title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 7. října 2010.#Trestní řízení proti Vítor Manuel dos Santos Palhota a další.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen - Belgie.#Volný pohyb služeb - Články 56 SFEU a 57 SFEU - Vysílání pracovníků - Omezení - Zaměstnavatelé usazení v jiném členském státě - Registrace předběžného oznámení o vyslání - Sociálněprávní nebo pracovněprávní dokumenty - Dokumenty rovnocenné dokumentům stanoveným právem hostitelského členského státu - Kopie - Zpřístupnění vnitrostátním orgánům.#Věc C-515/08.

text:
      Věc C-515/08
      Trestní řízení
      proti
      Vítoru Manuelovi dos Santos Palhotovi a dalším
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen)
      „Volný pohyb služeb – Články 56 SFEU a 57 SFEU – Vysílání pracovníků – Omezení – Zaměstnavatelé usazení v jiném členském státě – Registrace předběžného oznámení o vyslání – Sociálněprávní nebo pracovněprávní dokumenty – Dokumenty rovnocenné dokumentům stanoveným právem hostitelského členského státu – Kopie – Zpřístupnění vnitrostátním orgánům“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Volný pohyb služeb – Omezení – Vysílání pracovníků v rámci poskytování služeb
      (Články 56 SFEU a 57 SFEU)
      2.        Volný pohyb služeb – Omezení – Vysílání pracovníků v rámci poskytování služeb
      (Články 56 SFEU a 57 SFEU)
      1.        Články 56 SFEU a 57 SFEU brání právní úpravě členského státu, která pro zaměstnavatele usazeného v jiném členském státě vysílajícího
         pracovníky na území prvního státu stanoví povinnost zaslat vnitrostátním orgánům předběžné oznámení o vyslání v rozsahu, v
         němž je zahájení zamýšleného vyslání podmíněno sdělením uvedenému zaměstnavateli registračního čísla daného oznámení a v němž
         mají vnitrostátní orgány uvedeného prvního státu na uskutečnění tohoto sdělení lhůtu pěti pracovních dnů ode dne obdržení
         oznámení.

      Vzhledem k tomu, že k takovému sdělení registračního čísla musí dojít před vysláním pracovníků zaměstnavatelem a že číslo
         je sděleno až poté, co vnitrostátní orgány provedou kontrolu souladu předběžného oznámení o vyslání, je třeba mít za to, že
         tento postup má povahu správního povolovacího řízení, které může, zejména z důvodu lhůty stanovené pro vydání uvedeného sdělení
         registračního čísla, ztížit zamýšlené vyslání, a v důsledku toho i výkon činnosti zaměstnavatele vysílaných pracovníků spočívající
         v poskytování služeb, zejména jestliže konkrétní poskytování vyžaduje jistou rychlost jednání. Z toho plyne, že požadavek
         zaslání předběžného oznámení o vyslání, jakož i sdělení registračního čísla daného oznámení, představuje omezení volného pohybu
         služeb ve smyslu článku 56 SFEU.

      Takové omezení není odůvodněné cílem spočívajícímu v ochraně pracovníků. Zdá se sice, že zaslání předběžného oznámení o vyslání
         je vhodným prostředkem ke sdělení potřebných informací vnitrostátním orgánům. Nicméně postup registrace a sdělení, v důsledku
         kterého má uvedené oznámení povahu správního povolovacího řízení, jde nad rámec toho, co je nezbytné pro zajištění ochrany
         vyslaných pracovníků, neboť předběžné oznámení, které umožňuje kontrolovat dodržování právních předpisů hostitelského členského
         státu v oblasti sociálního zabezpečení a odměňování po dobu vyslání, představuje přiměřenější opatření k dosažení daného cíle
         než povolení či předběžná kontrola.

      (viz body 34, 36, 40, 52-53, 61 a výrok)
      2.        Články 56 SFEU a 57 SFEU nebrání právní úpravě členského státu, která pro zaměstnavatele usazeného v jiném členském státě
         vysílajícího pracovníky na území prvního státu stanoví povinnost zpřístupnit jeho vnitrostátním orgánům po dobu vyslání kopie
         dokumentů rovnocenných sociálněprávním či pracovněprávním dokumentům vyžadovaným právem prvního státu, jakož i jejich zaslání
         uvedeným orgánům po uplynutí této doby.

      Je pravda, že nelze vyloučit, že tyto povinnosti s sebou nesou dodatečné náklady, jakož i administrativní a finanční zátěž
         pro podniky usazené v jiném členském státě, takže tyto podniky nejsou z hlediska hospodářské soutěže v postavení rovnocenném
         postavení podniků zaměstnávajících osoby obvykle pracující v tuzemsku. Uchovávání kopie rovnocenných dokumentů ovšem umožňuje
         příslušným orgánům kontrolovat dodržování pracovních podmínek stanovených v čl. 3 odst. 1 směrnice 96/71/ES o vysílání pracovníků
         v rámci poskytování služeb ve vztahu k vyslaným pracovníkům, a tudíž zajišťovat jejich ochranu. Taková opatření jsou tedy
         přiměřená cíli spočívajícímu v ochraně pracovníků.

      (viz body 42, 57, 60–61 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      7. října 2010(*)

      „Volný pohyb služeb – Články 56 SFEU a 57 SFEU – Vysílání pracovníků – Omezení – Zaměstnavatelé usazení v jiném členském státě – Registrace předběžného oznámení o vyslání – Sociálněprávní nebo pracovněprávní dokumenty – Dokumenty rovnocenné dokumentům stanoveným právem hostitelského členského státu – Kopie – Zpřístupnění vnitrostátním orgánům“
      Ve věci C‑515/08,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím rechtbank van eerste
         aanleg te Antwerpen (Belgie) ze dne 3. listopadu 2008, došlým Soudnímu dvoru dne 26. listopadu 2008, v trestním řízení proti

      Vítoru Manuelovi dos Santos Palhotovi,
      Máriovi de Moura Gonçalvesovi,
      Fernandu Luisovi das Neves Palhotovi,
      Termiso Limitada,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení J. N. Cunha Rodrigues, předseda senátu, A. Rosas, U. Lõhmus (zpravodaj), A. Ó Caoimh a A. Arabadžev, soudci,
      generální advokát: P. Cruz Villalón,
      vedoucí soudní kanceláře: M.‑A. Gaudissart, vedoucí oddělení,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 25. února 2010,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za V. M. dos Santos Palhotu M. de Moura Gonçalvese, F. L. das Neves Palhotu a společnost Termiso Limitada K. Stappersem, advocaat,
      –        za belgickou vládu L. Van den Broeck, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s V. Pertrym a H. Gilliamsem, advocaten,
      –        za dánskou vládu J. Bering Liisbergem a R. Holdgaardem, jako zmocněnci,
      –        za německou vládu M. Lummou a B. Kleinem, jako zmocněnci,
      –        za řeckou vládu K. Georgiadisem a I. Bakopoulosem, jakož i M. Michelogiannaki, jako zmocněnci,
      –        za francouzskou vládu G. de Berguesem a A. Czubinski, jako zmocněnci,
      –        za Evropskou komisi E. Traversou, W. Roelsem a I. V. Rogalskim, jako zmocněnci,
      –        za Kontrolní úřad ESVO B. Alterskjærem a O. Einarssonem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 5. května 2010,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 56 SFEU a 57 SFEU.

      2        Tato žádost byla podána v rámci trestního řízení zahájeného státním zastupitelstvím proti Vítoru Manuelovi dos Santos Palhotovi,
         Máriovi de Moura Gonçalvesovi, Fernandu Luisovi das Neves Palhotovi, jakož i proti společnosti Termiso Limitada, se sídlem
         v Portugalsku (dále jen společně „obžalovaní v původním řízení“), zejména z důvodu, že ve vztahu k 53 portugalským pracovníkům
         vyslaným do Belgie opomněli vystavit individuální vyúčtování stanovené belgickými právním předpisy.

       Právní rámec
       Právní úprava Unie
      3        Podle čl. 1 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 96/71/ES ze dne 16. prosince 1996 o vysílání pracovníků v rámci
         poskytování služeb (Úř. věst. 1997, L 18, s. 1; Zvl. vyd. 05/02, s. 431):

      „Tato směrnice se vztahuje na podniky usazené v některém členském státě, které vysílají v rámci nadnárodního poskytování služeb
         v souladu s odstavcem 3 pracovníky na území jiného členského státu.“

      4        Článek 3 odst. 1 první pododstavec uvedené směrnice stanoví:

      „Členské státy zajistí, aby podniky uvedené v čl. 1 odst. 1 zaručovaly bez ohledu na právo rozhodné pro pracovní poměr pracovníkům
         vyslaným na jejich území pracovní podmínky týkající se dále uvedených záležitostí, které jsou v členském státě, ve kterém
         je práce vykonávána, stanoveny

      –      právními či správními předpisy a/nebo
      –      kolektivními smlouvami nebo rozhodčími nálezy, které byly prohlášeny za všeobecně použitelné ve smyslu odstavce 8, jestliže
         se týkají činností uvedených v příloze:

      a)      maximální délky pracovní doby a minimální doby odpočinku,
      b)      minimální délka dovolené za kalendářní rok;
      c)      minimální mzda, včetně sazeb za přesčasy; tento bod se nevztahuje na doplňkové podnikové systémy zaopatření v důchodu,
      d)      podmínky poskytování pracovníků, zejména prostřednictvím podniků pro dočasnou práci;
      e)      ochrana zdraví, bezpečnosti a hygieny při práci,
      f)      ochranná opatření týkající se pracovních podmínek těhotných žen nebo žen krátce po porodu, dětí a mladistvých,
      g)      rovné zacházení pro muže a ženy a ostatní ustanovení o nediskriminaci.“
       Vnitrostátní právní úprava
      5        Článek 8 zákona ze dne 5. března 2002, kterým se provádí směrnice 96/71 a kterým se zavádí zjednodušený režim týkající se
         povinnosti podniků, které vysílají pracovníky do Belgie, uchovávat určité sociálněprávní dokumenty (Belgisch Staatsblad ze dne 13. března 2002, dále jen „zákon ze dne 5. března 2002“) stanoví, že zaměstnavatel, který splňuje podmínky uvedené
         v čl. 6b odst. 2 královského nařízení č. 5 ze dne 23. října 1978, které se týká povinnosti uchovávat sociálněprávní dokumenty
         (Belgisch Staatsblad ze dne 2. prosince 1978; dále jen „královské nařízení č. 5“), není povinen vystavit v období určeném na základě uvedeného
         odstavce mimo jiné vyúčtování stanovené článkem 15 zákona ze dne 12. dubna 1965 o ochraně odměny zaměstnanců (dále jen „vyúčtování“).

      6        Článek 9 zákona ze dne 5. března 2002 vkládá do královského nařízení č. 5 kapitolu IIa obsahující zejména výše uvedený článek
         6b, jenž představuje zjednodušený režim stanovený uvedeným zákonem (dále jen „zjednodušený režim“). Podle odstavce 1 uvedeného
         článku se pro účely dané kapitoly zaměstnavateli ve smyslu královského nařízení č. 5 rozumí ti, kteří na belgickém území zaměstnávají
         pracovníky, kteří buď obvykle pracují na území jedné nebo více zemí kromě Belgického království, nebo byli do zaměstnání přijati
         v jiné zemi než v Belgickém království.

      7        Podle odstavce 2 téhož článku jsou zaměstnavatelé po určitou dobu zproštěni povinnosti vyhotovit a uchovávat sociálněprávní
         dokumenty stanovené v kapitole II královského nařízení č. 5, včetně individuálního vyúčtování stanoveného v jeho čl. 4 odst. 1
         (dále jen „individuální vyúčtování“), pokud zaprvé zašlou před nástupem do zaměstnání dotčených zaměstnanců belgickým orgánům
         oznámení o vyslání (dále jen „předběžné oznámení o vyslání“), a zadruhé zpřístupní těmto orgánům kopie dokumentů stanovených
         právními předpisy země, v níž je zaměstnavatel usazen, přičemž tyto dokumenty musí být rovnocenné individuálnímu vyúčtování
         nebo vyúčtování mzdy (dále jen „rovnocenné dokumenty“).

      8        Podle článku 2 královského nařízení ze dne 29. března 2002, kterým se stanoví způsoby provádění zjednodušeného režimu vystavování
         a uchovávání sociálněprávních dokumentů pro podniky, které vysílají pracovníky do Belgie a kterým se vymezují činnosti v oblasti
         stavebnictví uvedené v čl. 6 odst. 2 zákona ze dne 5. března 2002 (Belgisch Staatsblad ze dne 17. dubna 2002, dále jen „královské nařízení ze dne 29. března 2002“), se období uvedené v čl. 6b odst. 2 královského
         nařízení č. 5 stanoví v délce šesti měsíců od data nástupu do zaměstnání prvního pracovníka vyslaného do Belgie.

