení s tím souvisejících poplatků,
         třeba i veřejnými orgány, představuje hospodářskou činnost pro účely použití práva hospodářské soutěže.

      100    Navíc je třeba poznamenat, že Komise tím, že uvedla, že „Valonský region […] mohl rozhodnout, že BSCA přísluší stanovit poplatek
         výměnou za služby poskytnuté cestujícím za předpokladu, že budou dodrženy určité zásady a podmínky“ (viz bod 157 odůvodnění
         napadeného rozhodnutí), nebo dále tím, že připustila, že systém reklamních slev z letištních poplatků nebyl sám o sobě v rozporu
         s právem Společenství (bod 159 odůvodnění napadeného rozhodnutí), sama uznala, že poskytnutí takového snížení letištních poplatků
         a záruky odškodnění, jaké jsou dotčeny v projednávaném případě, se neváže k výsadám veřejné moci.

      101    Pouhá okolnost, že Valonský region v této věci disponuje normotvornými pravomocemi v oblasti stanovení letištních poplatků,
         nevylučuje, že přezkum systému slev z těchto poplatků se musí uskutečnit s ohledem na zásadu soukromého investora v tržním
         hospodářství, jelikož takový systém mohl být zaveden soukromým subjektem.

      102    S ohledem na všechny tyto úvahy je třeba dospět k závěru, že odmítnutí Komise přezkoumat všechny výhody udělené Valonským
         regionem a BSCA a použít zásadu soukromého investora v tržním hospodářství na opatření přijatá Valonským regionem navzdory
         hospodářským vazbám spojujícím tyto dvě entity, je stiženo nesprávným právním posouzením.

      103    Jelikož přezkum všech dotčených opatření vyžaduje použití zásady soukromého investora v tržním hospodářství nejen na opatření
         přijatá BSCA, ale rovněž na opatření přijatá Valonským regionem, není již třeba zkoumat poslední část žalobního důvodu vycházejícího
         z nesprávného použití zásady soukromého investora v tržním hospodářství na BSCA. Není totiž možné vyloučit, že použití této
         zásady na celek tvořený Valonským regionem a BSCA by vedlo k odlišným výsledkům.

      104    Argument Komise, podle kterého by nové posouzení všech sporných opatření s ohledem na zásadu soukromého investora v tržním
         hospodářství vedlo k výsledkům, které budou pro žalobkyni ještě nevýhodnější, nemůže být přijat. Jak totiž uvedla žalobkyně,
         oddělený přezkum sporných opatření, podle toho, zda byla poskytnuta Valonským regionem nebo BSCA, zásadně ovlivnil analýzu
         Komise v rozsahu, v němž jí umožnil kvalifikovat opatření přijatá Valonským regionem jako státní podporu, aniž by použila
         zásadu soukromého investora v tržním hospodářství. Z judikatury citované v bodě 41 výše přitom vyplývá, že použití zásady
         soukromého investora v tržním hospodářství na celou transakci s sebou nese komplexní hospodářský přezkum a posouzení, která
         Soudu nepřísluší provádět. V tomto ohledu je důležité připomenout, že v rámci soudního sporu týkajícího se neplatnosti rozhoduje
         Soud o legalitě posouzení učiněných Komisí v napadeném rozhodnutí. Soudu v rámci tohoto sporu nepřísluší, aby znovu hodnotil
         obezřetnost investice a vyjádřil se k otázce, zda soukromý investor zamýšlenou investici v okamžiku přijetí napadeného rozhodnutí
         provedl (viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 12. prosince 2000, Alitalia v. Komise, T‑296/97, Recueil, s. II‑3871, bod
         170 a citovaná judikatura).

      105    S ohledem na nesprávné právní posouzení, kterého se dopustila Komise, je tedy třeba vyhovět návrhovým žádáním žalobkyně a zrušit
         napadené rozhodnutí, aniž by bylo třeba zkoumat argumenty uvedené na podporu prvního žalobního důvodu.

