title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 1. října 2009. # Minister voor Wonen, Wijken en Integratie proti Woningstichting Sint Servatius. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Raad van State - Nizozemsko. # Volný pohyb kapitálu - Článek 56 ES - Omezení - Odůvodnění - Politika bydlení - Služby obecného hospodářského zájmu. # Věc C-567/07.

text:
      Věc C-567/07
      Minister voor Wonen, Wijken en Integratie
      v.
      Woningstichting Sint Servatius
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Raad van State)
      „Volný pohyb kapitálu – Článek 56 ES – Omezení – Odůvodnění – Politika bydlení – Služby obecného hospodářského zájmu“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Volný pohyb kapitálu – Omezení operací s nemovitostmi
      (Článek 56 ES)
      2.        Předběžné otázky – Pravomoc Soudního dvora – Meze – Zjevně nerelevantní otázky a hypotetické otázky položené v kontextu, který
            vylučuje užitečnou odpověď
      (Článek 86 odst. 2 ES a článek 234 ES)
      3.        Předběžné otázky – Přípustnost – Otázky položené bez dostatečného upřesnění skutkového a právního rámce
      (Článek 234 ES; statut Soudního dvora, článek 23)
      1.        Článek 56 ES musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která podmiňuje výkon přeshraničních činností
         registrovaných subjektů v oblasti bydlení získáním předchozího správního povolení, jestliže se taková právní úprava nezakládá
         na objektivních, nediskriminačních a předem známých kritériích, která mohou stanovit pro výkon posuzovací pravomoci vnitrostátními
         orgány dostatečné meze, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.

      Povinnost uvedených subjektů získat předchozí povolení příslušného ministra, aby mohly investovat do nemovitostí v jiném členském
         státě, než ve kterém mají svoje sídlo, je totiž omezením volného pohybu kapitálu.

      Požadavky spojené s politikou sociálního bydlení členského státu a jejím financováním mohou zajisté být naléhavými důvody
         veřejného zájmu, a tedy odůvodňovat dotčené omezení. Takové úvahy mohou být ještě posíleny některými zvláštnostmi charakterizujícími
         situaci na vnitrostátním trhu, jako je strukturální bytová nouze nebo zvlášť vysoká hustota obyvatelstva.

      V tomto ohledu může být režim předchozího povolení zajisté v určitých případech nezbytný a přiměřený ve vztahu ke sledovaným
         cílům, pokud nemohou být dosaženy méně omezujícími opatřeními, zejména vhodným systémem prohlášení. Předchozí kontrola vykonávaná
         příslušným orgánem by však patrně mohla být vhodnější pro zajištění toho, aby zdroje registrovaných subjektů byly určeny přednostně
         k uspokojení potřeb bydlení v dotyčném členském státě, zatímco při použití systému následného ověřování by vznikalo nebezpečí
         příliš pozdního zásahu, zejména pokud už byly vynaloženy značné výdaje, jež jsou obtížně vymahatelné zpět.

      Aby však mohl být režim předchozího správního povolení oprávněný, přestože se od základní svobody odchyluje, musí se zakládat
         na objektivních, nediskriminačních a předem známých kritériích, která zajišťují, aby pro výkon posuzovací pravomoci vnitrostátními
         orgány byly stanoveny dostatečné meze. To není splněno, pokud dotčená vnitrostátní ustanovení podmiňují vydání předchozího
         povolení příslušným ministrem jedinou podmínkou, a sice že zamýšlený projekt musí být uskutečněn v zájmu sociálního bydlení
         v dotyčném členském státě, a pokud jde o to, zda je taková podmínka splněna, jestliže takové ověřování probíhá případ od případu,
         aniž by to bylo upraveno právním předpisem a aniž by existovalo jakékoliv další specifické a objektivní kritérium, které by
         dotčeným subjektům umožnilo seznámit se předem s podmínkami, na základě kterých bude vyhověno jejich žádosti o povolení, a
         soudům, kterým bude případně žaloba proti zamítnutí povolení předložena, vykonávat plně jejich soudní přezkum.

      (viz body 24, 30, 33–35, 37, 39 a výrok)
      2.        Vzhledem k rozdělení příslušnosti v rámci řízení o předběžné otázce je pouze vnitrostátní soud příslušný k tomu, aby vymezil
         předmět otázek, které zamýšlí podat Soudnímu dvoru, ale za výjimečných okolností přísluší Soudnímu dvoru, aby za účelem ověření
         své vlastní pravomoci přezkoumal podmínky, za kterých se na něj vnitrostátní soud obrátil. Tak je tomu zejména tehdy, jestliže
         problém předložený Soudnímu dvoru je pouze hypotetický nebo jestliže výklad pravidla Společenství požadovaný vnitrostátním
         soudem nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení. Pravomoc Soudního dvora je tak vyloučena, pokud je
         zřejmé, že ustanovení práva Společenství, které je předmětem výkladu Soudního dvora, nelze použít.

      V tomto ohledu se čl. 86 odst. 2 ES nepoužije na situaci, která se netýká udělení zvláštních nebo výlučných práv registrovanému
         subjektu v oblasti bydlení ani kvalifikace činností tohoto subjektu jako služeb obecného hospodářského zájmu, ale týká se
         pouze zákonnosti omezení uloženého tomuto subjektu ve formě povinnosti podrobit se správnímu řízení o vydání předchozího povolení.