      9        Podle článku 3 královského nařízení ze dne 29. března 2002 musí zaměstnavatelé pracovníků vyslaných do Belgie před nástupem
         pracovníka do zaměstnání zaslat orgánu pro dozor nad dodržováním sociálních zákonů dopisem, elektronickou poštou nebo faxem
         oznámení o vyslání v souladu s článkem 4 uvedeného nařízení. Uvedený orgán do pěti pracovních dnů od obdržení oznámení potvrdí,
         že oznámení přijal a že oznámení vyhovuje požadavkům, a prostřednictvím výše uvedených sdělovacích prostředků zašle zaměstnavateli
         registrační číslo, přičemž k nástupu do zaměstnání může dojít až po dni oznámení registračního čísla. V opačném případě nemůže
         být zaměstnavatel zproštěn povinnosti vystavit a uchovávat sociálněprávní dokumenty stanovené zjednodušeným režimem.

      10      Článek 4 královského nařízení ze dne 29. března 2002 stanoví, že oznámení o vyslání, jež musí být v souladu se vzorem uvedeným
         v příloze tohoto nařízení, obsahuje následující údaje:

      „1.       Pokud jde o zaměstnavatele, který vysílá pracovníky do Belgie: příjmení, jméno, bydliště nebo obchodní firma a sídlo podniku,
         předmět jeho činnosti, adresa, telefonní a faxové číslo, elektronická adresa a identifikační nebo registrační číslo zaměstnavatele
         u příslušného orgánu sociálního zabezpečení[;]

      2.      pokud jde o pověřence či zmocněnce zaměstnavatele, u něhož jsou rovnocenné dokumenty uloženy podle čl. 5 [odst. 1] tohoto
         nařízení: příjmení, jméno, jméno podnikatele nebo obchodní firma, adresa, telefonní a faxové číslo a elektronická adresa;

      3.      pokud jde o jednotlivé pracovníky vyslané do Belgie: příjmení, jméno, bydliště, datum narození, osobní stav, pohlaví, státní
         příslušnost, adresa, telefonní číslo, číslo a druh průkazu totožnosti, datum uzavření pracovní smlouvy, datum zahájení práce
         v Belgii a vykonávaná funkce;

      4.      pokud jde o pracovní podmínky, které lze na vyslané pracovníky uplatnit: týdenní a denní pracovní doba;
      5.      pokud jde o vyslání: povaha služeb poskytovaných v rámci vyslání, datum zahájení vyslání a předpokládaná délka vyslání, místo,
         kde budou práce prováděny;

      6.      pokud jde o rovnocenné dokumenty: místo, kde jsou dostupné a kde se uchovávají, v souladu s článkem 5 tohoto nařízení.“
      11      Článek 5 uvedeného nařízení se týká podmínek zpřístupnění a uchovávání rovnocenných dokumentů během doby zaměstnání pracovníků
         vyslaných do Belgie. Odstavec 1 tohoto článku stanoví, že po dobu šesti měsíců stanovenou v článku 2 musí být příslušnému
         orgánu pro dozor zpřístupněna kopie rovnocenných dokumentů. Tato kopie se nachází buď v místě výkonu práce pracovníka vyslaného
         do Belgie, nebo v místě belgického bydliště fyzické osoby, která uchovává dokumenty jako pověřenec či zmocněnec zaměstnavatele.
         V opačném případě musí zaměstnavatel vystavit a uchovávat individuální vyúčtování, jakož i vyúčtování mzdy. Podle čl. 5 odst. 2
         musí zaměstnavatelé uchovat uvedenou kopii po dobu pěti let, a krom toho musí vystavit sociálněprávní dokumenty stanovené
         v kapitole II královského nařízení č. 5, jakož i vyúčtování mzdy.

      12      Článek 6 královského nařízení ze dne 29. března 2002 se týká podmínek zpřístupnění a uchovávání rovnocenných dokumentů po
         skončení doby zaměstnání pracovníků vyslaných do Belgie. Stanoví, že po skončení daného období musí zaměstnavatelé zaslat
         doporučeným dopisem nebo předat oproti doručence, kopii rovnocenných dokumentů, jakož i jejich seznam orgánu pro dozor nad
         dodržováním sociálních zákonů.

       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      13      Ze spisu, jakož i z písemného vyjádření belgické vlády vyplývá, že společnost Termiso Limitada pravidelně vysílala portugalské
         svářeče a montéry do loděnice společnosti Antwerp Shiprepair NV za účelem provedení prací na lodích. Při kontrole dané stavby
         uskutečněné dne 12. července 2004 orgán pro dozor zjistil, že na stavbě bylo zaměstnáno 53 portugalských zaměstnanců společnosti
         Termiso Limitada a že u žádného z těchto pracovníků nebylo podáno předběžné oznámení o vyslání. Navíc portugalský předák nebyl
         s to předložit žádný mzdový doklad.

      14      Podle rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen orgán pro dozor shledal, že nebyly splněny podmínky stanovené zákonem ze dne
         5. března 2002 ani podmínky stanovené směrnicí 96/71, takže bylo třeba uplatnit belgické právo sociálního zabezpečení týkající
         se sociálněprávních dokumentů, a zejména individuálního vyúčtování. Obžalovaní v původním řízení (první, druhý a třetí obžalovaný
         jako jednatelé a zaměstnanci Termiso Limitada a čtvrtá obžalovaná jako zaměstnavatelka a trestněprávně odpovědná právnická
         osoba) jsou obviněni z toho, že v období od 31. května do 13. července 2004 nevystavili individuální vyúčtování pro 53 výše
         uvedených pracovníků, a to v rozporu zejména s několika ustanoveními královského nařízení č. 5. Rovněž jsou obviněni z řady
         porušení belgické právní úpravy týkající se garantované minimální mzdy a odměny za práci přesčas.

      15      Předkládající soud má za to, že možnost meritorně rozhodnout o porušení belgických právních předpisů o sociálním zabezpečení
         závisí na skutečnosti, zda zákon ze dne 5. března 2002, jehož nedodržení zakládá povinnost dosáhnout souladu s uvedenou právní
         úpravou, je slučitelný s články 56 SFEU a 57 SFEU.

      16      Za těchto podmínek se rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující
         předběžnou otázku:

      „Porušují článek 8 zákona ze dne 5. března 2002 a články 3, 4 a 5 královského nařízení ze dne 29. března 2002 (prováděcí nařízení)
         články [56 SFEU] a [57 SFEU], tím, že zahraničním zaměstnavatelům, kteří chtějí vysílat pracovníky, ukládají povinnost odevzdat
         předtím u orgánu pro dozor nad dodržováním sociálních zákonů oznámení o vyslání, jakož i zpřístupnit dokumenty, které jsou
         srovnatelné s belgickým individuálním vyúčtováním nebo vyúčtováním mzdy, [takže] přístup k belgickému pracovnímu trhu služeb
         je zamezen, nebo přinejmenším ztížen?“

       K předběžné otázce
       K přípustnosti
      17      Belgická vláda tvrdí, že předběžná otázka je nepřípustná, neboť se zakládá na nesprávném předpokladu, že zjednodušený režim
         je povinný, ačkoli zahraniční zaměstnavatelé vysílající pracovníky na belgické území mají rovněž možnost vystavit a uchovávat
         sociálněprávní dokumenty v souladu s belgickými právními předpisy.

      18      V tomto ohledu i za předpokladu, že by uvedený soud považoval zjednodušený režim za povinný, postup podle článku 267 SFEU
         se podle ustálené judikatury zakládá na jasné dělbě činností mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem, přičemž Soudní dvůr
         je oprávněn rozhodovat pouze o výkladu nebo platnosti aktů Unie uvedených ve zmíněném článku. V tomto rámci nepřísluší Soudnímu
         dvoru, aby posuzoval výklad vnitrostátních ustanovení ani aby rozhodoval, zda je jejich výklad provedený vnitrostátním soudem
         správný (viz zejména rozsudek ze dne 18. ledna 2007, Auroux a další, C‑220/05, Sb. rozh. s. I‑385, bod 25 a citovaná judikatura).

      19      Belgická a německá vláda dále tvrdí, že v předkládacím rozhodnutí nebyl vylíčen právní rámec ani vysvětlena spojitost mezi
         sporem v původním řízení a položenou otázkou. V tomto ohledu belgická vláda tvrdí, že se položená otázka netýká výkladu směrnice
         96/71, jejíž použití je nicméně napadáno v uvedeném sporu. Belgická vláda rovněž pochybuje o užitečnosti výkladu článku 57
         SFEU, neboť nebylo zpochybněno, že činnost prováděná v Belgii společností Termiso Limitada a jejími zaměstnanci představuje
         poskytování služeb.

      20      Z ustálené judikatury vyplývá, že na otázky týkající se výkladu práva Unie položené vnitrostátním soudem v právním a skutkovém
         rámci, který tento soud vymezí v rámci své odpovědnosti a jehož správnost nepřísluší Soudnímu dvoru ověřovat, se vztahuje
         domněnka relevance. Soudní dvůr může odmítnout rozhodnutí o předběžné otázce položené vnitrostátním soudem pouze tehdy, pokud
         jde zjevné, že žádaný výklad práva Unie nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná
         o hypotetický problém nebo také pokud Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď
         na otázky, které jsou mu položeny (viz rozsudky ze dne 15. prosince 1995, Bosman, C‑415/93, Recueil, s. I‑4921, bod 61, a ze
         dne 23. prosince 2009, Spector Photo Group a Van Raemdonck, C‑45/08, Sb. rozh. s. I‑2073, bod 26).

      21      V projednávané věci, jak vyplývá z bodů 14 a 15 tohoto rozsudku, umožňuje popis skutkového a právního rámce sporu v původním
         řízení obsažený v předkládacím rozhodnutí pochopit, že by podle názoru předkládajícího soudu v případě neslučitelnosti takové
         vnitrostátní právní úpravy, jako je zjednodušený režim, s ustanoveními SFEU týkajícími se volného pohybu služeb, obžalovaní
         v původním řízení neměli být trestáni za nedodržení povinnosti, kterou mají pouze v případě, že nevyužijí daného režimu, a to
         povinnosti vystavit individuální vyúčtování pro dotčené zaměstnance. Tento popis, třebaže je stručný, postačuje Soudnímu dvoru
         pro účely poskytnutí užitečné odpovědi na položenou otázku.

      22      Krom toho neexistence žádosti o výklad směrnice 96/71 se nijak nedotýká pravomoci Soudního dvora odpovědět na předběžnou otázku
         v rozsahu, v jakém ustanovení práva Unie, jejichž výklad je požadován, jsou relevantní pro řešení sporu v původním řízení.

      23      Z výše uvedeného plyne, že předběžná otázka je přípustná.

       K věci samé
      24      Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda články 56 SFEU a 57 SFEU brání právní úpravě členského státu, která zaměstnavateli
         usazenému v jiném členském státě vysílajícímu pracovníky na území prvního členského státu ukládá, aby zaslal předběžné oznámení
         o vyslání a aby vnitrostátním orgánům zpřístupnil po dobu vyslání kopii dokumentů rovnocenných sociálněprávním či pracovněprávním
         dokumentům, jako je například individuální vyúčtování a vyúčtování mzdy, vyžadovaným právem prvního státu.

      25      Ve svém vyjádření belgická vláda uvedla, že předkládající soud nepožaduje výklad směrnice 96/71. V tomto ohledu je třeba podotknout,
         že ačkoli zjednodušený režim slouží, jak tvrdí belgická vláda, ke kontrole dodržování, ze strany zaměstnavatelů vysílajících
         zahraniční pracovníky na belgické území, pracovních podmínek uvedených v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci směrnice 96/71,
         nespadají taková kontrolní opatření do působnosti uvedené směrnice ani nejsou na úrovni Evropské unie harmonizovány.

      26      Cílem směrnice 96/71 je totiž koordinace vnitrostátních hmotněprávních předpisů týkajících se pracovních podmínek vyslaných
         pracovníků, nezávisle na doplňujících správních předpisech určených ke kontrole dodržování uvedených podmínek.

      27      Z toho plyne, že uvedená opatření mohou být volně stanovena členskými státy za podmínky dodržení Smlouvy a obecných zásad
         práva Unie (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 18. července 2007, Komise v. Německo, C‑490/04, Sb. rozh. s. I‑6095, bod 19,
         a ze dne 18. prosince 2007, Laval un Partneri, C‑341/05, Sb. rozh. s. I‑11767, bod 60).