       K nákladům řízení
      106    Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že žalobkyně požadovala náhradu nákladů řízení a Komise
         neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

      107    Podle čl. 87 odst. 4 třetího pododstavce jednacího řádu vedlejší účastnice nese vlastní náklady řízení.

      Z těchto důvodů
      SOUD (osmý rozšířený senát)
      rozhodl takto:
      1)      Rozhodnutí Komise 2004/393/ES ze dne 12. února 2004 o výhodách poskytnutých Valonským regionem a letištěm Brussels South Charleroi
            Airport letecké společnosti Ryanair při zřízení její základny v Charleroi se zrušuje.
      2)      Komise ponese vlastní náklady řízení a ukládá se jí náhrada nákladů řízení společnosti Ryanair Ltd.
      3)      Association of European Airlines (AEA) ponese vlastní náklady řízení.

               Martins Ribeiro

               Šváby

               Papasavvas

               Wahl

                     Dittrich

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 17. prosince 2008.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: angličtina.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 15. července 2004. # Fernando Valenzuela Marzo proti Komisi Evropských společenství. # Věc T-384/02.

text:
      ROZSUDEK SOUDU (třetího senátu)
      15. července 2004
      Věc T-384/02
      Fernando Valenzuela Marzo
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Úředníci – Odměna – Příspěvek na usídlení – Článek 9 odst. 3 přílohy VII služebního řádu – Lhůta jednoho roku“
      Úplný text ve francouzském jazyce          II - 0000
      Předmět: Žaloba, jejímž předmětem je jednak návrh na zrušení rozhodnutí Komise ze dne 16. listopadu 2001 a ze dne 13. února 2002, kterými
            byla žalobci zamítnuta druhá polovina příspěvku na usídlení z důvodu, že k usídlení jeho rodiny v místě výkonu jeho práce
            nedošlo ve lhůtě 1 roku, stanovené ve služebním řádu, poté, co uzavřel služební poměr, a jednak návrh, aby bylo Komisi uloženo
            uhradit mu druhou polovinu příspěvku na usídlení, zvýšenou o úroky ve výši 8 % p.a.
      Rozhodnutí: Žaloba se zamítá. Každý z účastníků ponese své náklady.
      Shrnutí
      1.     Úředníci ─ Žaloba ─ Akt, kterým bylo zkráceno právo ─ Pojem ─ Čistě potvrzující akt ─ Vyloučení
      (Služební řád úředníků, čl. 91 odst. 1)
      2.     Úředníci ─ Žaloba ─ Akt, kterým bylo zkráceno právo ─ Rozhodnutí o zamítnutí stížnosti ─ Prosté zamítnutí ─ Potvrzující akt
            ─ Nepřípustnost
      (Služební řád úředníků, čl. 91 odst. 1)
      3.     Úředníci ─ Náhrada výdajů ─ Příspěvek na usídlení ─ Podmínky přidělení ─ Skutečný přesun obvyklého bydliště ─ Přesun bydliště
            rodiny úředníka ─ Pojem obvyklé bydliště ─ Důkazní břemeno o skutečném usídlení příslušející úředníkovi
      (Služební řád úředníků, příloha VII, čl. 5 odst. 1 a  4 a čl. 9 odst. 3)
      4.     Úředníci ─ Žaloba ─ Posouzení legality napadeného aktu vzhledem k faktickým a právním skutečnostem existujícím v okamžiku
            jeho přijetí
      (Služební řád úředníků, článek 91)
      5.     Úředníci ─ Náhrada výdajů ─ Příspěvek na usídlení ─ Podmínky přidělení ─ Úředníci vyživující rodinu ─ Usídlení rodiny úředníka
            v místě výkonu práce ─ Lhůta jednoho roku po uplynutí zkušební doby ─ Prodloužení pro úředníky, kteří nemusejí absolvovat
            zkušební dobu ─ Absence
      (Služební řád úředníků, příloha VII, čl. 5 odst. 1 a 4 a čl. 9 odst. 3)
      1.     Rozhodnutí čistě potvrzuje předchozí rozhodnutí, a nejsou jím tedy krácena práva ve smyslu čl. 91 odst. 1 služebního řádu,
         pokud neobsahuje žádnou novou skutečnost v porovnání s předchozím aktem a nepředcházel mu nový přezkum situace příjemce tohoto
         aktu.