      (viz body 42–43, 46–47)
      3.        Nezbytnost dospět k výkladu práva Společenství, který bude užitečný pro vnitrostátní soud, vyžaduje, aby tento soud definoval
         skutkový a právní rámec, do kterého se začleňují otázky, které pokládá, nebo aby přinejmenším vysvětlil skutkové předpoklady,
         na nichž se tyto otázky zakládají. Je také důležité, aby vnitrostátní soud uvedl přesné důvody, které ho vedly k tomu, aby
         si kladl otázky ohledně výkladu práva Společenství, a usoudil, že je nezbytné položit Soudnímu dvoru předběžné otázky. V tomto
         kontextu je nezbytné, aby vnitrostátní soud podal alespoň určité minimální vysvětlení k důvodům výběru ustanovení práva Společenství,
         o jejichž výklad žádá, a k souvislosti, kterou spatřuje mezi těmito ustanoveními a vnitrostátními právními předpisy použitelnými
         na spor v původním řízení. Informace poskytnuté v předkládacích rozhodnutích slouží totiž nejen k tomu, aby umožnily Soudnímu
         dvoru podat užitečné odpovědi, ale rovněž poskytují vládám členských států, jakož i ostatním zúčastněným možnost předložit
         svá vyjádření v souladu s článkem 23 statutu Soudního dvora. Je na Soudním dvoru, aby zajistil, že tato možnost bude zachována,
         s ohledem na to, že na základě tohoto ustanovení jsou zúčastněným oznamována pouze předkládací rozhodnutí. Krom toho požadavek
         přesnosti, zejména ohledně skutkového a právního kontextu věci v původním řízení, platí zejména v oblasti hospodářské soutěže,
         jež je charakterizována komplexními skutkovými a právními poměry.

      V důsledku toho je otázka položená předkládajícím soudem nepřípustná, vychází-li z předpokladu, že by státní podpora mohla
         být poskytnuta, jestliže ani předkládací rozhodnutí, ani vyjádření stran v původním řízení neobsahují skutečnosti, ze kterých
         by bylo možné usoudit, že taková výhoda byla skutečně poskytnuta, a spor v původním řízení se netýká podmínek, za kterých
         tato podpora mohla být nebo může být poskytnuta, ale pouze zcela odlišné a nezávislé otázky.

      (viz body 49–55)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      1. října 2009(*)

      „Volný pohyb kapitálu – Článek 56 ES – Omezení – Odůvodnění – Politika bydlení – Služby obecného hospodářského zájmu“
      Ve věci C‑567/07,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Raad van State (Nizozemsko)
         ze dne 19. prosince 2007, došlým Soudnímu dvoru dne 27. prosince 2007, v řízení

      Minister voor Wonen, Wijken en Integratie
      proti
      Woningstichting Sint Servatius,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, A. Tizzano (zpravodaj), A. Borg Barthet, E. Levits a J.-J. Kasel, soudci,
      generální advokát: M. Poiares Maduro,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 19. března 2009,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Woningstichting Sint Servatius M. de Boerem, J. de Preem a P. Slotem, advocaten,
      –        za nizozemskou vládu C. Wissels a Y. de Vriesem, jako zmocněnci,
      –        za německou vládu M. Lummou, jako zmocněncem,
      –        za irskou vládu D. O’Haganem, jako zmocněncem, ve spolupráci s M. Gray, barrister,
      –        za maďarskou vládu J. Fazekas, R. Somssich a K. Borvölgyi, jako zmocněnkyněmi,
      –        za polskou vládu M. Dowgielewiczem, P. Kucharskim a K. Majcher, jako zmocněnci,
      –        za švédskou vládu S. Johannesson, jako zmocněnkyní,
      –        za Komisi Evropských společenství E. Traversou, V. Di Buccim, H. van Vlietem a A. Nijenhuisem, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 56 ES a 58 ES, čl. 86 odst. 2 ES a článků 87 ES a 88 ES.

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Minister voor Wonen, Wijken en Integratie (ministr pro bydlení, městské části
         a integraci, dále jen „ministr“) a Woningstichting Sint Servatius (dále jen „Servatius“) o odmítnutí ministra vydat tomuto
         registrovanému subjektu činnému v oblasti sociálního bydlení v Nizozemsku povolení pro investování do stavebního projektu
         v Lutychu (Belgie).

       Vnitrostátní právní rámec
      3        Článek 22 odst. 2 nizozemské ústavy stanoví, že „úkolem státu je zajistit dostatečnou nabídku bydlení“. Povaha a rozsah tohoto
         úkolu je definován v zákoně o bydlení (Woningwet) a ve vyhlášce o správě sektoru sociálního nájemného (Besluit beheer sociale-huursector,
         dále jen „BBSH“).

      4        Článek 70 odst. 1 zákona o bydlení stanoví:

      „Sdružení s neomezenou právní subjektivitou a nadace, jejichž účelem je působení výlučně v oblasti bydlení a jež nemají za
         cíl rozdělovat zisk k jiným účelům než pro účely bydlení, mohou být na základě královské vyhlášky zaregistrovány jakožto subjekty
         činné výlučně v zájmu bydlení.“

      5        Podle článku 70c tohoto zákona:

      „Registrované subjekty poskytují bydlení přednostně osobám, které mají z důvodu svých příjmů nebo jiných okolností potíže
         najít vhodné bydlení. […]“

      6        Článek 70d téhož zákona zní:

      „1.      Registrované subjekty podléhají kontrole příslušného ministra v souladu s čl. 71a odst. 1 initio a písm. b).