      28      V projednávané věci je nesporné, že se spor v původním řízení týká podniku usazeného v členském státě, který za účelem poskytování
         služeb vysílá vlastní zaměstnance na časově omezenou dobu na stavbu nacházející se v jiném členském státě. Soudní dvůr přitom
         již shledal, že taková situace spadá do působnosti článků 56 SFEU a 57 SFEU (viz rozsudek ze dne 25. října 2001, Finalarte
         a další, C‑49/98, C‑50/98, C‑52/98 až C‑54/98 a C‑68/98 až C‑71/98, Recueil, s. I‑7831, bod 20).

       K existenci omezení volného pohybu služeb
      29      Podle ustálené judikatury vyžaduje článek 56 SFEU nejen odstranění jakékoli diskriminace poskytovatele služeb z důvodu jeho
         státní příslušnosti, ale rovněž odstranění jakéhokoli omezení, byť uplatňovaného bez rozdílu jak na tuzemské poskytovatele,
         tak na poskytovatele z jiných členských států, je-li takové povahy, že může zakazovat činnosti poskytovatele usazeného v jiném
         členském státě, kde legálně poskytuje obdobné služby, být na překážku těmto činnostem nebo je činit méně atraktivními (viz
         zejména rozsudky ze dne 23. listopadu 1999, Arblade a další, C‑369/96 a C‑376/96, Recueil, s. I‑8453, bod 33, a ze dne 21. září
         2006, Komise v. Rakousko, C‑168/04, Sb. rozh. s. I‑9041, bod 36).

      30      V této souvislosti je třeba uvést, že podle belgické vlády byl zjednodušený režim, který je předmětem sporu v původním řízení,
         zaveden zákonem ze dne 5. března 2002 po vydání výše uvedeného rozsudku Arblade a další. V bodě 3 výroku uvedeného rozsudku
         Soudní dvůr rozhodl, že články 56 SFEU a 57 SFEU brání tomu, aby členský stát uložil podniku usazenému v jiném členském státě
         a dočasně vykonávajícímu práci v prvním státě, aby vystavil sociálněprávní a pracovněprávní dokumenty, jako například individuální
         vyúčtování, pro každého vyslaného zaměstnance, ve formě požadované právní úpravou prvního státu, jestliže je sociálněprávní
         ochrana zaměstnanců, která by takové požadavky mohla odůvodnit, již zajištěna předložením sociálněprávních a pracovněprávních
         dokumentů, které uvedený podnik má v souladu s právní úpravou členského státu, v němž je usazen.

      31      Z uvedeného zákona, jakož i z královského nařízení ze dne 29. března 2002 plyne, že po dobu šesti měsíců od data nástupu do
         zaměstnání prvního vyslaného pracovníka zprošťuje zjednodušený režim zaměstnavatele vysílajícího pracovníky na belgické území
         povinnosti vystavit zejména individuální vyúčtování a vyúčtování mzdy požadované belgickou právní úpravou, pokud zaměstnavatel
         zaprvé zašle belgickým orgánům předběžné oznámení o vyslání a zadruhé uvedeným orgánům zpřístupní kopie rovnocenných dokumentů.

      32      Pokud jde o časové omezení daného zproštění, jeho eventuálně omezující povaha není v projednávané věci posuzována, jelikož
         je nesporné, že vyslání dotčené ve věci v původním řízení trvalo méně než šest měsíců.

      33      Pokud jde zaprvé o předběžné oznámení o vyslání, z článku 3 královského nařízení ze dne 29. března 2002, jakož i z vyjádření
         belgické vlády vyplývá, že na jedné straně musí belgické orgány potvrdit přijetí a soulad uvedeného oznámení do pěti pracovních
         dnů od jeho obdržení, a to tak že zaměstnavateli vysílaných pracovníků sdělí registrační číslo daného oznámení. Na straně
         druhé může být vyslání zahájeno až po takovémto sdělení, bez něhož nemůže zaměstnavatel využít zjednodušený režim.

      34      Je nutno konstatovat, že postup popsaný v předchozím bodě nelze kvalifikovat jako pouhý oznamovací postup. Jak zdůraznil generální
         advokát v bodě 70 stanoviska, pouhé předání informací orgánům hostitelského členského státu se tak spolu s potvrzením o přijetí
         mohou případně stát nástroji předběžného ověřování a povolování, která předcházejí samotnému zahájení poskytování určité služby.
         Vzhledem k tomu, že k uvedenému sdělení registračního čísla musí dojít před vysláním pracovníků zaměstnavatelem a číslo je
         sděleno až poté, co vnitrostátní orgány provedou kontrolu souladu předběžného oznámení o vyslání, je třeba mít za to, že tento
         postup má povahu správního povolovacího řízení (viz obdobně výše uvedený rozsudek Komise v. Rakousko, bod 41).

      35      Přitom řízení, které poskytování služeb prostřednictvím pracovníků vyslaných na vnitrostátní území podnikem usazeným v jiném
         členském státě podmiňuje vydáním takového správního povolení, může představovat omezení volného pohybu služeb ve smyslu článku
         56 SFEU (viz obdobně rozsudky ze dne 9. srpna 1994, Vander Elst, C‑43/93, Recueil, s. I‑3803, bod 15, a ze dne 19. ledna 2006,
         Komise v. Německo, C‑244/04, Sb. rozh. s. I‑885, bod 34).

      36      Takový postup totiž může, zejména z důvodu lhůty stanovené pro vydání uvedeného sdělení registračního čísla, ztížit zamýšlené
         vyslání, a v důsledku toho i výkon činnosti zaměstnavatele vysílaných pracovníků spočívající v poskytování služeb, zejména
         jestliže konkrétní poskytování vyžaduje jistou rychlost jednání (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky ze dne 19. ledna
         2006, Komise v. Německo, bod 35, a Komise v. Rakousko, bod 39).

      37      V tomto ohledu obžalovaní v původním řízení v písemných vyjádřeních zdůraznili, aniž to bylo zpochybněno, naléhavost poskytnutí
         služeb společnosti Antwerp Shiprepair NV, jež vyžadovala co nejrychlejší zahájení práce po uzavření příslušné smlouvy. Belgická
         vláda přitom v odpověď na otázku Soudního dvora na jednání konstatovala, že zjednodušený režim pro naléhavá vyslání neumožňuje
         žádné výjimky z postupu popsaného v bodě 34 tohoto rozsudku pro naléhavé vyslání.

      38      Není podstatné, jak rovněž zdůraznila belgická vláda na jednání, že sdělení registračního čísla bývá v praxi zaměstnavateli
         vysílaných pracovníků zasláno dva nebo tři dny po obdržení předběžného oznámení o vyslání, jelikož zaměstnavatel nemůže předem
         vyloučit nutnost vyčkat před vysláním nejméně pět pracovních dnů stanovených zjednodušeným režimem pro zaslání sdělení registrace.
         Možnost takového čekání může jak zaměstnavateli, tak příjemci služeb spočívajících ve vyslání pracovníků, takové poskytování
         služeb ztížit, nebo přinejmenším činit méně atraktivním, zejména pokud je naléhavé povahy.

      39      Krom toho postup popsaný v bodě 33 tohoto rozsudku je určujícím prvkem zjednodušeného režimu, neboť jak vyplývá z článku 3
         královského nařízení ze dne 29. března 2002, zaměstnavatel, který vyšle pracovníky na belgické území, aniž obdrží registrační
         číslo svého předběžného oznámení o vyslání, se nemůže ve vztahu k tomuto vyslání omezit na držení rovnocenných dokumentů,
         jak stanoví zjednodušený režim, ale musí vystavit belgické sociálněprávní dokumenty, jako například individuální vyúčtování
         a vyúčtování mzdy.

      40      Z toho plyne, že požadavek zaslání předběžného oznámení o vyslání, jakož i sdělení registračního čísla daného oznámení, jak
         stanoví zjednodušený režim, představuje omezení volného pohybu služeb ve smyslu článku 56 SFEU.

      41      Tento závěr nemůže být zpochybněn ani zjištěním belgické vlády, že zjednodušený režim je volitelný v tom smyslu, že se zaměstnavatel
         zamýšlející vyslat pracovníky na belgické území nemusí tomuto režimu podřídit, a v takovém případě musí vystavit a uchovávat
         výše uvedené belgické sociálněprávní dokumenty. Jak je připomenuto v bodě 30 tohoto rozsudku, Soudní dvůr již ve výše uvedeném
         rozsudku Arblade a další rozhodl, že taková povinnost není sama o sobě v souladu s volným pohybem služeb. Ze spisu navíc plyne,
         že v případě belgických právních předpisů dotčených ve věci v původním řízení jsou za nedodržení takové povinnosti ukládány
         trestní sankce.

      42      Pokud jde zadruhé o povinnosti uložené články 5 a 6 královského nařízení ze dne 29. března 2002 zaměstnavatelům pracovníků
         vyslaných na belgické území, především zpřístupnit kopie rovnocenných dokumentů belgickým orgánům, buď v místě výkonu práce
         v Belgii, nebo v místě belgického bydliště pověřence či zmocněnce zaměstnavatele, dále po skončení vyslání zaslat tyto kopie,
         jakož i seznam rovnocenných dokumentů belgickým orgánům, a konečně uchovat po skončení šestiměsíční lhůty kopie rovnocenných
         dokumentů pro uvedené orgány na jednom z popsaných míst po dobu pěti let, nelze bez dalšího vyloučit, že tyto povinnosti s sebou
         nesou dodatečné náklady, jakož i administrativní a finanční zátěž pro podniky usazené v jiném členském státě, takže tyto podniky
         nejsou z hlediska hospodářské soutěže v postavení rovnocenném postavení podniků zaměstnávajících osoby obvykle pracující na
         belgickém území.

      43      Ačkoli belgická vláda uvedla, že povinnost uchovávat kopie rovnocenných dokumentů pro belgické orgány po dobu pěti let po
         skončení vyslání se nevztahuje na vyslání kratší šesti měsíců, jako je vyslání dotčené ve věci v původním řízení, nic to nemění
         na tom, že nepředložila žádný argument ve vztahu k ostatním dvěma povinnostem. Dokonce připustila, že nelze vyloučit, že dotčená
         ustanovení mohou představovat omezení volného pohybu služeb ve smyslu článku 56 SFEU.

      44      Za těchto okolností je třeba dospět k závěru, že tyto povinnosti představují omezení volného pohybu služeb.

       K odůvodnění omezení volného pohybu služeb
      45      Podle ustálené judikatury vnitrostátní právní úprava oblasti, která nebyla na úrovni Unie harmonizována a která se bez rozdílu
         uplatňuje na všechny osoby nebo podniky vykonávající činnost na území dotčeného členského státu, může být odůvodněná, i přes
         svůj omezující účinek na volné poskytování služeb, pokud odpovídá naléhavému důvodu obecného zájmu, jenž již není chráněn
         pravidly, kterým poskytovatel služeb podléhá v členském státě, kde je usazen, je způsobilá zaručit uskutečnění cíle, který
         sleduje, a nepřekračuje meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné (viz výše uvedené rozsudky Arblade a další, body
         34 a 35, jakož i Komise v. Rakousko, bod 37).

      46      Jak je uvedeno v bodě 25 tohoto rozsudku, zjednodušený režim slouží podle belgické vlády ke kontrole dodržování, ze strany
         zaměstnavatelů vysílajících zahraniční pracovníky na belgické území, zejména pracovních podmínek uvedených v čl. 3 odst. 1
         směrnice 96/71. Sleduje tak cíl obecného zájmu spočívající v sociálněprávní ochraně pracovníků.

      47      V tomto ohledu Soudní dvůr opakovaně rozhodl, že mezi naléhavé důvody obecného zájmu, které mohou odůvodnit omezení volného
         pohybu služeb, patří ochrana pracovníků (viz zejména výše uvedené rozsudky Arblade a další, bod 36; Finalarte a další, bod
         33, jakož i ze dne 21. října 2004, Komise v. Lucembursko, C‑445/03, Sb. rozh. s. I‑10191, bod 29).

      48      Soudní dvůr rovněž členským státům přiznal možnost kontrolovat dodržování vnitrostátních ustanovení a ustanovení práva Unie
         v oblasti poskytování služeb a připustil opodstatněnost kontrolních opatření nezbytných ke kontrole dodržování požadavků odůvodněných
         veřejným zájmem (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Arblade a další, bod 38, a ze dne 19. ledna 2006, Komise v. Německo,
         bod 36).

      49      Je tedy třeba přezkoumat, zda taková opatření, jako jsou opatření obsažená ve zjednodušeném režimu, umožňují zajistit dosažení
         cíle spočívajícího v ochraně pracovníků a zda nejdou nad rámec toho, co je k jeho dosažení nezbytné.