      (viz bod 32)
      Odkazy: Soud, 18. září 2003, Internationaler Hilfsfonds v. Komise, T‑321/01, RecueilFP, s. II-3225, bod 23
      2.     Jakékoli rozhodnutí o zamítnutí stížnosti, ať už implicitní nebo výslovné, pouze potvrzuje, jedná-li se o prosté zamítnutí,
         akt nebo neexistenci aktu, na kterou si stěžovatel stěžuje, a nepředstavuje, vzato odděleně, napadnutelný akt. Pouze v případě,
         kdy toto rozhodnutí zakládá celkově nebo částečně právo na stížnost dotyčné osoby, případně samo o sobě představuje akt, který
         může být předmětem žaloby.

      (viz bod 36)
      Odkazy: Soudní dvůr, 16. června 1988, Progoulis v. Komise, 371/87, Recueil, s. 3081, bod 17; Soud, 3. června 1997, H v. Komise,
         T-196/95, RecueilFP, s. I‑A‑133 a II‑403, bod 40

      3.     Obvyklé bydliště je místem, kde dotyčná osoba stanovila trvalé nebo obvyklé centrum svých zájmů s úmyslem mu přiznat stálou
         povahu, přičemž se má za to, že je třeba za účelem určení obvyklého bydliště zohlednit všechny faktické okolnosti toto bydliště
         zakládající. Pojem bydliště, vzhledem k tomu, že se nijak nezakládá na čistě kvantitativním údaji o čase, který daná osoba
         strávila na území té či oné země, vyjadřuje však kromě skutečnosti, že osoba fyzicky pobývá na určitém místě, záměr přiznat
         této skutečnosti plynulost vyplývající z životního návyku a průběhu běžných sociálních vztahů.

      Z toho vyplývá, že posouzení usídlení nebo přesunu obvyklého bydliště je faktickou otázkou, jejíž existence může být prokázána
         jakýmkoli vhodným způsobem. Úředníku, který uplatňuje nárok na příspěvek na usídlení odpovídající dvěma měsíčním základním
         platům, přísluší, aby prokázal buď nevyvratitelným důkazem nebo skutečnostmi představujícími soubor shodujících se údajů,
         které nejsou nejednoznačné a rozporné, přesun obvyklého bydliště své rodiny do místa výkonu své práce v roce svého jmenování.

      Vzhledem k tomu, že ustanovení zakládající nárok na finanční dávky musejí být vykládána striktně, může mít správa vysoké požadavky,
         pokud jde o důkaz o usídlení rodiny úředníka, a může odmítnout výplatu příspěvku na usídlení, pokud má vážné pochybnosti o
         reálnosti tohoto usídlení ve lhůtě požadované služebním řádem.

      (viz body 81 až 83 a 104)
      Odkazy: Soudní dvůr, 15. září 1994, Magdalena Fernández v. Komise, C‑452/93 P, Recueil, s. I‑4295, bod 22; Soud, 24. dubna
         2001, Miranda v. Komise, T‑37/99, RecueilFP, s. I‑A‑87 a II‑413, bod 32; Soud, 18. září 2003, Lebedef a další v. Komise, T‑221/02,
         RecueilFP, s. I‑A‑211 a II‑1037, bod 38

      4.     Legalita napadeného aktu musí být posouzena vzhledem k faktickým a právním skutečnostem existujícím k datu, kdy byl akt přijat.
         Kdyby Soud musel přezkoumat napadené akty ve světle faktických skutečností, které k tomuto datu neexistovaly, nahrazoval by
         orgán, který dotčený akt přijal. Soudu však nepřísluší nahrazovat orgány.

      (viz bod 98)
      Odkazy: Soudní dvůr, 7. února 1979, Francie v. Komise, 15/76 a 16/76, Recueil, s. 321, bod 7; Soudní dvůr, 17. května 2001,
         IECC v. Komise, C‑449/98 P, Recueil, s. I‑3875, bod 87; Soud, 11. července 1991, Von Hoessle v. Účetní dvůr, T‑19/90, Recueil,
         s. II‑615, bod 30; Soud, 12. prosince 1996, Altmann a další v. Komise, T‑177/94 a T‑377/94, Recueil, s. II‑2041, bod 119

      5.     Z čl. 5 odst. 1 přílohy VII služebního řádu vyplývá, že příspěvek na usídlení náleží jmenovanému úředníkovi a že lhůta, na
         kterou odkazuje odstavec 4 tohoto ustanovení, činí na základě čl. 9 odst. 3 stejné přílohy jeden rok po uplynutí zkušební
         doby. Jasnost tohoto znění brání tomu, aby byla tato lhůta prodloužena o dobu trvání zkušební doby, kterou úředník nemusel
         absolvovat.