      2.      Dodatečné požadavky v oblasti kontroly budou přijaty nařízením nebo na základě takového nařízení […]“
      7        Článek 120a odst. 1 zákona o bydlení zní následovně:

      „Nařízením nebo na jeho základě může být stanoveno, že se příslušný ministr může na zkoušku dočasně odchýlit od pravidel vydaných
         nařízením nebo na jeho základě nebo takovou výjimku povolit.“

      8        V souladu s článkem 9 BBSH musí být změny stanov registrovaného subjektu včetně změn týkajících se umístění jeho činnosti
         schváleny příslušným ministrem.

      9        Článek 11 odst. 1 BBSH stanoví, že „registrovaný subjekt je činný výlučně v oblasti bydlení“.

      10      Konečně článek 49 odst. 1 BBSH stanoví:

      „Příslušný ministr se může odchýlit od této vyhlášky nebo z ní povolit výjimku pro umožnění pokusů, které jsou podle jeho
         názoru v zájmu bydlení.“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      11      Servatius je registrovaným subjektem ve smyslu čl. 70 odst. 1 zákona o bydlení. V souladu s jeho stanovami je jeho cílem výlučně
         činnost v oblasti bydlení a jeho oblast působnosti je omezena na některé nizozemské obce. Servatius je jediným společníkem
         a jednatelem holdingové společnosti Servatius Holding Maastricht BV.

      12      Za účelem realizace bytového stavebního projektu ve městě Lutych, vzdáleném 30 km od nizozemských hranic, založil Servatius
         prostřednictvím Servatius Holding Maastricht BV dvě společnosti podle belgického práva a požádal příslušného nizozemského
         ministra, aby mu na zkoušku vydal povolení v souladu s článkem 120a zákona o bydlení a článkem 49 BBSH. Projekt se týkal komplexu
         sestávajícího z bytů určených k prodeji a k nájmu, parkovacích stání a prostor pro podnikání.

      13      Za účelem financování tohoto projektu poskytl Servatius půjčku úročenou 1,5 % jedné ze svých belgických dceřiných společností
         poté, co on sám, jakožto registrovaný subjekt v Nizozemsku, uzavřel smlouvu o půjčce za zvlášť výhodných podmínek.

      14      Rozhodnutím ze dne 5. prosince 2002 ministr odmítl udělit povolení pro projekt subjektu Servatius z důvodu umístění projektu
         v Belgii. Ministr měl za to, že Servatius dostatečně neprokázal, že z tohoto projektu by mohl mít prospěch nizozemský trh
         s bydlením, a zejména osoby, které hledají bydlení v regionu Maastricht (Nizozemsko). V důsledku toho projekt výstavby subjektu
         Servatius nezískal status projektu na zkoušku ve smyslu článku 120a zákona o bydlení a článku 49 BBSH, který by mu umožnil
         provést zamýšlenou výstavbu v Belgii.

      15      Rozhodnutím ze dne 29. prosince 2003 prohlásil ministr stížnost subjektu Servatius podanou proti zamítavému rozhodnutí o povolení
         stavebního projektu tohoto subjektu za neopodstatněnou.

      16      Rozsudkem ze dne 19. května 2006 vyhověl Rechtbank Maastricht (okresní soud v Maastrichtu) žalobě podané subjektem Servatius
         proti tomuto zamítavému rozhodnutí, toto rozhodnutí zrušil a vrátil věc ministrovi a uložil mu, aby o stížnosti subjektu Servatius
         rozhodl znovu.

      17      Dne 29. června 2006 podal ministr proti tomuto rozsudku odvolání u předkládajícího soudu.

      18      Raad van State má pochybnosti o výkladu článků 56 ES a 58 ES, čl. 86 odst. 2 ES a článků 87 ES a 88 ES, a proto se rozhodl
         přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Jedná se o případ omezení volného pohybu kapitálu ve smyslu článku 56 ES, jestliže podnik, který je ze zákona oprávněn zabezpečovat
         zájmy bydlení v Nizozemsku, k čemuž může využít veřejných prostředků, a který podle zákona smí vykonávat činnost výlučně v tomto
         zájmu a v zásadě má svou oblast působnosti v Nizozemsku (dále jen ‚registrovaný subjekt‘), nesmí bez předchozího povolení
         ministra vykonávat žádné přeshraniční činnosti?

      2)      a)     Mohou být zájmy členského státu v oblasti bydlení považovány za zájem veřejného pořádku ve smyslu článku 58 ES?
      b)      Mohou být zájmy členského státu v oblasti bydlení považovány za naléhavý důvod obecného zájmu uznaný v judikatuře Soudního
         dvora?

      c)      Může být zejména zájem na účinnosti politiky bydlení členského státu a schopnosti jejího financování považován za zájem veřejného
         pořádku ve smyslu článku 58 ES nebo za naléhavý důvod obecného zájmu uznaný v judikatuře Soudního dvora?