      50      Pokud jde zaprvé o předběžné oznámení o vyslání, belgická vláda tvrdí, že oznámení umožňuje příslušným orgánům výkon účinné
         kontroly podmínek odměňování a pracovních podmínek v rámci vyslání pracovníků do Belgie. Na jednání belgická vláda upřesnila,
         že v případě neexistence takového oznámení nemohou belgické orgány kontrolovat datum zahájení vyslání do Belgie, neboť rovnocenné
         dokumenty takové informace neposkytují.

      51      V tomto ohledu již Soudní dvůr rozhodl, že povinnost uložená zaměstnavateli usazenému v jiném členském státě oznámit před
         vysláním místním orgánům přítomnost jednoho nebo několika vyslaných pracovníků v zaměstnaneckém poměru, předpokládanou dobu
         pobytu a službu nebo služby, jejichž poskytování je důvodem pro vyslání, představuje stejně účinné, ale méně omezující opatření,
         než je pracovní povolení, předběžná kontrola nebo schválení vyslání. Taková povinnost těmto orgánům umožňuje kontrolovat dodržování
         předpisů v oblasti sociálního zabezpečení a odměňování hostitelského členského státu po dobu vyslání při zohlednění povinností,
         které již jsou danému zaměstnavateli uloženy na základě předpisů práva sociálního zabezpečení platných v členském státě původu
         (viz výše uvedené rozsudky Komise v. Lucembursko, bod 31; ze dne 19. ledna 2006, Komise v. Německo, bod 45, a Komise v. Rakousko,
         bod 52).

      52      Z toho plyne, že ačkoli se zdá, že předběžné oznámení o vyslání je vhodným prostředkem ke sdělení belgickým orgánům informací
         uvedených v bodě 50 tohoto rozsudku, postup registrace a sdělení, na jehož základě má uvedené oznámení, jak je uvedeno v bodě
         34 tohoto rozsudku, povahu správního povolovacího řízení, jde nad rámec toho, co je nezbytné pro zajištění ochrany vyslaných
         pracovníků.

      53      Z judikatury připomenuté v bodě 51 tohoto rozsudku totiž plyne, že předběžné oznámení vzhledem k tomu, že umožňuje kontrolovat
         dodržování právních předpisů hostitelského členského státu v oblasti sociálního zabezpečení a odměňování po dobu vyslání,
         představuje přiměřenější opatření k dosažení daného cíle než povolení či předběžná kontrola. V tomto ohledu sama belgická
         vláda neuvádí, že by zjednodušený režim měl jiný účel, než je účinná kontrola podmínek odměňování a pracovních podmínek vyslaných
         pracovníků po dobu vyslání.

      54      Avšak vzhledem k tomu, že požadavek předchozího oznámení zůstává přiměřeným opatřením k umožnění nezbytných kontrol a zabránění
         podvodům, správní orgán by měl zaměstnavateli vysílajícímu pracovníky na belgické území dát možnost předložit důkaz, že učinil
         oznámení obsahující všechny požadované informace.

      55      Pokud jde zadruhé o dokumenty rovnocenné individuálnímu vyúčtování a vyúčtování mzdy, belgická vláda ve svém písemném vyjádření
         uvádí, že individuální vyúčtování uvádí služby poskytnuté pracovníkem, jakož i příslušnou odměnu a že vyúčtování mzdy uvádí
         způsob výpočtu této odměny s ohledem na počet odpracovaných hodin a dny volna, jakož i srážky ze mzdy.

      56      Krom toho, jak je uvedeno v bodě 42 tohoto rozsudku, z článků 5 a 6 královského nařízení ze dne 29. března 2002 plyne, že
         zaměstnavatel pracovníků vyslaných na belgické území musí belgickým orgánům zpřístupnit kopie rovnocenných dokumentů buď v místě
         výkonu práce v Belgii, nebo v místě belgického bydliště pověřence či zmocněnce zaměstnavatele. Po skončení vyslání musí být
         tyto kopie, jakož i seznam rovnocenných dokumentů zaslány belgickým orgánům.

      57      Zdá se, že uchovávání kopie rovnocenných dokumentů, jak jsou popsány v bodě 55 tohoto rozsudku, umožňuje příslušným orgánům
         kontrolovat dodržování pracovních podmínek stanovených v čl. 3 odst. 1 směrnice 96/71 ve vztahu k vyslaným pracovníkům, a tudíž
         zajišťovat jejich ochranu.

      58      Krom toho z ustálené judikatury vyplývá, že v rozsahu, v jakém jsou informace poskytnuté dokumenty o vyslaných pracovnících,
         jež jsou požadovány právní úpravou státu usazení, jako celek dostačující k umožnění nezbytných kontrol v hostitelském členském
         státě, představuje méně omezující prostředek k zajištění sociálněprávní ochrany uvedených pracovníků, než je vystavení dokumentů
         v souladu s právní úpravou hostitelského státu, předložení těchto dokumentů nebo jejich kopie v přiměřené lhůtě, pokud nejsou
         tyto dokumenty nebo jejich kopie k dispozici v místě práce nebo na přístupném a jasně určeném místě na území hostitelského
         členského státu (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Arblade a další, body 64 až 66, a Finalarte a další, bod 74).

      59      Soudní dvůr rovněž rozhodl, že povinnost zaslat na konci vyslání dokumenty, které musí zaměstnavatel vystavit na základě právní
         úpravy členského státu, kde je usazen, nebo jejich kopie vnitrostátním orgánům hostitelského členského státu, které je mohou
         kontrolovat a případně uchovávat, představuje méně omezující prostředek k zajištění kontroly dodržování právní úpravy týkající
         se ochrany pracovníků, než je povinnost zaměstnavatele uchovávat uvedené dokumenty na území uvedeného státu po skončení vyslání
         (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Arblade a další, bod 78).

      60      S ohledem na výše uvedené se zdá, že taková opatření jsou přiměřená cíli spočívajícímu v ochraně pracovníků.

      61      Je tedy třeba na položenou otázku odpovědět takto:

      –        Články 56 SFEU a 57 SFEU brání právní úpravě členského státu, která pro zaměstnavatele usazeného v jiném členském státě vysílajícího
         pracovníky na území prvního státu stanoví povinnost zaslat vnitrostátním orgánům předběžné oznámení o vyslání v rozsahu, v němž
         je zahájení zamýšleného vyslání podmíněno sdělením uvedenému zaměstnavateli registračního čísla daného oznámení a v němž mají
         vnitrostátní orgány uvedeného prvního státu na uskutečnění tohoto sdělení lhůtu pěti pracovních dnů ode dne obdržení oznámení.

      –        Články 56 SFEU a 57 SFEU nebrání právní úpravě členského státu, která pro zaměstnavatele usazeného v jiném členském státě
         vysílajícího pracovníky na území prvního státu stanoví povinnost zpřístupnit jeho vnitrostátním orgánům po dobu vyslání kopie
         dokumentů rovnocenných sociálněprávním či pracovněprávním dokumentům vyžadovaným právem prvního státu, jakož i jejich zaslání
         uvedeným orgánům po uplynutí této doby.

       K nákladům řízení
      62      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      Články 56 SFEU a 57 SFEU brání právní úpravě členského státu, která pro zaměstnavatele usazeného v jiném členském státě vysílajícího
            pracovníky na území prvního státu stanoví povinnost zaslat vnitrostátním orgánům předběžné oznámení o vyslání v rozsahu, v němž
            je zahájení zamýšleného vyslání podmíněno sdělením uvedenému zaměstnavateli registračního čísla daného oznámení a v němž mají
            vnitrostátní orgány uvedeného prvního státu na uskutečnění tohoto sdělení lhůtu pěti pracovních dnů ode dne obdržení oznámení.
      Články 56 SFEU a 57 SFEU nebrání právní úpravě členského státu, která pro zaměstnavatele usazeného v jiném členském státě
            vysílajícího pracovníky na území prvního státu stanoví povinnost zpřístupnit jeho vnitrostátním orgánům po dobu vyslání kopie
            dokumentů rovnocenných sociálněprávním či pracovněprávním dokumentům vyžadovaným právem prvního státu, jakož i jejich zaslání
            uvedeným orgánům po uplynutí této doby.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: nizozemština.


Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 14. listopadu 2012.#Evonik Industries AG v. Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory).#Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Společenství Impulso creador – Starší obrazová ochranná známka Společenství IMPULSO – Relativní důvod zamítnutí – Nebezpečí záměny – Podobnost označení – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009.#Věc T‑529/11.


Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (třetího senátu) ze dne 5. února 2016.#Inge Barnett a další v. Evropský hospodářský a sociální výbor (EHSV).#Veřejná služba – Úředníci v důchodu – Starobní důchody – Článek 64 služebního řádu – Opravné koeficienty – Každoroční aktualizace koeficientů – Článek 65 odst. 2 služebního řádu – Mimořádná aktualizace – Články 3, 4 a 8 přílohy XI služebního řádu – Práh citlivosti – Změna životních nákladů – Článek 64 odst. 4 služebního řádu – Neprovedení aktualizace za roky 2013 a 2014 z rozhodnutí normotvůrce – Dosah – Nařízení č. 1416/2013 – Nadhodnocení koeficientu pro Dánsko – Snížení koeficientu prostřednictvím mechanismu mimořádné aktualizace – Zneužití pravomoci.#Věc F-66/15.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 1. července 1969. # Komise Evropských společenství proti Italské republice. # Věc 24-68.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 3. září 2009.#Pia Messner proti Firma Stefan Krüger.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Amtsgericht Lahr - Německo.#Směrnice 97/7/ES - Ochrana spotřebitelů - Smlouvy uzavřené na dálku - Uplatnění práva odstoupit od smlouvy spotřebitelem - Náhrada za užívání, jež má být zaplacena prodejci.#Věc C-489/07.

text:
      Věc C-489/07
      Pia Messner
      v.
      Firma Stefan Krüger
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Amtsgericht Lahr)
      „Směrnice 97/7/ES – Ochrana spotřebitelů – Smlouvy uzavřené na dálku – Uplatnění práva odstoupit od smlouvy spotřebitelem – Náhrada za užívání, jež má být zaplacena prodejci“
      Shrnutí rozsudku
      Sbližování právních předpisů – Ochrana spotřebitele v případě smluv uzavřených na dálku – Směrnice 97/7
      (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/7, čl. 6 odst. 1 druhá věta a odst. 2)
      Ustanovení čl. 6 odst. 1 druhé věty a odst. 2 směrnice 97/7 o ochraně spotřebitele v případě smluv uzavřených na dálku je
         nutno vykládat v tom smyslu, že brání tomu, aby vnitrostátní právní úprava obecně stanovila, že prodávající může požadovat
         od spotřebitele kompenzační náhradu za užívání zboží nabytého na základě smlouvy uzavřené na dálku v případě, že spotřebitel
         ve stanovené lhůtě uplatní své právo odstoupit od smlouvy. V případě, že by totiž spotřebitel musel zaplatit takovouto kompenzační
         náhradu pouze z toho důvodu, že měl možnost užívat zboží během doby, kdy se toto zboží nacházelo v jeho držbě, mohl by své
         právo odstoupit od smlouvy uplatnit jen oproti zaplacení uvedené náhrady. Takovýto důsledek by byl v jasném rozporu se zněním
         a účelem čl. 6 odst. 1 druhé věty a odst. 2 směrnice 97/7 a především by spotřebitele zbavil možnosti zcela svobodně a bez
         jakéhokoli tlaku využít doby na rozmyšlenou, kterou mu tato směrnice poskytuje. Rovněž účinnost a efektivita práva odstoupit
         od smlouvy by byla zpochybněna, pokud by byla spotřebiteli uložena povinnost zaplatit kompenzační náhradu pouze z toho důvodu,
         že přezkoumal a vyzkoušel zboží. Vzhledem k tomu, že účelem práva odstoupit od smlouvy je právě poskytnutí této možnosti spotřebiteli,
         skutečnost, že jí bylo využito, nemůže mít za následek, že spotřebitel může uplatnit uvedené právo pouze za podmínky zaplacení
         náhrady.

      Tato ustanovení nicméně nebrání tomu, aby byla spotřebiteli uložena povinnost zaplatit kompenzační náhradu za užívání zboží,
         pokud užíval uvedené zboží způsobem neslučitelným se zásadami občanského práva, jako jsou zásady dobré víry nebo bezdůvodného
         obohacení, za podmínky, že nebude ohrožen cíl uvedené směrnice a zejména účinnost a efektivita práva odstoupit od smlouvy;
         je věcí vnitrostátního soudu určit, zda tomu tak je.