      Jak úředníkům, kteří musí absolvovat zkušební dobu, tak úředníkům, kteří jsou této povinnosti zbaveni, je totiž druhá polovina
         příspěvku na usídlení přiznaná úředníkům vyživujícím rodinu vyplácena za stejné časové podmínky, tedy za podmínky, že ke změně
         bydliště rodiny došlo v roce následujícím po jmenování.

      Situace úředníků, kteří nemusejí absolvovat zkušební dobu, se objektivně po právní a faktické stránce liší od situace úředníků,
         kteří zkušební dobu absolvovat musí, z důvodu nejisté situace, ve které se nacházejí pouze tito posledně jmenovaní úředníci
         před tím, než jsou jmenováni. Situace jedněch i druhých se stává totožnou až po uplynutí zkušební doby, která ukončí nejistou
         situaci, ve které se nacházejí úředníci, kteří musejí zkušební dobu absolvovat. Zásada rovného zacházení tedy vynucuje, aby
         lhůta jednoho roku uvedená ve služebním řádu začala pro jedny i druhé běžet od okamžiku jejich jmenování.

      (viz body 119, 120 a 122)


title: Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 15. prosince 2004. # Hauptzollamt Neubrandenburg proti Jensu Christianu Siigovi. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesfinanzhof - Německo. # Celní kodex Společenství - Vznik celního dluhu - Režim dočasného použití - Výměna tahače návěsu. # Věc C-272/03.

text:
      Věc C-272/03
      Hauptzollamt Neubrandenburg
      v.
      Jens Christian Siig
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesfinanzhof)
      „Celní kodex Společenství – Vznik celního dluhu – Režim dočasného použití – Výměna tahače návěsu“
      Shrnutí rozsudku
      Celní unie – Režim dočasného použití s osvobozením od cla – Dočasné použití silničních vozidel k obchodnímu použití – Výměna
            tahače návěsu na celním území Společenství během přepravy, která končí mimo uvedené území – Odmítnutí propuštění do režimu
            dočasného použití
      [Nařízení Komise č. 2454/93, čl. 670 písm. p), a čl. 718 odst. 3 písm. d)]
      Článek 718 odst. 3 písm. d) a čl. 670 písm. p) nařízení č. 2454/93, kterým se provádí nařízení č. 2913/92, kterým se vydává
         celní kodex Společenství, jež vymezují pojem „vnitřní přepravy“ v rámci dočasného použití s osvobozením od dovozního cla,
         pokud jde o posledně uvedený článek, a podmínku, které podléhá propuštění do režimu dočasného použití silničních vozidel k
         obchodnímu použití, pokud jde o článek první, musí být vykládány v tom smyslu, že zakazují použití tahače registrovaného mimo
         celní území Společenství za účelem přepravy návěsu z místa nacházejícího se na celním území Společenství, kde je naložen zbožím,
         na jiné místo nacházející se na celním území Společenství, kde je odstaven pouze za tím účelem, aby byl později přepraven
         jiným tahačem k příjemci zboží, který je usazen mimo celní území Společenství.

      Propuštění do režimu dočasného použití totiž přímo závisí na realizaci přesně stanovené přepravy dotčeným vozidlem, a sice
         přepravy, která zahrnuje překročení vnější hranice celního území Společenství uvedeným vozidlem a přepravovaným zbožím nebo
         osobami, takže určující je samotná přeprava prováděná dotčeným dopravním prostředkem, a nikoliv konečné místo určení přepravovaného
         zboží nebo osob.