      3)      a)     Je požadavek předchozího povolení pro registrovaný subjekt ve smyslu první otázky, za předpokladu, že představuje omezení,
         pro které existuje odůvodnění ve smyslu druhé otázky písm. a) až c), nezbytný a přiměřený?

      b)      Má členský stát, který se odvolává na toto odůvodnění, širokou posuzovací pravomoc při určení rozsahu dotčeného obecného zájmu
         a způsobu, jak je tento zájem zabezpečován? Je přitom rovněž rozhodné, že [Evropské] společenství nemá v oblasti bydlení žádné
         nebo jen velmi malé pravomoci?

      4)      a)     Může se členský stát pro odůvodnění omezení volného pohybu kapitálu vedle naléhavých důvodů obecného zájmu uvedených v článku
         58 ES a uznaných v judikatuře Soudního dvora nebo ve spojení s takovými důvody odvolat na čl. 86 odst. 2 ES, jestliže jsou
         dotčeným podnikům poskytnuta zvláštní práva a tyto podniky jsou pověřeny poskytováním služeb obecného hospodářského zájmu?

      b)      Shodují se obecné zájmy ve smyslu článku 58 ES a naléhavé důvody obecného zájmu uznané v judikatuře Soudního dvora obsahově
         s obecnými hospodářskými zájmy ve smyslu čl. 86 odst. 2 ES?

      c)      Má odvolání se dotčeného členského státu na čl. 86 odst. 2 ES s argumentem, že dotčené podniky, kterým jsou poskytnuta zvláštní
         práva, zabezpečují úkoly obecného hospodářského zájmu, ve srovnání s odvoláním se na obecné zájmy ve smyslu článku 58 ES a na
         naléhavé důvody obecného zájmu uznané v judikatuře Soudního dvora dodatečný význam?

      5)      a)     Mohou být podniky, jako jsou registrované subjekty ve smyslu první otázky, které jsou jednak povinny použít všechny své prostředky
         v zájmu bydlení, avšak zároveň vykonávají také hospodářské činnosti v oblasti bydlení, ohledně všech nebo části svých úkolů
         považovány za podniky, které jsou pověřeny poskytováním služeb obecného hospodářského zájmu ve smyslu čl. 86 odst. 2 ES?

      b)      Je pro kladnou odpověď na otázku 5 písm. a) nezbytné, aby dotčené podniky vedly oddělené účetnictví, na jehož základě může
         být jednoznačně určeno, jaké výdaje a jaké příjmy jsou spojeny na jedné straně s jejich sociálními činnostmi a na druhé straně
         s jejich činnostmi hospodářskými, a aby tato povinnost byla stanovena ve vnitrostátním právním předpise? Musí pak být zajištěno,
         aby finanční prostředky poskytnuté členským státem byly použity výhradně pro sociální činnosti a jejich kontinuitu?

      6)      a)     V případě, že lze registrovaný subjekt ve smyslu první otázky ohledně všech nebo některých jeho činností považovat za podnik,
         který je pověřen poskytováním služeb obecného hospodářského zájmu ve smyslu čl. 86 odst. 2 ES, může pověření k poskytování
         takových služeb odůvodňovat skutečnost, že registrovanému subjektu je uloženo omezení volného pohybu kapitálu ve smyslu článku
         56 ES?

      b)      Má členský stát, který se odvolá na toto odůvodnění, širokou posuzovací pravomoc při určení rozsahu dotčeného obecného hospodářského
         zájmu a způsobu, jak je tento zájem zabezpečován? Je přitom rovněž rozhodné, že Společenství nemá v oblasti bydlení žádné
         nebo jen velmi malé pravomoci?

      7)      a)     Může okolnost, že členský stát některým podnikům ve smyslu čl. 86 odst. 2 ES poskytne finanční prostředky, vyvolat nezbytnost
         územního omezení jeho činností, aby bylo zabráněno tomu, že by tyto finanční prostředky představovaly nepřípustnou státní
         podporu a že by podniky použitím těchto prostředků v rozporu s tržními podmínkami v jiném členském státě soutěžily s podniky
         v tomto členském státě?

      b)      Může členský stát, v tomto případě Nizozemské království, uložit registrovaným subjektům ve smyslu první otázky, které mají
         v úmyslu v jiném členském státě vykonávat stavební činnosti sociální a hospodářské povahy, požadavek předchozího povolení,
         jestliže v prvně uvedeném členském státě ještě neexistuje žádná zákonná povinnost tyto dvě činnosti rozlišovat? Je v takovém
         případě požadavek předchozího povolení nezbytným a přiměřeným prostředkem k zajištění toho, že budou dodržovány články 87 ES
         a 88 ES?“

       K první až třetí otázce
      19      Podstatou prvních tří otázek předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda skutečnost, že členský stát požaduje,
         aby subjekt, jako je Servatius, který je registrován ve smyslu čl. 70 odst. 1 zákona o bydlení, jakožto subjekt, který vykonává
         činnost v oblasti bydlení, získal předběžné povolení pro uskutečnění investic v oblasti stavebnictví v jiném členském státě,
         představuje omezení volného pohybu kapitálu ve smyslu článku 56 ES. V případě kladné odpovědi na tuto otázku chce předkládající
         soud zjistit jednak to, zda tento druh omezení může být odůvodněn zájmy politiky bydlení v dotčeném členském státě, jakožto
         i financováním takové politiky, na základě výjimky výslovně uvedené v článku 58 ES nebo důvodu obecného zájmu uznaného v judikatuře
         Soudního dvora, a jednak to, zda takové omezení je nezbytné a přiměřené pro uskutečnění sledovaného cíle.