      (viz body 23–24, 29 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      3. září 2009(*)

      „Směrnice 97/7/ES – Ochrana spotřebitelů – Smlouvy uzavřené na dálku – Uplatnění práva odstoupit od smlouvy spotřebitelem – Náhrada za užívání, jež má být zaplacena prodejci“
      Ve věci C‑489/07,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Amtsgericht Lahr (Německo)
         ze dne 26. října 2007, došlým Soudnímu dvoru dne 5. listopadu 2007, v řízení

      Pia Messner
      proti
      Firma Stefan Krüger,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann (zpravodaj), předseda senátu, M. Ilešič, A. Tizzano, E. Levits a J.-J. Kasel, soudci,
      generální advokátka: V. Trstenjak,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Sztranc-Sławiczek, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 11. prosince 2008,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za německou vládu M. Lummou a J. Kemper, jako zmocněnci,
      –        za belgickou vládu L. Van den Broeck, jako zmocněnkyní,
      –        za španělskou vládu J. Rodríguez Cárcamem, jako zmocněncem,
      –        za rakouskou vládu E. Riedlem, jako zmocněncem,
      –        za portugalskou vládu L. Inez Fernandesem a P. Contreiras, jako zmocněnci,
      –        za Komisi Evropských společenství V. Kreuschitzem, W. Wilsem a H. Krämerem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 18. února 2009,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 6 směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES ze dne 20. května 1997
         o ochraně spotřebitele v případě smluv uzavřených na dálku (Úř. věst. L 144, s. 19; Zvl. vyd. 15/03, s. 319).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi P. Messner, spotřebitelkou, a podnikem Firma Stefan Krüger (dále jen „firma
         Stefan Krüger“), zabývajícím se prodejem na dálku prostřednictvím internetu, přičemž předmětem tohoto sporu je vrácení částky
         278 eur po zrušení smlouvy uzavřené na dálku.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Čtrnáctý bod odůvodnění směrnice 97/7 stanoví:

      „vzhledem k tomu, že spotřebitel nemá před uzavřením smlouvy možnost výrobek skutečně vidět nebo se ujistit o charakteru poskytované
         služby; že nestanoví-li tato směrnice jinak, mělo by existovat ustanovení o právu odstoupit od smlouvy; že nemá-li mít toto
         právo pouze formální charakter, pak náklady, které nese při uplatnění práva odstoupit od smlouvy spotřebitel, musí být omezeny
         na skutečně vynaložené náklady spojené s vrácením zboží; že právo odstoupit od smlouvy nesmí mít právní účinky na práva spotřebitelů
         podle vnitrostátních předpisů, zejména s ohledem na převzetí vadných výrobků a služeb nebo výrobků a služeb neodpovídajících
         popisu uvedenému v nabídce takových výrobků a služeb; že je věcí členských států, aby stanovily další podmínky a opatření
         pro uplatnění práva odstoupit od smlouvy;“.

      4        Článek 6 odst. 1 a 2 této směrnice stanoví:

      „Právo odstoupit od smlouvy
      V případě jakékoli smlouvy uzavřené na dálku musí být spotřebiteli poskytnuta lhůta alespoň sedmi pracovních dnů, v rámci
         které může od smlouvy odstoupit bez sankcí a bez uvedení důvodu. Jedinou platbou, která může být po spotřebiteli požadována,
         jsou skutečně vynaložené náklady spojené s vrácením zboží.

      […]
      2.       Uplatnil-li spotřebitel právo odstoupit od smlouvy podle tohoto článku, je dodavatel povinen bezúplatně vrátit částky zaplacené
         spotřebitelem. Jedinou platbou, jejíž zaplacení může být po spotřebiteli požadováno, jsou skutečně vynaložené náklady spojené
         s vrácením zboží. Vrácení zboží musí být uskutečněno co nejdříve, nejpozději však do 30 dnů.“

      5        Článek 14 uvedené směrnice uvádí:

      „Minimální doložka
      Členské státy mohou v oblasti působnosti této směrnice zavést nebo ponechat v platnosti přísnější ustanovení slučitelná se
         Smlouvou za účelem zajištění vyššího stupně ochrany spotřebitele. [...]“

       Vnitrostátní právní úprava
      6        Ustanovení § 312d německého občanského zákoníku (Bürgerliches Gesetzbuch, dále jen „BGB“), nazvaného „Právo na odstoupení
         od smlouvy a vrácení u smluv uzavřených na dálku“, uvádí:

      „(1) Spotřebitel má v případě smlouvy uzavřené na dálku právo na odstoupení od smlouvy podle § 355. Místo práva na odstoupení
         může být spotřebiteli u smluv o dodání zboží poskytnuto právo na vrácení podle § 356.

      (2) Odchylně od § 355 odst. 2 první věty nepočíná běh lhůty pro odstoupení od smlouvy, splněním informačních povinností podle
         § 312c odst. 2, při dodání zboží přede dnem jeho doručení adresátovi, při opakovaném dodání zboží stejného druhu přede dnem
         doručení první dílčí dodávky a u služeb přede dnem uzavření smlouvy.“

      7        Ustanovení § 355 BGB, nazvaného „Právo na odstoupení u spotřebitelských smluv“, stanoví:

      „(1) Jestliže zákon přiznává spotřebiteli právo na odstoupení od smlouvy podle tohoto ustanovení, není vázán svým projevem
         vůle směřujícím k uzavření smlouvy, pokud jej odvolal ve stanovené lhůtě. Odstoupení od smlouvy nemusí obsahovat odůvodnění
         a musí být dáno na vědomí podnikateli ve lhůtě dvou týdnů buďto písemně nebo vrácením věci; k dodržení lhůty postačí včasné
         odeslání.

      (2) Běh lhůty počíná okamžikem, kdy spotřebitel obdrží jasné písemné poučení o svém právu na odstoupení od smlouvy, které
         mu způsobem odpovídajícím použitému komunikačnímu prostředku vyloží jeho práva a které obsahuje též jméno a adresu osoby,
         jíž má být adresováno prohlášení o odstoupení od smlouvy a údaj o počátku běhu lhůty a o úpravě uvedené v odst. 1 druhé větě.
         Pokud je poučení podáno po uzavření smlouvy, činí lhůta odchylně od odst. 1 druhé věty jeden měsíc. Musí-li být smlouva uzavřena
         písemně, běh lhůty nezačne, dokud není spotřebiteli zpřístupněn stejnopis smlouvy, písemná objednávka spotřebitele anebo kopie
         smlouvy či objednávky. Je-li počátek běhu lhůty sporný, nese důkazní břemeno podnikatel.

      (3) Právo odstoupit od smlouvy trvá nejdéle šest měsíců od jejího uzavření. Při dodání zboží nepočíná běh lhůty před datem
         jeho doručení příjemci. Odchylně od ustanovení první věty právo na odstoupení od smlouvy neskončí, nebyl-li spotřebitel řádně
         poučen o svém právu odstoupit od smlouvy, v případě smluv uzavřených na dálku o finančních službách neskončí též tehdy, jestliže
         podnikatel řádně nesplnil svou informační povinnost podle § 312c odst. 2 bodu 1.“

      8        Ustanovení § 357 BGB, nazvaného „Právní následky odstoupení od smlouvy a vrácení“, stanoví:

      „(1) Na právo na odstoupení od smlouvy a na vrácení se přiměřeně uplatní, není-li stanoveno jinak, zákonná ustanovení o odstoupení
         od smlouvy. Ustanovení § 286 odst. 3 se přiměřeně uplatní ohledně povinnosti vrácení plateb podle tohoto ustanovení; běh lhůty
         v něm stanovené počíná prohlášením spotřebitele o odstoupení od smlouvy nebo o vrácení. Lhůta týkající se povinnosti spotřebitele
         vrátit plnění přitom počíná běžet odesláním tohoto prohlášení a lhůta týkající se povinnosti podnikatele vrátit plnění počíná
         běžet doručením tohoto prohlášení.

      (3) Spotřebitel má odchylně od § 346 odst. 2 první věty bodu 3 povinnost uhradit náhradu za zhoršení stavu věci, k němuž došlo
         v důsledku započetí jejího obvyklého užívání, pokud byl o této možnosti písemně informován nejpozději v okamžiku uzavření
         smlouvy, a pokud mu bylo sděleno, jak se může této povinnosti vyhnout. To neplatí, pokud bylo zhoršení věci způsobeno výlučně
         jejím přezkoušením. Ustanovení § 346 odst. 3 první věty bodu 3 se nepoužije, byl-li spotřebitel řádně poučen o svém právu
         odstoupit od smlouvy nebo dozvěděl-li se o něm jiným způsobem.

      (4) Další nároky neexistují.“
      9        Ustanovení § 346 odst. 1 až 3 BGB, nazvaného „Účinky odstoupení od smlouvy“, zní následovně:

      „(1)      V případě, že si smluvní strana ve smlouvě vyhradila právo odstoupení nebo jí takové právo náleží ze zákona, musí být v případě
         odstoupení vrácena přijatá plnění a vydány získané užitky.

      (2)      Dlužník je povinen namísto vrácení plnění nebo vydání užitků zaplatit náhradu, jestliže:
      1.      je vrácení nebo vydání vyloučeno z důvodu povahy toho, co bylo získáno,
      2.      obdrženou věc spotřeboval, převedl, zatížil, zpracoval nebo přeměnil,
      3.      obdržená věc se opotřebovala nebo zanikla; opotřebení způsobené užíváním věci k zamýšlenému účelu však není bráno v úvahu.
      Stanoví-li smlouva protiplnění, musí být toto protiplnění základem pro výpočet náhrady; má-li být náhrada zaplacena za výhodu
         vyplývající z poskytnuté půjčky, lze prokázat, že hodnota výhody byla nižší.

      (3)      Povinnost zaplatit náhradu neexistuje:
      1.      jestliže se vada opravňující k odstoupení od smlouvy stala zjevnou až během zpracování nebo přeměny věci,
      2.      v rozsahu, v němž věřitel odpovídá za opotřebení nebo zánik nebo v němž by škoda nastala stejně tak i u něj,
      3.      jestliže v případě práva na odstoupení od smlouvy ze zákona nastalo opotřebení nebo zánik na straně oprávněné osoby, ačkoliv
         vynaložila stejnou péči, jakou běžně vynakládá ve vlastních záležitostech.

      Jakékoliv další obohacení musí být vydáno.“
       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      10      Pia Messner si dne 2. prosince 2005 koupila od firmy Stefan Krüger prostřednictvím internetu použitý notebook za cenu 278
         eur.

      11      Firma Stefan Krüger měla v době této koupě na internetu zveřejněny všeobecné obchodní podmínky, ve kterých bylo možno se mimo
         jiné dočíst, že kupující je povinen uhradit kompenzační náhradu za opotřebení vyplývající z běžného užívání zboží.

      12      V srpnu roku 2006 se na obrazovce uvedeného počítače vyskytla závada. Pia Messner informovala firmu Stefan Krüger o této závadě
         obrazovky dne 4. srpna 2006. Tato odmítla uvedenou závadu bezplatně odstranit.

      13      Dne 7. listopadu 2006 oznámila P. Messner, že odstupuje od kupní smlouvy, a zároveň firmě Stefan Krüger navrhla, že jí notebook
         zašle zpět výměnou za vrácení kupní ceny. Toto odstoupení od smlouvy bylo provedeno ve lhůtě stanovené v BGB, protože P. Messner
         nebyla informována o tom tak, jak to ukládají ustanovení tohoto zákoníku, kdy začíná běžet lhůta pro odstoupení od smlouvy.

      14      Pia Messner se u Amtsgericht Lahr domáhala vůči firmě Stefan Krüger vrácení částky 278 eur.

      15      Firma Stefan Krüger proti této žalobě namítla, že P. Messner je v každém případě povinna jí zaplatit kompenzační náhradu za
         zhruba osmiměsíční užívání notebooku. Cena za pronájem tohoto typu notebooku činí na trhu v průměru 118,80 eur za tři měsíce,
         takže náhrada odpovídající době užívání dotčeného počítače paní Messner činí 316,80 eur.

      16      Za těchto podmínek se Amtsgericht Lahr rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

       „Mají být ustanovení čl. 6 odst. 2 ve spojení s čl. 6 odst. 1 druhou větou směrnice 97/7 [...] vykládána v tom smyslu, že
         brání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví, že prodejce v případě odstoupení od smlouvy ve stanovené lhůtě ze strany
         spotřebitele může požadovat kompenzační náhradu za užívání dodaného zboží?“

       K předběžné otázce
      17      Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda je nutno ustanovení čl. 6 odst. 1 druhé věty a odst. 2 směrnice 97/7 vykládat
         v tom smyslu, že brání tomu, aby vnitrostátní právní úprava stanovila, že prodávající může požadovat od spotřebitele kompenzační
         náhradu za užívání zboží nabytého na základě smlouvy uzavřené na dálku v případě, že posledně uvedený ve stanové lhůtě uplatnil
         své právo odstoupit od smlouvy.