      (viz body 18, 20, 26 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (pátého senátu)
      15. prosince 2004 (*)

      „Celní kodex Společenství – Vznik celního dluhu – Režim dočasného použití – Výměna tahače návěsu“
      Ve věci C‑272/03,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Bundesfinanzhof (Německo)
         ze dne 13. května 2003, došlým Soudnímu dvoru dne 24. června 2003, v řízení

      Hauptzollamt Neubrandenburg
      proti
      Jensi Christianu Siigovi, jednajícímu pod obchodním jménem „Internationale Transport“ Export-Import,

      SOUDNÍ DVŮR (pátý senát),
      ve složení R. Silva de Lapuerta, předseda senátu, C. Gulmann a R. Schintgen (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: A. Tizzano,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Christiana Siiga   F. Bähringem, Rechtsanwalt,

      –        za italskou vládu J. M. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s G. de Bellis, avvocato dello Stato,
      –        za Komisi Evropských společenství J. C. Schiefererem, jako zmocněncem,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 670 písm. p) a čl. 718 odst. 3 písm. d) nařízení Komise (EHS) č.
         2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí nařízení Rady (EHS) č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství
         (Úř. věst. L 253, s. 1; Zvl. vyd. 02/06, s. 422, dále jen „prováděcí nařízení“).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi J. Ch. Siigem, který provozuje svou činnost pod obchodním jménem „Internationale
         Transport“ Export-Import (dále jen „J. Ch. Siig“), a Hauptzollamt Neubrandenburg (hlavní celní úřad Neubrandenburg, dále jen
         „Hauptzollamt“), jehož předmětem je vybírání cel a daně z přidané hodnoty (dále jen „DPH“) při dovozu.

       Právní rámec
      3        Článek 137 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. L 302,
         s. 1; Zvl. vyd. 02/04, s. 307, dále jen „celní kodex“), stanoví:

      „Režim dočasného použití umožňuje, aby zboží, které není zbožím Společenství a které má být vyvezeno zpět v nezměněném stavu,
         kromě běžného snížení hodnoty způsobeného jeho použitím, bylo na celním území Společenství používáno s úplným nebo částečným
         osvobozením od dovozního cla a aniž by se na tento dovoz vztahovala obchodněpolitická opatření.“

      4        Článek 141 celního kodexu zní následovně:

      „Případy a zvláštní podmínky, za nichž může být uplatněn režim dočasného použití s úplným osvobozením od dovozního cla, se
         stanoví postupem projednávání ve výboru.“

      5        Článek 204 odst. 1 celního kodexu stanoví:

      „Celní dluh při dovozu zboží vzniká:
      a)      nesplněním některé povinnosti vyplývající z dočasného uskladnění zboží, které podléhá dovoznímu clu, nebo z použití celního
         režimu, do nějž bylo toto zboží propuštěno,

      nebo
      b)      nedodržením některé podmínky stanovené pro propuštění zboží do daného režimu nebo pro udělení snížené nebo nulové sazby dovozního
         cla z důvodu použití zboží ke zvláštním účelům,

      v jiných případech, než jsou uvedeny v článku 203, pokud se nezjistí, že tyto nedostatky nemají zásadní vliv na správné provádění
         dočasného uskladnění nebo daného celního režimu.“

      6        Podle čl. 239 odst. 1 celního kodexu:

      „Dovozní clo nebo vývozní clo lze vrátit nebo prominout i v jiných případech než podle článků 236, 237 a 238:
      –        které budou vymezeny postupem projednávání ve výboru,
      –        které vyplývají z okolností, jež nelze přičítat podvodnému jednání nebo hrubé nedbalosti zúčastněné osoby. Případy, kdy lze
         toto ustanovení použít, a příslušná procesní pravidla se vymezí postupem projednávání ve výboru. Vrácení či prominutí může
         podléhat zvláštním podmínkám.“

      7        Článek 670 prováděcího nařízení stanoví:

      „Pro účely této kapitoly se rozumí:
      […]
      e)      ,obchodním použitím‘ použití dopravního prostředku k dopravě osob za úhradu nebo živnostenské nebo obchodní přepravě zboží
         za úhradu nebo bez úhrady;

      […]
      p)      ,vnitřní přepravou‘ doprava osob, které na celním území Společenství nastupují do dopravního prostředku a na tomto území opět
         vystupují, nebo přeprava zboží, které se nakládá na celním území Společenství a na tomto území se opět vykládá.“

      8        Článek 718 použitého nařízení stanoví:

      „1.      Do režimu dočasného použití se propouštějí silniční vozidla k obchodnímu použití.
      2.      Pro účely tohoto článku se ,vozidly‘ rozumějí všechna silniční vozidla včetně přívěsů k nim případně připojených.
      3.      Aniž je dotčen odstavec 4, propouštějí se vozidla do režimu dočasného použití podle odstavce 1 za podmínky:
      […]
      d)      že jsou používána výhradně k přepravě, která začíná nebo končí mimo celní území Společenství.
      […]
      5.      Vozidla uvedená v odstavci 1 mohou za podmínek uvedených v odstavci 3 pobývat na celním území Společenství pouze po dobu nutnou
         k provedení činnosti, pro kterou bylo požádáno o povolení dočasného použití, například k přepravě, nástupu a výstupu cestujících,
         vykládce a nakládce zboží, dopravě a údržbě.