      20      Aby bylo možné odpovědět na tyto otázky, je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury zahrnuje pohyb kapitálu operace,
         prostřednictvím kterých nerezidenti uskutečňují investice do nemovitostí na území členského státu, jak ostatně vyplývá z klasifikace
         pohybu kapitálu uvedené v příloze I směrnice Rady 88/361/EHS ze dne 24. června 1988, kterou se provádí článek 67 Smlouvy [ES,
         článek zrušený Amsterodamskou smlouvou] (Úř. věst. L 178, s. 5; Zvl. vyd. 10/01, s. 13); tato klasifikace si zachovává, co
         se týče definice pojmu „pohyb kapitálu“, informativní hodnotu, kterou měla dříve (viz zejména rozsudek ze dne 25. ledna 2007,
         Festersen, C‑370/05, Sb. rozh. s. I‑1129, bod 23 a citovaná judikatura). Jinými slovy právo nabývat, užívat a zcizovat nemovitosti
         na území jiného členského státu způsobuje při svém výkonu pohyb kapitálu (viz zejména rozsudky ze dne 5. března 2002, Reisch
         a další, C‑515/99, C‑519/99 až C‑524/99 a C‑526/99 až C‑540/99, Recueil, s. I‑2157, bod 29, jakož i výše uvedený rozsudek
         Festersen, bod 22).

      21      Jak již Soudní dvůr rozhodl, opatřeními zakázanými podle čl. 56 odst. 1 ES jako omezení pohybu kapitálu jsou také ta, která
         mohou odradit osoby s bydlištěm v jednom členském státě od investování do nemovitostí v jiných členských státech (viz v tomto
         smyslu výše uvedený rozsudek Festersen, bod 24).

      22      Tak je tomu zejména v případě vnitrostátních opatření, která podřizují investování do nemovitostí postupu předchozího schválení,
         a která tak již svým předmětem omezují volný pohyb osob (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 1. června 1999, Konle, C‑302/97,
         Recueil, s. I‑3099, bod 39, jakož i výše uvedený rozsudek Reisch a další, bod 32).

      23      V projednávané věci je nesporné, že podle dotčených vnitrostátních ustanovení musí nizozemské registrované subjekty podrobit
         své přeshraniční projekty investování do nemovitostí předchozímu povolení ve správním řízení, v rámci kterého mají povinnost
         prokázat, že dotčené investice jsou uskutečňovány v zájmu bydlení v Nizozemsku.

      24      Za těchto podmínek je třeba dospět k závěru, že povinnost těchto subjektů získat předchozí povolení příslušného ministra,
         aby mohly investovat do nemovitostí v jiném členském státě, než ve kterém mají svoje sídlo, je omezením volného pohybu kapitálu.

      25      Je však třeba připomenout, že podle ustálené judikatury vnitrostátní opatření omezující volný pohyb kapitálu mohou být odůvodněna
         důvody uvedenými v čl. 58 ES nebo naléhavými důvody obecného zájmu, pod podmínkou, že jsou způsobilá zaručit uskutečnění cíle,
         který sledují, a nepřekračují meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné (viz rozsudek ze dne 23. října 2007, Komise
         v. Německo, C‑112/05, Sb. rozh. s. I‑8995, body 72 a 73 a citovaná judikatura).

      26      Ve věci v původním řízení poukazuje nizozemská vláda na to, že dotčený režim předchozího povolení je odůvodněn požadavky spojenými
         s politikou bydlení prováděnou tímto členským státem a jejím financováním, důvody souvisejícími s veřejným pořádkem ve smyslu
         článku 58 ES, jakož i naléhavým důvodem veřejného zájmu uznaným judikaturou Soudního dvora.

      27      Cílem takového režimu je tedy zaručit, aby registrované subjekty v souladu se svými stanovami investovaly do projektů majících
         vztah k zájmům bydlení v Nizozemsku, zejména, aby zajistily dostatečnou nabídku bydlení pro osoby s nízkými příjmy nebo pro
         znevýhodněné skupiny obyvatelstva. Dále má být zabráněno tomu, aby finanční prostředky, kterých tyto subjekty využívají k plnění
         poslání upraveného ve stanovách, byly zneužívány ve prospěch jiných hospodářských činností, které by tak ohrožovaly účinnost
         a financování této politiky bydlení.

      28      Pokud jde nejprve o výjimky uvedené v článku 58 ES, stačí konstatovat, že i kdyby potřeba členského státu podporovat sociální
         bydlení mohla být základním zájmem společnosti, nelze se v projednávané věci dovolávat veřejného pořádku, neboť hypotetické
         nedodržování povinností, které registrovaným subjektům vyplývají ze stanov, jakož i případné zneužívání prostředků, které
         jim plynou pro účely jiných než sociálních činností, však nemůže představovat skutečný a dostatečně závažný zásah do tohoto
         základního zájmu (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 14. března 2000, Église de scientologie, C‑54/99, Recueil, s. I‑1335,
         bod 17 a citovaná judikatura).