      18      Článek 6 odst. 1 druhá věta a odst. 2 směrnice 97/7 uvádí, že jedinou platbou, která může být po spotřebiteli požadována v souvislosti
         s uplatněním jeho práva odstoupit od smlouvy, jsou skutečně vynaložené náklady spojené s vrácením zboží.

      19      V této souvislosti ze čtrnáctého bodu odůvodnění směrnice 97/7 vyplývá, že tento zákaz uložit spotřebiteli jiné náklady než
         ty, které vyplývají přímo z vrácení zboží, má za cíl zajistit, aby právo odstoupit od smlouvy zaručené touto směrnicí nemělo
         „pouze formální charakter“. Spotřebitel by totiž mohl být od využití tohoto práva odrazen, pokud by toto bylo spojeno s negativními
         finančními důsledky.

      20      Z téhož bodu odůvodnění krom toho vyplývá, že právo odstoupit od smlouvy má spotřebitele chránit ve zvláštní situaci koupě
         na dálku, ve které „nemá před uzavřením smlouvy možnost výrobek skutečně vidět nebo se ujistit o charakteru poskytované služby“.
         Právo odstoupit od smlouvy tedy má vyvážit nevýhodu vyplývající pro spotřebitele ze smlouvy uzavřené na dálku tím, že mu poskytuje
         přiměřenou dobu na rozmyšlenou, během níž má možnost nabyté zboží přezkoumat a vyzkoušet.

      21      Ve světle těchto cílů je nutno vykládat zákaz uvedený v čl. 6 odst. 1 druhé větě a v odst. 2 směrnice 97/7.

      22      V této souvislosti je nutno konstatovat, že obecné uložení kompenzační náhrady za užívání zboží nabytého na základě smlouvy
         uzavřené na dálku je neslučitelné s uvedenými cíli.

      23      Jak totiž zdůraznila generální advokátka v bodě 74 svého stanoviska, v případě, že by spotřebitel musel zaplatit takovouto
         kompenzační náhradu pouze z toho důvodu, že měl možnost užívat zboží nabyté na základě smlouvy uzavřené na dálku během doby,
         kdy se toto zboží nacházelo v jeho držbě, mohl by své právo odstoupit od smlouvy uplatnit jen oproti zaplacení uvedené náhrady.
         Takovýto důsledek by byl v jasném rozporu se zněním a účelem čl. 6 odst. 1 druhé věty a odst. 2 směrnice 97/7 a především
         by spotřebitele zbavil možnosti zcela svobodně a bez jakéhokoli tlaku využít doby na rozmyšlenou, kterou mu tato směrnice
         poskytuje.

      24      Rovněž účinnost a efektivita práva odstoupit od smlouvy by byla zpochybněna, pokud by byla spotřebiteli uložena povinnost
         zaplatit kompenzační náhradu pouze z toho důvodu, že přezkoumal a vyzkoušel zboží nabyté na základě smlouvy uzavřené na dálku.
         Vzhledem k tomu, že účelem práva odstoupit od smlouvy je právě poskytnutí této možnosti spotřebiteli, skutečnost, že jí bylo
         využito, nemůže mít za následek, že spotřebitel může uplatnit uvedené právo pouze za podmínky zaplacení náhrady.

      25      I když má směrnice 97/7 za cíl chránit spotřebitele ve zvláštní situaci koupě na dálku, jejím cílem přesto není přiznat mu
         práva, která jdou nad rámec toho, co je nezbytné k tomu, aby mu bylo umožněno užitečně uplatnit jeho právo odstoupit od smlouvy.

      26      V důsledku toho účel směrnice 97/7 a zejména zákaz uvedený v čl. 6 odst. 1 druhé větě a v odst. 2 této směrnice v zásadě nebrání
         tomu, aby právní úprava členského státu ukládala spotřebiteli povinnost zaplatit přiměřenou kompenzační náhradu, pokud tento
         používal zboží nabyté na základě smlouvy uzavřené na dálku způsobem, který je neslučitelný se zásadami občanského práva, jako
         jsou zásady dobré víry nebo bezdůvodného obohacení.

      27      V tomto ohledu je třeba připomenout, že z poslední věty čtrnáctého bodu odůvodnění směrnice 97/7 vyplývá, že je věcí členských
         států, aby stanovily další podmínky a opatření pro uplatnění práva odstoupit od smlouvy. Tato pravomoc musí být nicméně vykonávána
         s ohledem na účel této směrnice a nesmí zejména ohrozit účinnost a efektivitu práva odstoupit od smlouvy. O takovýto případ
         by se jednalo například tehdy, pokud by výše takové kompenzační náhrady, jaká je uvedena v předchozím bodě, byla zjevně nepřiměřená
         vzhledem ke kupní ceně dotčeného zboží nebo pokud by vnitrostátní právní úprava spotřebiteli ukládala důkazní břemeno, že
         toto zboží během lhůty pro odstoupení od smlouvy nepoužíval způsobem, který by šel nad rámec toho, co bylo nezbytné k tomu,
         aby mu bylo umožněno užitečně uplatnit jeho právo odstoupit od smlouvy.

      28      Je věcí vnitrostátního soudu, aby věc, kterou v konkrétním případě projednává, rozhodl ve světle těchto zásad s tím, že náležitě
         přihlédne ke všem zvláštnostem této věci a zejména k povaze dotčeného výrobku, jakož i k délce doby, po jejímž uplynutí spotřebitel
         z důvodu nedodržení informační povinnosti prodejcem uplatnil své právo odstoupit od smlouvy.

      29      S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že ustanovení čl. 6 odst. 1 druhé věty
         a odst. 2 směrnice 97/7 je nutno vykládat v tom smyslu, že brání tomu, aby vnitrostátní právní úprava obecně stanovila, že
         prodávající může požadovat od spotřebitele kompenzační náhradu za užívání zboží nabytého na základě smlouvy uzavřené na dálku
         v případě, že spotřebitel ve stanovené lhůtě uplatní své právo odstoupit od smlouvy. Tato ustanovení nicméně nebrání tomu,
         aby byla spotřebiteli uložena povinnost zaplatit kompenzační náhradu za užívání tohoto zboží, pokud užíval uvedené zboží způsobem
         neslučitelným se zásadami občanského práva, jako jsou zásady dobré víry nebo bezdůvodného obohacení, za podmínky, že nebude
         ohrožen cíl uvedené směrnice a zejména účinnost a efektivita práva odstoupit od smlouvy; je věcí vnitrostátního soudu určit,
         zda tomu tak je.

       K nákladům řízení
      30      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      Ustanovení čl. 6 odst. 1 druhé věty a odst. 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES ze dne 20. května 1997 o ochraně
            spotřebitele v případě smluv uzavřených na dálku je nutno vykládat v tom smyslu, že brání tomu, aby vnitrostátní právní úprava
            obecně stanovila, že prodávající může požadovat od spotřebitele kompenzační náhradu za užívání zboží nabytého na základě smlouvy
            uzavřené na dálku v případě, že spotřebitel ve stanovené lhůtě uplatní své právo odstoupit od smlouvy.
      Tato ustanovení nicméně nebrání tomu, aby byla spotřebiteli uložena povinnost zaplatit kompenzační náhradu za užívání tohoto
            zboží, pokud užíval uvedené zboží způsobem neslučitelným se zásadami občanského práva, jako jsou zásady dobré víry nebo bezdůvodného
            obohacení, za podmínky, že nebude ohrožen cíl uvedené směrnice a zejména účinnost a efektivita práva odstoupit od smlouvy;
            je věcí vnitrostátního soudu určit, zda tomu tak je.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 3. března 1982. # Alpha Steel Ltd. proti Komisi Evropských společenství. # Věc 14/81.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 16. prosince 1960. # Rudolf Pieter Marie Fiddelaar proti Komisi Evropského hospodářského společenství. # Věc 44-59.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 20. října 1993. # Phil Collins proti Imtrat Handelsgesellschaft mbH a Patricia Im- und Export Verwaltungsgesellschaft mbH a Leif Emanuel Kraul proti EMI Electrola GmbH. # Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce Landgericht München I a Bundesgerichtshof - Německo. # Spojené věci C-92/92 a C-326/92.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 5. května 1982. # Gaston Schul Douane Expediteur BV proti Inspecteur der Invoerrechten en Accijnzen te Roosendaal. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Gerechtshof 's-Hertogenbosch - Nizozemsko. # Věc 15/81.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 17. listopadu 1983. # Firma E. Merck proti Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Finanzgericht Hamburg - Německo. # Věc 292/82.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 17. listopadu 1993. # Komise Evropských společenství proti Lucemburskému velkovévodství. # Daň z přidané hodnoty - Šestá směrnice. # Věc C-69/92.


Rozsudek Soudu prvního stupně (prvního senátu) ze dne 17. prosince 1991. # SA Hercules Chemicals NV proti Komisi Evropských společenství. # Hospodářská soutěž. # Věc T-7/89.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 27. května 1982. # Paul Kaders GmbH proti Hauptzollamt Hamburg-Waltershof. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesfinanzhof - Německo. # Společný celní sazebník. # Věc 49/81.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 26. září 1996. # Jürgen Dudda proti Finanzamt Bergisch Gladbach. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Finanzgericht Köln - Německo. # Šestá směrnice o DPH. # Věc C-327/94.


Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 13. listopadu 1986. # Société anonyme de droit belge Fadex NV proti Komisi Evropských společenství. # Věc 220/85.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 9. července 1970. # Anneliese Fiehn proti Komisi Evropských společenství. # Věc 23-69.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 24. ledna 2008.#Emm. G. Lianakis AE, Sima Anonymi Techniki Etaireia Meleton kai Epivlepseon a Nikolaos Vlachopoulos proti Dimos Alexandroupolis a další.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Symvoulio tis Epikrateias - Řecko.#Směrnice 92/50/EHS - Veřejné zakázky na služby - Realizace studie týkající se evidence pozemků, urbanizace a provedení pro obytnou čtvrť - Kritéria, která mohou být zvolena jako ,kvalitativní kritéria výběru‘ nebo jako ,kritéria pro zadání‘- Ekonomicky nejvýhodnější nabídka - Dodržení kritérií pro zadání stanovených v zadávací dokumentaci nebo ve vyhlášení zakázky - Dodatečné stanovení váhových koeficientů a podkritérií pro kritéria pro zadání - Zásada rovného zacházení s hospodářskými subjekty a povinnost transparentnosti.#Věc C-532/06.

text:
      Věc C-532/06
      Emm. G. Lianakis AE a další
      v.
      Dimos Alexandroupolis a další
      [žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Symvoulio tis Epikrateias (Řecko)]
      „Směrnice 92/50/EHS – Veřejné zakázky na služby – Realizace studie týkající se evidence pozemků, urbanizace a provedení pro obytnou čtvrť – Kritéria, která mohou být zvolena jako ,kvalitativní kritéria výběru‘ nebo jako ,kritéria pro zadání‘ – Ekonomicky nejvýhodnější nabídka – Dodržení kritérií pro zadání stanovených v zadávací dokumentaci nebo ve vyhlášení zakázky – Dodatečné stanovení váhových koeficientů a podkritérií pro kritéria pro zadání – Zásada rovného zacházení s hospodářskými subjekty a povinnost transparentnosti“
      Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 24. ledna 2008
      Shrnutí rozsudku
      1.     Sbližování právních předpisů – Postupy při zadávání veřejných zakázek na služby – Směrnice 92/50 – Zadávání zakázek
      (Směrnice Rady 92/50, čl. 23 odst. 1, článek 32 a čl. 36 odst. 1)
      2.     Sbližování právních předpisů – Postupy při zadávání veřejných zakázek na služby – Směrnice 92/50 – Zadávání zakázek
      (Směrnice Rady 92/50, čl. 36 odst. 2)
      1.     Článek 23 odst. 1, článek 32 a čl. 36 odst. 1 směrnice 92/50 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na služby,
         ve znění směrnice 97/52, brání tomu, aby zadavatel v rámci zadávacího řízení zohlednil jako „kritéria pro zadání“, a nikoliv
         jako „kvalitativní kritéria výběru“, zkušenost uchazečů, početní stav jejich zaměstnanců a jejich technické vybavení, jakož
         i schopnost vyřídit zakázku ke stanovenému datu.

      I když totiž tato směrnice teoreticky nevylučuje, aby potvrzení vhodnosti uchazečů a zadání zakázky probíhalo souběžně, nemění
         to nic na tom, že obě tyto operace jsou dvěma rozdílnými operacemi a že se řídí rozdílnými pravidly. Potvrzení vhodnosti uchazečů
         je prováděno v souladu s kritérii hospodářské, finanční a technické způsobilosti uvedenými v článcích 31 a 32 zmíněné směrnice,
         zatímco zadání zakázky je založeno na kritériích stanovených v čl. 36 odst. 1 téže směrnice, a to buď nejnižší ceně, nebo
         ekonomicky nejvýhodnější nabídce.