      […]
      7.      Odchylně od odstavce 3
      […]
      c)      byla vozidla k obchodnímu použití využívána ve vnitřní dopravě, jestliže to umožňují platné právní předpisy upravující dopravu,
         zejména podmínky přístupu na trh a poskytování dopravních služeb.“

       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      9        Jens Christian Siig, který v Polsku provozuje jako soukromý podnikatel podnik zabývající se přepravou, má tři tahače. Dne
         25. května 2000 mu Bundesministerium für Verkehr, Bau und Wohnungswesen (spolkové ministerstvo dopravy, výstavby a bytové
         politiky) vydalo povolení k mezinárodní přepravě zboží mezi Německem a Polskem, jakož i pro tranzit přes německé území pro
         tahač, který má polskou státní poznávací značku GWN 3247. Toto povolení uvádělo jako datum vstupu 4. červen 2000, místo vykládky
         Viborg v Dánsku, datum zpáteční cesty 6. červen 2000 a zemi vykládky Polsko.

      10      Uvedený tahač a návěs, který má polskou státní poznávací značku VB 4064, byly vpuštěny na celní území Společenství dne 4.
         června 2000. Přepravované zboží bylo určeno pro kupujícího usazeného v Dánsku. Jakmile bylo zboží vyloženo, byl návěs dne
         6. června 2000 naložen ve Flensburgu (Německo) zbožím určeným pro podnik usazený ve Varšavě (Polsko). Dne 7. června 2000 byl
         návěs odstaven na pozemku společnosti Agroservice v Penkunu (Německo) a tahač s polskou státní poznávací značkou GWN 3247
         opustil celní území Společenství bez tohoto návěsu ve směru do Polska. Dne 8. června 2000 byl jiný tahač s polskou poznávací
         značkou SML 3525 vpuštěn na území Společenství. Tento tahač dotčený návěs opět napojil a přepravil jej dne 9. června 2000
         přes celnici v Eberswalde (Německo) do Varšavy, kde byl jeho příjemci přistaven dne 12. června 2000.

      11      Daňovým výměrem ze dne 18. srpna 2000 požadoval Hauptzollamt po J. Ch. Siigovi na základě odhadu hodnoty tahače s polskou
         státní poznávací značkou GWN 3247 clo ve výši 2 240 DEM a dovozní daň z obratu ve výši 2 598,40 DEM z důvodu, že dne 7. června
         2000 byla na německém území provedena přeprava zboží. Jeho stížnost proti tomuto výměru byla zamítnuta, J. Ch. Siig podal
         u Finanzgericht (Německo) žalobu. Finanzgericht této žalobě vyhověl z důvodu, že J. Ch Siig neporušil žádnou povinnost vyplývající
         z celního režimu dočasného použití, do něhož byl předmětný tahač a předmětný návěs při překročení hranice celního území Společenství
         odděleně propuštěn.

      12      Podle Finanzgericht dodržel J. Ch. Siig čl. 718 odst. 3 písm. d) prováděcího nařízení vzhledem k tomu, že určujícím prvkem
         pro posouzení legality uvedené činnosti je přeprava zboží, pro niž je dopravní prostředek používán. V souladu s čl. 670 písm.
         p) prováděcího nařízení je totiž třeba pod pojmem „vnitřní přeprava“ rozumět přepravu zboží naloženého na celním území Společenství
         za účelem jeho vyložení na tomto stejném území. Tahač byl použit spolu s návěsem za účelem provedení jednak přepravy, která
         byla zahájena mimo celní území Společenství a která na něm byla ukončena, a jednak přepravy, která byla na tomto území zahájena
         a která byla ukončena mimo toto území. Skutečnost, že návěs byl během dvou dnů odstaven na pozemku společnosti v Penkunu byla
         pouze krátkým přerušením režimu dočasného použití.