      29      Pokud jde dále o odůvodnění založené na naléhavých důvodech obecného zájmu, je třeba připomenout, že Soudní dvůr již připustil,
         že vnitrostátní právní úprava může omezit volný pohyb kapitálu za účelem naplnění cílů spočívajících v boji proti tlaku poptávky
         nebo udržení stálého obyvatelstva ve venkovských oblastech za účelem územního plánování (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky
         Konle, bod 40; Reisch a další, bod 34, jakož i Festersen, body 27 a 28).

      30      Obdobně je tedy třeba se domnívat, že požadavky spojené s politikou sociálního bydlení členského státu a jejím financováním
         mohou zajisté být naléhavými důvody veřejného zájmu, a tedy odůvodňovat taková omezení, jaké je stanoveno vnitrostátní právní
         úpravou dotčenou v původním řízení. Jak správně uvedla nizozemská vláda, takové úvahy mohou být ještě posíleny některými zvláštnostmi
         charakterizujícími situaci na vnitrostátním trhu dotčeném ve věci v původním řízení, jako je strukturální bytová nouze nebo
         zvlášť vysoká hustota obyvatelstva.

      31      Mimoto a jak již správně uvedla uvedená vláda, Soudní dvůr už měl příležitost připustit, že riziko závažného zásahu do finanční
         rovnováhy sociální politiky by mohlo rovněž představovat naléhavý důvod obecného zájmu, který je způsobilý odůvodnit překážky
         volného pohybu (viz obdobně o systému sociálního zabezpečení rozsudek ze dne 16. května 2006, Watts, C‑372/04, Sb. rozh. s. I‑4325,
         bod 103 a citovaná judikatura).

      32      Po tomto upřesnění je ještě třeba ověřit, zda povinnost registrovaného subjektu podrobit se správnímu řízení předchozího povolení
         před tím, než může realizovat stavební projekt v jiném členském státu, než ve kterém má tento subjekt své sídlo, představuje
         nezbytné a přiměřené opatření pro uskutečnění cílů uvedených v bodech 26 a 27 tohoto rozsudku.

      33      V tomto ohledu je třeba připomenout, že režim předchozího povolení může být zajisté v určitých případech nezbytný a přiměřený
         ve vztahu ke sledovaným cílům, pokud nemohou být dosaženy méně omezujícími opatřeními, zejména vhodným systémem prohlášení
         (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 14. prosince 1995, Sanz de Lera a další, C‑163/94, C‑165/94 a C‑250/94, Recueil, s. I‑4821,
         body 23 až 28; výše uvedený rozsudek Konle, bod 44, jakož i rozsudek ze dne 20. února 2001, Analir a další, C‑205/99, Recueil,
         s. I‑1271, bod 35).

      34      Nemůže však být vyloučeno, že taková situace může nastat v rámci politiky bydlení sledující cíle stanovené zákonem o bydlení
         a BBSH. Předchozí kontrola vykonávaná příslušným orgánem by totiž patrně mohla být vhodnější pro zajištění toho, aby zdroje
         registrovaných subjektů byly určeny přednostně k uspokojení potřeb bydlení některých skupin obyvatelstva v Nizozemsku, zatímco
         při použití systému následného ověřování by vznikalo nebezpečí příliš pozdního zásahu, zejména pokud už byly vynaloženy značné
         výdaje, jež jsou obtížně vymahatelné zpět.

      35      Soudní dvůr však již také několikrát judikoval, že režim předchozího správního povolení nemůže vnitrostátní orgány opravňovat
         k diskrečnímu počínání, které by mohlo zbavit předpisy Společenství, zejména předpisy týkající se takové základní svobody,
         jako je základní svoboda dotčená v původním řízení, jejich užitečného účinku. Aby byl proto takový režim oprávněný, přestože
         se od takové základní svobody odchyluje, musí se zakládat na objektivních, nediskriminačních a předem známých kritériích,
         která zajišťují, aby pro výkon posuzovací pravomoci vnitrostátními orgány byly stanoveny dostatečné meze (viz zejména rozsudek
         ze dne 10. března 2009, Hartlauer, C‑169/07, Sb. rozh. s. I-1721, bod 64 a citovaná judikatura).

      36      Přesto nelze ve světle prvků obsažených ve spise předloženém Soudnímu dvoru vyloučit to, že ustanovení zákona o bydlení a BBSH
         dotčená v původním řízení neodpovídají plně takovým požadavkům.

      37      V tomto ohledu vyplývá zaprvé konkrétně z odpovědi nizozemské vlády na písemné otázky položené Soudním dvorem, že tato vnitrostátní
         ustanovení podmiňují vydání předchozího povolení příslušným ministrem jedinou podmínkou, a sice že zamýšlený projekt musí
         být uskutečněn v zájmu sociálního bydlení v Nizozemsku, jak požaduje čl. 49 odst. 1 BBSH. Zadruhé, pokud jde o to, zda je
         taková podmínka splněna, se zdá, že takové ověřování probíhá případ od případu, aniž by to bylo upraveno právním předpisem
         a aniž by existovalo jakékoliv další specifické a objektivní kritérium, které by dotčeným subjektům umožnilo seznámit se předem
         s podmínkami, na základě kterých bude vyhověno jejich žádosti o povolení, a soudům, kterým bude případně žaloba proti zamítnutí
         povolení předložena, vykonávat plně jejich soudní přezkum.