      (viz body 26–28, 32)
      2.     Článek 36 odst. 2 směrnice 92/50 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na služby, ve znění směrnice 97/52, vykládaný
         ve světle zásady rovného zacházení s hospodářskými subjekty a povinnosti transparentnosti, která z ní vyplývá, brání tomu,
         aby zadavatel v rámci zadávacího řízení stanovil váhové koeficienty a podkritéria pro kritéria pro zadání uvedená v zadávací
         dokumentaci nebo ve vyhlášení zakázky dodatečně. Článek 36 odst. 2 vyžaduje, aby veškeré skutečnosti, k nimž přihlíží zadavatel
         při určení ekonomicky nejvýhodnější nabídky, a jejich relativní význam byly potenciálním uchazečům známy v okamžiku přípravy
         jejich nabídek. Zadavatel tudíž nemůže uplatnit váhová pravidla nebo podkritéria pro kritéria pro zadání, se kterými uchazeče
         předem neseznámil.

      (viz body 36, 38, 45 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      24. ledna 2008(*)

      „Směrnice 92/50/EHS – Veřejné zakázky na služby – Realizace studie týkající se evidence pozemků, urbanizace a provedení pro obytnou čtvrť – Kritéria, která mohou být zvolena jako ,kvalitativní kritéria výběru‘ nebo jako ,kritéria pro zadání‘– Ekonomicky nejvýhodnější nabídka – Dodržení kritérií pro zadání stanovených v zadávací dokumentaci nebo ve vyhlášení zakázky – Dodatečné stanovení váhových koeficientů a podkritérií pro kritéria pro zadání – Zásada rovného zacházení s hospodářskými subjekty a povinnost transparentnosti“
      Ve věci C‑532/06,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Symvoulio tis Epikrateias
         (Řecko) ze dne 28. listopadu 2006, došlým Soudnímu dvoru dne 29. prosince 2006, v řízení

      Emm. G. Lianakis AE,
      Sima Anonymi Techniki Etaireia Meleton kai Epivlepseon,
      Nikolaos Vlachopoulos
      proti
      Dimos Alexandroupolis,
      Planitiki AE,
      Aikaterini Georgoula,
      Dimitrios Vasios,
      N. Loukatos kai Synergates AE Meleton,
      Eratosthenis Meletitiki AE,
      A. Pantazis – Pan. Kyriopoulou kai syn/tes os „Filon“ OE,
      Nikolaos Sideris,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann (zpravodaj), předseda senátu, A. Tizzano, A. Borg Barthet, M. Ilešič a E. Levits, soudci,
      generální advokát: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za N. Loukatos kai Synergates AE Meleton, Eratosthenis Meletitiki AE, A. Pantazis – Pan. Kyriopoulou kai syn/tes os „Filon“
         OE a N. Sideris E. Konstantopoulou a P. E. Bitsaxisem, dikigoroi,

      –       za Komisi Evropských společenství M. Patakia a D. Kukovcem, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 23 odst. 1 a článků 32 a 36 směrnice Rady 92/50/EHS ze dne 18. června 1992
         o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na služby (Úř. věst. L 209, s. 1; Zvl. vyd. 06/01, s. 322), ve znění směrnice
         Evropského parlamentu a Rady 97/52/ES ze dne 13. října 1997 (Úř. věst. L 328, s. 1; Zvl. vyd. 06/03, s. 3, dále jen „směrnice
         92/50“).

      2       Tato žádost byla předložena v rámci dvou sporů mezi jednak konsorciem projekčních a znaleckých kanceláří složeným z Emm. G.
         Lianakis AE (univerzální nástupce Emm. Lianakis EPE), Sima Anonymi Techniki Etaireia Meleton kai Epivlepseon a N. Vlachopoulos
         (dále jen „konsorcium Lianakis“), a jednak konsorciem složeným z Planitiki AE, A. Georgula a D. Vasios, (dále jen „konsorcium
         Planitiki“) proti Dimos Alexandroupolis (obec Alexandroupolis) a konsorciu složenému z N. Loukatos kai Synergates AE Meleton,
         Eratosthenis Meletitiki AE, A. Pantazis – Pan. Kyriopoulou kai syn/tes os „Filon“ OE – N. Sideris (dále jen „konsorcium Loukatos“)
         ve věci zadání zakázky na realizaci studie týkající se evidence pozemků, urbanizace a provedení pro část Dimos Alexandroupolis.

       Právní rámec
      3       Směrnice 92/50 koordinuje postupy při zadávání veřejných zakázek na služby.
      4       Za tímto účelem tato směrnice jednak určuje, které zakázky musejí podléhat zadávacímu postupu, a jednak stanoví procesní pravidla,
         která musejí být dodržena, včetně zejména zásady rovného zacházení s hospodářskými subjekty, kvalitativní kritéria výběru
         subjektů (zvaná „kvalitativní kritéria výběru“) a kritéria pro zadání zakázek (zvaná „kritéria pro zadání“).

      5       Článek 3 odst. 2 směrnice 92/50 tak stanoví, že „[z]adavatelé zajistí, aby nedocházelo k diskriminaci jednotlivých poskytovatelů
         služeb“.

      6       Článek 23 odst. 1 uvedené směrnice stanoví, že „[z]akázky se zadávají na základě kritérií stanovených v kapitole 3 [a sice
         v článcích 36 a 37] s přihlédnutím k článku 24 poté, co byla zadavateli potvrzena vhodnost poskytovatelů služeb, kteří nebyli
         vyloučeni podle článku 29 na základě kritérií uvedených v čl. 31 a 32“.

      7       Podle článku 32 téže směrnice:
      „1.      Schopnost poskytovatelů služeb poskytovat služby se může hodnotit zejména s ohledem na jejich dovednosti, výkonnost, zkušenosti
         a spolehlivost.

      2.      Technickou způsobilost poskytovatele služby je možno doložit jedním nebo více níže uvedenými způsoby, podle povahy, množství
         a účelu služeb, které se mají poskytovat:

      a)      vzděláním a odbornou kvalifikací poskytovatele služby a/nebo vedení podniku, zejména osoby nebo osob, které jsou odpovědné
         za poskytování služeb;

      b)      seznamem hlavních služeb poskytnutých za poslední tři roky s uvedením částek, dat a jmen soukromých či veřejných příjemců
         poskytnutých služeb;

      […]
      c)      přehledem techniků nebo technických útvarů, na něž se smluvní strana obrací, ať už patří k poskytovateli služby či nikoli,
         zvláště těch, kteří jsou zodpovědní za řízení jakosti;

      d)      přehledem průměrného počtu zaměstnanců poskytovatele služeb za rok a počet řídicích pracovníků za poslední tři roky;
      e)      přehledem nástrojů, vybavení provozu a technického vybavení, jež má poskytovatel služby k dispozici pro provádění služeb;
      f)      popisem opatření poskytovatele služeb, jimiž zajišťuje jakost, a jeho vybavení pro studium a výzkum;
      […]“
      8       Článek 36 směrnice 92/50 stanoví:
      „1.      Aniž jsou dotčeny vnitrostátní právní a správní předpisy o výkonu určitých služeb, jsou kritéria, na nichž zakládají zadavatelé
         zadání zakázky, tato:

      a)      pokud je zakázka zadána ekonomicky nejvýhodnější nabídce, různá kritéria podle zakázky: například jakost, technický přínos,
         estetické a funkční vlastnosti, technická pomoc a servis, den dodání, dodací lhůta a lhůta pro dokončení, cena, nebo

      b)      pouze nejnižší cena.
      2.      Pokud se má zakázka zadat ekonomicky nejvýhodnější nabídce, uvede zadavatel v zadávací dokumentaci nebo ve vyhlášení zakázky
         všechna kritéria, která zamýšlí při zadání zakázky uplatnit; pokud je to možné, v sestupném pořadí podle důležitosti.“

       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      9       V roce 2004 obecní rada v Alexandroupolis vyhlásila nabídkové řízení pro zadání zakázky na realizaci studie týkající se evidence
         pozemků, urbanizace a provedení pro oblast Palagia, část uvedené obce mající méně než 2000 obyvatel. Pro tuto studii byl stanoven
         rozpočet ve výši 461 737 eur.

      10     Vyhlášení zakázky uvádělo jako kritéria pro zadání v pořadí přednosti zaprvé prokázanou zkušenost znalce, nabytou při realizování
         studií během posledních tří let, zadruhé početní stav zaměstnanců a technické vybavení kanceláře a zatřetí schopnost realizovat
         studii do stanoveného data, spolu se závazky, které na sebe kancelář převzala, a její vědecký potenciál.

      11     Na toto nabídkové řízení odpovědělo třináct projekčních kanceláří, včetně zejména konsorcií Lianakis a Planitiki, jakož i konsorcia
         Loukatos.

      12     Aby mohla vyhodnotit nabídky uchazečů, zadávací komise Dimos Alexandroupolis (dále jen „zadávací komise“) během vyhodnocování
         nabídek stanovila váhové koeficienty a podkritéria pro kritéria pro zadání uvedená ve vyhlášení zakázky.

      13     Stanovila tak váhu 60 %, 20 % a 20 % pro každé ze tří kritérií pro zadání uvedených ve vyhlášení zakázky.
      14     Mimoto určila, že zkušenost (první kritérium pro zadání) měla být posuzována podle hodnoty realizovaných studií. Uchazeč tak
         obdržel 0 bodů pro studie v hodnotě do 500 000 eur, 6 bodů pro studie v hodnotě mezi 500 000 a 1 000 000 eur, 12 bodů pro
         studie v hodnotě mezi 1 000 000 a 1 500 000 eur a tak dále až do nejvyššího počtu 60 bodů pro studie v hodnotě nad 12 000 000
         eur.

      15     Početní stav zaměstnanců a technické vybavení kanceláře (druhé kritérium pro zadání) měly být posuzovány podle velikosti projekční
         skupiny. Uchazeč tedy obdržel 2 body za skupinu od 1 až 5 osob, 4 body za skupinu od 6 až 10 osob a tak dále až do nejvyššího
         počtu 20 bodů za skupinu s více než 45 osobami.

      16     Konečně zadávací komise rozhodla, že schopnost realizovat studii do stanoveného data (třetí kritérium pro zadání) měla být
         posuzována podle hodnoty závazků, které na sebe kancelář převzala. Uchazeč tak obdržel nejvyšší počet 20 bodů za závazky v hodnotě
         nižší než 15 000 eur, 18 bodů za závazky v hodnotě mezi 15 000 a 60 000 eur, 16 bodů za závazky v hodnotě mezi 60 000 a 100 000
         eur a tak dále až do nejnižšího počtu 0 bodů za závazky v hodnotě nad 1 500 000 eur.

      17     Na základě těchto pravidel zadávací komise zařadila konsorcium Loukatos na první místo se 78 body, konsorcium Planitiki na
         druhé se 72 body a konsorcium Lianakis na třetí místo se 70 body. Ve svém zápisu ze dne 27. dubna 2005 tedy navrhla zadání
         studie konsorciu Loukatos.

      18     Rozhodnutím ze dne 10. května 2005 obecní rada v Alexandroupolis zápis zadávací komise schválila a zadala realizaci studie
         konsorciu Loukatos.

      19     Jelikož se konsorcia Lianakis a Planitiki domnívala, že se konsorcium Loukatos mohlo stát úspěšným uchazečem pouze díky dodatečnému
         stanovení zadávací komisí váhových koeficientů a podkritérií pro kritéria pro zadání uvedená ve vyhlášení zakázky, napadla
         rozhodnutí přijaté obecní radou v Alexandroupolis, nejdříve u téže rady a poté u Symvoulio tis Epikrateias (řecká státní rada)
         na základě zejména žalobních důvodů vycházejících z porušení čl. 36 odst. 2 směrnice 92/50.

      20     Za těchto okolností se Symvoulio tis Epikrateias rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

      „Umožňuje článek 36 směrnice 92/50 v případě, že vyhlášení zakázky směřující k zadání zakázky na služby stanoví pouze pořadí
         přednosti kritérií pro zadání, aniž by stanovilo váhové koeficienty každého kritéria, aby váhové koeficienty kritérií byly
         stanoveny zadávací komisí dodatečně, a v případě kladné odpovědi, za jakých podmínek?“

       K předběžné otázce
      21     Podstatou předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 36 odst. 2 směrnice 92/50 brání tomu, aby zadavatel v rámci zadávacího
         řízení stanovil váhové koeficienty a podkritéria pro kritéria pro zadání uvedená v zadávací dokumentaci nebo ve vyhlášení
         zakázky dodatečně.