      13      Hauptzollamt podal proti tomuto rozhodnutí opravný prostředek „Revision“, uplatňuje, že v rozporu s tezí Finanzgericht, není
         určujícím kritériem konečný osud přepravovaného zboží, ale konkrétně použitý dopravní prostředek. K vykládce tahače dochází
         vzhledem k jeho zvláštnímu způsobu konstrukce: buď vyložením návěsu, nebo jeho odpojením spolu se zbožím, jež obsahuje. V projednávaném
         případě je pravda, že přeprava byla, co se týče návěsu, pouze přerušena. Nicméně tahač byl vyložen v Penkunu, a byl proto
         použit v rozporu s čl. 718 odst. 3 písm. d) prováděcího nařízení.

      14      Vzhledem k tomu, že se Bundesfinanzhof domnívá, že před ním probíhající spor vyžaduje výklad prováděcího nařízení, rozhodl
         se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

      „Musí být ustanovení čl. 718 odst. 3 písm. d) ve spojení s čl. 670 písm. p) [prováděcího] nařízení vykládána v tom smyslu,
         že zakazují použití tahače registrovaného mimo celní území Společenství za účelem přepravy návěsu z místa nacházejícího na
         celním území Společenství, kde je naložen zbožím, na jiné místo nacházející se na celním území Společenství, kde je odstaven
         pouze za tím účelem, aby byl později přepraven jiným tahačem k příjemci zboží, který je usazen mimo celní území Společenství?“

       K předběžné otázce
      15      Za účelem odpovědi na položenou otázku je namístě nejprve podotknout, že čl. 718 odst. 3 písm. d) prováděcího nařízení je
         obsažen v bodě a) nazvaném „Silniční dopravní prostředky“ v pododdíle 1, „Případy, v nichž může být povoleno dočasné použití
         s úplným osvobozením od dovozního cla, a podmínky pro jeho povolení“, v oddíle 3, „Dočasné použití dopravních prostředků“,
         v kapitole 5 s nadpisem „Dočasné použití“, zatímco čl. 670 písm. p) tohoto stejného nařízení je obsažen v oddíle 1 nazvaném
         „Obecná ustanovení“ uvedené kapitoly 5.

      16      Z toho vyplývá, že článek 718 prováděcího nařízení musí být vzhledem k článku 670 stejného nařízení považován za zvláštní
         ustanovení (lex specialis), takže první ustanovení je nadřazeno druhému ustanovení v situacích, jejichž zvláštní úpravu sleduje, a sice v situaci použití
         režimu dočasného použití na takový dopravní prostředek, jaký je předmětem původního řízení.

      17      Dále je nutné připomenout, že čl. 718 odst. 3 písm. d) prováděcího nařízení stanoví, že proto, aby silniční dopravní prostředek
         mohl být propuštěn do režimu dočasného použití, je třeba, aby byl použit výhradně pro přepravu, která začíná nebo končí mimo
         celní území Společenství.

      18      Jeví se tedy, že propuštění do režimu dočasného použití přímo závisí na realizaci přesně stanovené přepravy dotčeným vozidlem,
         a sice přepravy, která zahrnuje překročení vnější hranice celního území Společenství uvedeným vozidlem a přepravovaným zbožím
         nebo osobami.

      19      Tento výklad je doložen čl. 718 odst. 5, čl. 722 odst. 2 (pokud jde o leteckou přepravu) a čl. 723 odst. 2 (pokud jde o námořní
         přepravu) prováděcího nařízení, z nichž vyplývá, že dočasné použití dopravního prostředku je poskytováno pouze pro dobu nutnou
         pro realizaci přepravy, pro níž je dočasné použití požadováno.

      20      Z toho vyplývá, že určující je samotná přeprava prováděná dotčeným dopravním prostředkem, a nikoliv konečné místo určení přepravovaného
         zboží nebo osob.