      38      S výhradou ověření takových skutečností, jež přísluší předkládajícímu soudu, ve světle kritérií vyvozených z judikatury Soudního
         dvora připomenuté v bodě 35 tohoto rozsudku, by za takových podmínek nemohlo být na režim předchozího udělení správního povolení
         dotčený v původním řízení nahlíženo tak, že je založen na podmínkách, které by mohly pro výkon posuzovací pravomoci vnitrostátními
         orgány stanovit dostatečné meze, a tedy odůvodnit výjimku z volného pohybu kapitálu.

      39      S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na první tři otázky odpovědět tak, že článek 56 ES musí být vykládán v tom
         smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, o jakou se jedná v původním řízení, která podmiňuje výkon přeshraničních
         činností registrovaných subjektů v oblasti bydlení ve smyslu čl. 70 odst. 1 zákona o bydlení získáním předchozího správního
         povolení, jestliže se taková právní úprava nezakládá na objektivních, nediskriminačních a předem známých kritériích, která
         mohou stanovit pro výkon posuzovací pravomoci vnitrostátními orgány dostatečné meze, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.

       K čtvrté až šesté otázce
      40      Podstatou čtvrté až šesté otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda členský stát může na základě
         čl. 86 odst. 2 ES odůvodnit opatření omezující volný pohyb kapitálu uložené společnostem, které jsou pověřeny poskytováním
         služeb obecného hospodářského zájmu a které mají zvláštní práva.

      41      V rámci této problematiky si tento soud zaprvé klade otázku, zda podniky, jako je Servatius, mohou být ve vztahu ke všem nebo
         k některým úkolům považovány za podniky, které jsou pověřeny poskytováním služeb obecného hospodářského zájmu ve smyslu čl. 86
         odst. 2 ES, přestože vykonávají také obchodní činnosti v oblasti bydlení, a zda je za tímto účelem nezbytné, aby dotčená společnost
         vedla oddělené účetnictví, které by umožnilo rozlišit výdaje a příjmy související se sociálními činnostmi od činností obchodní
         povahy. Zadruhé se předkládající soud zabývá otázkou rozsahu posuzovací pravomoci, kterou mají členské státy, když určují
         rozsah obecného hospodářského zájmu ve smyslu tohoto ustanovení, a otázkou bližších podmínek zachování tohoto zájmu.

      42      K tomuto je třeba bez dalšího připomenout, že vzhledem k rozdělení příslušnosti v rámci řízení o předběžné otázce je sice
         pouze vnitrostátní soud příslušný k tomu, aby vymezil předmět otázek, které zamýšlí podat Soudnímu dvoru, nicméně Soudní dvůr
         rozhodl, že za výjimečných okolností mu přísluší, aby za účelem ověření své vlastní pravomoci přezkoumal podmínky, za kterých
         se na něj vnitrostátní soud obrátil.

      43      Tak je tomu zejména tehdy, jestliže problém předložený Soudnímu dvoru je pouze hypotetický nebo jestliže výklad pravidla Společenství
         požadovaný vnitrostátním soudem nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení (viz v tomto smyslu rozsudky
         ze dne 15. prosince 1995, Bosman, C‑415/93, Recueil, s. I‑4921, bod 61; ze dne 15. června 2006, Acereda Herrera, C‑466/04,
         Sb. rozh. s. I‑5341, bod 48, a ze dne 31. ledna 2008, Centro Europa 7, C‑380/05, Sb. rozh. s. I‑349, bod 53). Soudní dvůr
         například vyloučil svoji pravomoc, pokud je zřejmé, že ustanovení práva Společenství, které je předmětem výkladu Soudního
         dvora, nelze použít (rozsudek ze dne 5. prosince 1996, Reisdorf, C‑85/95, Recueil, s. I‑6257, bod 16 a citovaná judikatura).

      44      Je třeba poznamenat, že čl. 86 odst. 2 ES ve spojení s odstavcem 1 téhož článku umožňuje odůvodnit udělení zvláštních nebo
         výlučných práv členským státem podniku pověřenému službami obecného hospodářského zájmu v rozporu s ustanoveními Smlouvy v rozsahu,
         v němž plnění zvláštních úkolů, které byly podniku svěřeny, nemůže být zajištěno jinak než udělením takových práv, a pokud
         není rozvoj obchodu dotčen v míře, která by byla v rozporu se zájmem Společenství (rozsudky ze dne 17. května 2001, TNT Traco,
         C‑340/99, Recueil, s. I‑4109, bod 52, a ze dne 18. prosince 2007, Asociación Profesional de Empresas de Reparto y Manipulado
         de Correspondencia, C‑220/06, Sb. rozh. s. I‑12175, bod 78).

      45      V projednávané věci je však nutno konstatovat, že to není cílem režimu předchozího povolení upraveného vnitrostátní právní
         úpravou dotčenou v rámci sporu v původním řízení.

      46      Tento spor se tedy netýká udělení zvláštních nebo výlučných práv subjektu Servatius ani kvalifikace činností tohoto subjektu
         jako služeb obecného hospodářského zájmu, ale týká se pouze zákonnosti omezení uloženého tomuto subjektu ve formě povinnosti
         podrobit se správnímu řízení o vydání předchozího povolení.