      22     Komise Evropských společenství ve svém písemném vyjádření uvedla, že před odpovědí na položenou otázku je třeba přezkoumat,
         zda směrnice 92/50 brání tomu, aby v zadávacím řízení zadavatel vzal v úvahu jako „kritéria pro zadání“, a nikoliv jako „kvalitativní
         kritéria výběru“, zkušenost uchazečů, jejich početní stav zaměstnanců a jejich technické vybavení, jakož i schopnost dodat
         zakázku ke stanovenému datu.

      23     V tomto ohledu je nutno konstatovat, že i když po formální stránce předkládající soud omezil svou otázku na výklad čl. 36
         odst. 2 směrnice 92/50 z hlediska případné pozdější změny kritérií pro zadání, taková skutečnost Soudnímu dvoru nebrání, aby
         předkládajícímu soudu poskytl všechny prvky výkladu práva Společenství, které mohou být užitečné pro rozhodnutí ve věci, která
         mu byla předložena, bez ohledu na to, zda tento soud tento výklad ve své otázce zmínil (viz rozsudek ze dne 26. dubna 2007,
         Alevizos, C‑392/05, Sb. rozh. s. I‑3505, bod 64 a citovaná judikatura).

      24     Je tedy třeba nejprve přezkoumat oprávněnost kritérií zvolených jako „kritéria pro zadání“ a poté přezkoumat možnost stanovit
         váhové koeficienty a podkritéria pro kritéria pro zadání uvedená ve vyhlášení zakázky dodatečně.

       Ke kritériím, která mohou být zvolena jako „kritéria pro zadání“ (článek 23 a čl. 36 odst. 1 směrnice 92/50)
      25     V tomto ohledu je třeba připomenout, že směrnice 92/50 ve svém čl. 23 odst. 1 stanoví, že zakázka se zadává na základě kritérií
         stanovených v článcích 36 a 37 směrnice s přihlédnutím k jejímu článku 24 poté, co byla zadavateli potvrzena vhodnost poskytovatelů
         služeb, kteří nebyli vyloučeni podle jejího článku 29 na základě kritérií uvedených v jejích čl. 31 a 32.

      26     Z judikatury vyplývá, že i když směrnice 92/50 teoreticky nevylučuje, že potvrzení vhodnosti uchazečů a zadání zakázky mohou
         probíhat souběžně, nemění to nic na tom, že obě tyto operace jsou dvěma rozdílnými operacemi a že se řídí rozdílnými pravidly
         (viz v tomto smyslu ohledně veřejných zakázek na stavební práce, rozsudek ze dne 20. září 1988, Beentjes, 31/87, Recueil,
         s. 4635, body 15 a 16).

      27     Potvrzení vhodnosti uchazečů je totiž prováděno zadavateli v souladu s kritérii hospodářské, finanční a technické způsobilosti
         (tzv. „kvalitativní kritéria výběru“) uvedenými v článcích 31 a 32 zmíněné směrnice (viz, co se týče veřejných zakázek na
         stavební práce rozsudek Beentjes, citovaný výše, bod 17).

      28     Naproti tomu zadání zakázky je založeno na kritériích stanovených v čl. 36 odst. 1 téže směrnice, a sice buď nejnižší ceně,
         nebo ekonomicky nejvýhodnější nabídce (viz v tomto smyslu ohledně veřejných zakázek na stavební práce rozsudek Beentjes, citovaný
         výše, bod 18).

      29     I  když je přitom skutečností, že v tomto posledně uvedeném případě čl. 36 odst. 1 směrnice 92/50 nestanoví taxativní výčet
         kritérií, která mohou zadavatelé zvolit, a že tudíž toto ustanovení ponechává na zadavatelích volbu kritérií pro zadání zakázky,
         která zamýšlejí přijmout, nemění to nic na tom, že tato volba se může týkat jen kritérií směřujících k určení ekonomicky nejvýhodnější
         nabídky (viz v tomto smyslu ohledně veřejných zakázek na stavební práce rozsudek Beentjes, citovaný výše, bod 19; ze dne 18. října
         2001, SIAC Construction, C‑19/00, Recueil, s. I‑7725, body 35 a 36, jakož i ohledně veřejných zakázek na služby rozsudky ze
         dne 17. září 2002, Concordia Bus Finland, C‑513/99, Recueil, s. I‑7213, body 54 a 59, a ze dne 19. června 2003, GAT, C‑315/01,
         Recueil, s. I‑6351, body 63 a 64).

      30     Jako „kritéria pro zadání“ jsou tudíž vyloučena kritéria, jejichž cílem není určení ekonomicky nejvýhodnější nabídky, nýbrž
         v zásadě souvisí s posouzením vhodnosti uchazečů provést dotčenou zakázku.

      31     Ve věci v původním řízení se však kritéria zvolená zadavatelem jako „kritéria pro zadání“ týkají především zkušenosti, kvalifikací
         a prostředků k zajištění řádného provedení dotčené zakázky. Jedná se o kritéria, která se týkají vhodnosti uchazečů provést
         tuto zakázku, a která tudíž nemají povahu „kritérií pro zadání“ ve smyslu čl. 36 odst. 1 směrnice 92/50.

      32     V důsledku toho je třeba dospět k závěru, že čl. 23 odst. 1, článek 32 a čl. 36 odst. 1 směrnice 92/50 brání tomu, aby zadavatel
         v rámci zadávacího řízení zohlednil jako „kritéria pro zadání“, a nikoliv jako „kvalitativní kritéria výběru“, zkušenost uchazečů,
         jejich početní stav zaměstnanců a jejich technické vybavení, jakož i schopnost dodat zakázku ke stanovenému datu.

       K dodatečnému stanovení váhových koeficientů a podkritérií pro kritéria pro zadání uvedená v zadávací dokumentaci nebo ve
            vyhlášení zakázky
      33     V tomto ohledu je třeba připomenout, že čl. 3 odst. 2 směrnice 92/50 ukládá zadavatelům zajistit, aby nedocházelo k diskriminaci
         jednotlivých poskytovatelů služeb.

      34     Takto zakotvená zásada rovného zacházení zahrnuje rovněž povinnost transparentnosti (viz v tomto smyslu ohledně veřejných
         zakázek na dodávky rozsudek ze dne 18. listopadu 1999, Unitron Scandinavia a 3-S, C‑275/98, Recueil, s. I‑8291, bod 31, a ohledně
         veřejných zakázek na stavební práce rozsudek SIAC Construction, citovaný výše, bod 41).

      35     Mimoto z čl. 36 odst. 2 směrnice 92/50 vyplývá, že pokud se má zakázka zadat ekonomicky nejvýhodnější nabídce, musí zadavatel
         v zadávací dokumentaci nebo ve vyhlášení zakázky uvést všechna kritéria, která zamýšlí při zadání zakázky uplatnit; pokud
         možno v sestupném pořadí podle důležitosti.

      36     Podle judikatury toto posledně uvedené ustanovení vykládané ve světle zásady rovného zacházení s hospodářskými subjekty, vyjádřené
         v čl. 3 odst. 2 směrnice 92/50, a povinnosti transparentnosti, která z ní vyplývá, vyžaduje, aby veškeré skutečnosti, k nimž
         přihlíží zadavatel při určení ekonomicky nejvýhodnější nabídky a jejich relativní význam, byly potenciálním uchazečům známy
         v okamžiku přípravy jejich nabídek (viz v tomto smyslu ohledně veřejných zakázek v odvětví vody, energie, dopravy a telekomunikací
         rozsudek ze dne 25. dubna 1996, Komise v. Belgie, C‑87/94, Recueil, s. I‑2043, bod 88; ohledně veřejných zakázek na stavební
         práce rozsudek ze dne 12. prosince 2002, Universale-Bau a další, C‑470/99, Recueil, s. I‑11617, bod 98, a ohledně veřejných
         zakázek na služby rozsudek ze dne 24. listopadu 2005, ATI EAC e Viaggi di Maio a další, C‑331/04, Sb. rozh. s. I‑10109, bod
         24).

      37     Potenciálním uchazečům totiž musí být umožněno seznámit se v okamžiku přípravy svých nabídek s existencí a dosahem těchto
         skutečností (viz v tomto smyslu ohledně veřejných zakázek na služby výše citované rozsudky Concordia Bus Finland, bod 62,
         a ATI EAC e Viaggi di Maio a další, bod 23).

      38     Zadavatel tudíž nemůže uplatnit váhová pravidla nebo podkritéria pro kritéria pro zadání, se kterými uchazeče předem neseznámil
         (viz obdobně ohledně veřejných zakázek na stavební práce rozsudek Universale-Bau a další, citovaný výše, bod 99).

      39     Tento výklad je podpořen cílem směrnice 92/50, kterým je odstranění překážek volného pohybu služeb, a tedy ochrana zájmů hospodářských
         subjektů usazených v členském státě, které chtějí nabídnout služby zadavatelům usazeným v jiném členském státě (viz v tomto
         smyslu zejména rozsudek ze dne 3. října 2000, University of Cambridge, C‑380/98, Recueil, s. I‑8035, bod 16).

      40     Za tímto účelem musí být s uchazeči zacházeno rovnocenně po dobu celého řízení, což předpokládá, že kritéria a podmínky, kterými
         se řídí každá zakázka, musejí být adekvátně zadavateli zveřejněny (viz v tomto smyslu ohledně veřejných zakázek na stavební
         práce výše citované rozsudky Beentjes, bod 21, a SIAC Construction, bod 34, jakož i ohledně veřejných zakázek na služby rozsudek
         ATI EAC e Viaggi di Maio a další, citovaný výše, bod 22).

      41     Na rozdíl od pochybností vyjádřených předkládajícím soudem nejsou tato zjištění v rozporu s výkladem čl. 36 odst. 2 směrnice
         92/50 podaným Soudním dvorem ve výše citovaném rozsudku ATI EAC e Viaggi di Maio a další.

      42     Ve věci, ve které byl vydán tento rozsudek, byla totiž jak kritéria pro zadání a jejich váhové koeficienty, tak podkritéria
         pro tato kritéria pro zadání stanovena předem a zveřejněna v zadávací dokumentaci. Dotčený zadavatel nicméně krátce před otevřením
         obálek dodatečně stanovil váhové koeficienty pro podkritéria.

      43     Soudní dvůr v tomto rozsudku rozhodl, že čl. 36 odst. 2 směrnice 92/50 nebrání tomu, aby bylo postupováno tímto způsobem,
         pokud jsou splněny tři velmi konkrétní podmínky, a sice že rozhodnutí postupovat tímto způsobem:

      –       nemění kritéria pro zadání zakázky vymezená v zadávací dokumentaci nebo ve vyhlášení zakázky;
      –       neobsahuje skutečnosti, které by, pokud by byly známy v době přípravy nabídek, mohly tuto přípravu ovlivnit;
      –       nebylo přijato s přihlédnutím ke skutečnostem, jež by mohly mít diskriminační účinek vůči některému z uchazečů (viz v tomto
         smyslu rozsudek ATI EAC e Viaggi di Maio a další, citovaný výše, bod 32).

      44     Ve věci v původním řízení je třeba naproti tomu konstatovat, že zadávací komise ve vyhlášení zakázky uvedla pouze samotná
         kritéria pro zadání a po podání nabídek a jejich otevření dodatečně stanovila jak váhové koeficienty, tak podkritéria pro
         tato kritéria pro zadání. To přitom zjevně není v souladu s povinností zveřejnění stanovenou v čl. 36 odst. 2 směrnice 92/50,
         vykládaném ve světle zásady rovného zacházení s hospodářskými subjekty a povinnosti transparentnosti.

      45     S ohledem na výše uvedené je tedy třeba na položenou otázku odpovědět tak, že čl. 36 odst. 2 směrnice 92/50 vykládaný ve světle
         zásady rovného zacházení s hospodářskými subjekty a povinnosti transparentnosti, která z ní vyplývá, brání tomu, aby zadavatel
         v rámci zadávacího řízení stanovil váhové koeficienty a podkritéria pro kritéria pro zadání uvedená v zadávací dokumentaci
         nebo ve vyhlášení zakázky dodatečně.

       K nákladům řízení
      46     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      Článek 36 odst. 2 směrnice Rady 92/50/EHS ze dne 18. června 1992 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na služby,
            ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/52/ES ze dne 13. října 1997, vykládaný ve světle zásady rovného zacházení
            s hospodářskými subjekty a povinnosti transparentnosti, která z ní vyplývá, brání tomu, aby zadavatel v rámci zadávacího řízení
            stanovil váhové koeficienty a podkritéria pro kritéria pro zadání uvedená v zadávací dokumentaci nebo ve vyhlášení zakázky
            dodatečně.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: řečtina.