      21      Ačkoliv je pravda, že z definice pojmu „vnitřní přeprava“, obsažené v čl. 670 písm. p) prováděcího nařízení vyplývá, jak tvrdí
         Komise, že konečné místo určení zboží nebo osob přepravovaných pomocí dopravního prostředku je určující pro to, zda se jedná
         o vnitřní přepravu, nic to nemění na tom, že relevantním kritériem pro přiznání režimu dočasného použití takovému dopravnímu
         prostředku zůstává, jak vyplývá z čl. 718 odst. 3 písm. d) prováděcího nařízení, provedení přeshraniční přepravy pomocí dotčeného
         dopravního prostředku.

      22      V tomto ohledu je namístě upřesnit, že jelikož dočasné použití je poskytováno pro určitou přepravu, která musí být provedena
         pomocí vozidla, v jehož prospěch je toto opatření přijímáno, nepostačuje, aby uvedené vozidlo zajistilo pouze tu část cesty,
         která probíhá celním územím Společenství. Toto vozidlo musí zajistit, aby přepravované zboží nebo osoby překročily hranice
         celního území Společenství a nemůže se omezit na dopravu tohoto zboží nebo osob pouze na tuto hranici.

      23      Konečně je namístě konstatovat, že opačný výklad, podle něhož určující kritérium pro to, zda přeprava provedená vozidlem,
         které je propuštěno do režimu dočasného použití, je přepravou, která začíná a končí mimo celní území Společenství, závisí
         výhradně na okolnosti, že zboží přepravované v daném okamžiku dotčeným vozidlem skutečně překročilo hranici tohoto území nezávisle
         na tomto vozidle, a nikoliv na tom, že vozidlo a přepravované zboží překročily tuto hranici současně, by zbavil čl. 718 odst.
         3 písm. d) prováděcího nařízení jeho užitečného účinku.

      24      Nic totiž přepravci nebrání v tom, aby uvedl tahač do režimu dočasného použití a  použil jej výlučně pro realizaci přepravy
         na celním území Společenství, od okamžiku, kdy si je jistý, že napojené návěsy, jakož i jejich nakládka mají místo  původu
         mimo Společenství nebo jejich místo určení se nachází mimo území Společenství.

      25      Nicméně je třeba dodat, že použitím článku 204 celního kodexu jednak nevzniká žádný celní dluh, pokud je prokázáno, že jednání
         vytýkané deklarantovi nemá zásadní vliv na správné provádění dotčeného celního režimu. Kromě toho rovněž v případě, v němž
         použitím tohoto ustanovení celní dluh vzniká, stanoví celní kodex ve svém článku 239 postup, který umožňuje, aby takovému
         deklarantovi, jako v projednávaném případě v původním řízení, mohla být dotčená cla za určitých podmínek prominuta nebo vrácena.

      26      Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že čl. 718 odst. 3 písm. d) a čl. 670 písm. p) prováděcího nařízení musí být vykládány
         v tom smyslu, že zakazují použití tahače registrovaného mimo celní území Společenství za účelem přepravy návěsu z místa nacházejícího
         se na celním území Společenství, kde je naložen zbožím, na jiné místo nacházející se na celním území Společenství, kde je
         odstaven pouze za tím účelem, aby byl později přepraven jiným tahačem k příjemci zboží usazenému mimo celní území Společenství.

       K nákladům řízení
      27      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:
      Článek 718 odst. 3 písm. d) a čl. 670 písm. p) nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí
            nařízení Rady (EHS) č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství, musí být vykládány v tom smyslu, že zakazují použití
            tahače registrovaného mimo celní území Společenství za účelem přepravy návěsu z místa nacházejícího se na celním území Společenství,
            kde je naložen zbožím, na jiné místo nacházející se na celním území Společenství, kde je odstaven pouze za tím účelem, aby
            byl později přepraven jiným tahačem k příjemci zboží usazenému mimo celní území Společenství.
      Podpisy
      * Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Tribunálu (čtvrtého senátu) ze dne 4. března 2015. # Three-N-Products Private Ltd proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Věc T-543/13.


Rozsudek Tribunálu (pátého senátu) ze dne 11. prosince 2014. # Sherwin-Williams Sweden AB proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Věc T-12/13.


Rozsudek Tribunálu (pátého senátu) ze dne 16. října 2014. # Junited Autoglas Deutschland GmbH & Co. KG proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Věc T-297/13.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 27. října 1987. # Finsider proti Komisi Evropských společenství. # Věc 392/85.