      47      Z toho plyne, že není namístě rozhodnout o čtvrté až šesté otázce položené předkládajícím soudem, týkajících se výkladu čl. 86
         odst. 2 ES, neboť toto ustanovení se nepoužije na situaci, jako je situace v původním řízení.

       K sedmé otázce
      48      Podstatou této otázky předkládajícího soudu je jednak to, zda v případě, že členský stát poskytne finanční prostředky podnikům,
         které jsou pověřeny poskytováním služeb v obecném hospodářském zájmu, je nutné, aby územně omezil činnost těchto společností,
         aby zabránil tomu, že by tyto prostředky mohly představovat nepřípustnou státní podporu v rozporu s článkem 87 ES a že by
         tyto podniky použitím těchto prostředků v jiném členském státě narušovaly podmínky hospodářské soutěže. Dále se tento soud
         táže, zda požadavek členského státu, ve kterém neexistuje zákonná povinnost rozlišovat mezi činnostmi hospodářské povahy a činnostmi
         spadajícími do sociální oblasti, aby registrované subjekty, které chtějí vykonávat svoji činnost v jiném členském státě, získaly
         předchozí povolení, je nezbytným a přiměřeným opatřením, aby bylo zajištěno dodržování článků 87 ES a 88 ES.

      49      Jak bylo připomenuto v bodech 42 a 43 tohoto rozsudku, domněnka relevance žádostí o rozhodnutí o předběžných otázkách položených
         vnitrostátními soudy může být vyvrácena jen ve výjimečných případech. Jestliže se položené předběžné otázky týkají výkladu
         práva Společenství, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout.

      50      Z ustálené judikatury však vyplývá, že nezbytnost dospět k výkladu práva Společenství, který bude užitečný pro vnitrostátní
         soud, vyžaduje, aby tento soud definoval skutkový a právní rámec, do kterého se začleňují otázky, které pokládá, nebo aby
         přinejmenším vysvětlil skutkové předpoklady, na nichž se tyto otázky zakládají (rozsudky ze dne 26. ledna 1993, Telemarsicabruzzo
         a další, C‑320/90 až C‑322/90, Recueil, s. I‑393, bod 6, a ze dne 7. září 2006, N, C‑470/04, Sb. rozh. s. I‑7409, bod 69,
         jakož i usnesení ze dne 9. dubna 2008, RAI, C‑305/07, Sb. rozh. s. I‑55, bod 16).

      51      Je také důležité, aby vnitrostátní soud uvedl přesné důvody, které ho vedly k tomu, aby si kladl otázky ohledně výkladu práva
         Společenství, a usoudil, že je nezbytné položit Soudnímu dvoru předběžné otázky. V tomto kontextu je nezbytné, aby vnitrostátní
         soud podal alespoň určité minimální vysvětlení k důvodům výběru ustanovení práva Společenství, o jejichž výklad žádá, a k souvislosti,
         kterou spatřuje mezi těmito ustanoveními a vnitrostátními právními předpisy použitelnými na spor v původním řízení (rozsudky
         ze dne 6. prosince 2005, ABNA a další, C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 a C‑194/04, Sb. rozh. s. I‑10423, bod 46; ze dne 6. března
         2007, Placanica a další, C‑338/04, C‑359/04 a C‑360/04, Sb. rozh. s. I‑1891, bod 34, jakož i výše uvedený rozsudek Centro
         Europa 7, bod 54).

      52      Informace poskytnuté v předkládacích rozhodnutích slouží totiž nejen k tomu, aby umožnily Soudnímu dvoru podat užitečné odpovědi,
         ale rovněž poskytují vládám členských států, jakož i ostatním zúčastněným možnost předložit svá vyjádření v souladu s článkem
         23 statutu Soudního dvora. Je na Soudním dvoru, aby zajistil, že tato možnost bude zachována, s ohledem na to, že na základě
         tohoto ustanovení jsou zúčastněným oznamována pouze předkládací rozhodnutí (viz rozsudek ze dne 1. dubna 1982, Holdijk a další,
         141/81 až 143/81, Recueil, s. 1299, bod 6, jakož i usnesení ze dne 28. června 2000, Laguillaumie, C‑116/00, Recueil, s. I‑4979,
         bod 14).

      53      Krom toho je třeba dodat, že požadavek přesnosti zejména ohledně skutkového a právního kontextu věci v původním řízení, platí
         zejména v oblasti hospodářské soutěže, jež je charakterizována komplexními skutkovými a právními poměry (viz v tomto smyslu
         rozsudek ze dne 23. listopadu 2006, Asnef-Équifax a Administración del Estado, C‑238/05, Sb. rozh. s. I‑11125, bod 23, jakož
         i výše uvedené usnesení RAI, bod 18).

      54      V projednávané věci je přitom nutno konstatovat, že sedmá otázka vychází z předpokladu, že ve věci v původním řízení by státní
         podpora ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES mohla být poskytnuta subjektu Servatius tehdy, kdyby tento subjekt používal veřejné zdroje
         na realizaci budoucího projektu. Avšak ani předkládací rozhodnutí, ani vyjádření stran v původním řízení neobsahují skutečnosti,
         ze kterých by bylo možné usoudit, že taková výhoda byla skutečně poskytnuta v rámci stavebního projektu dotčeného v původním
         řízení, který ostatně nebyl realizován, protože Servatius nezískal požadované předchozí povolení.

      55      Krom toho je třeba uvést, že spor v původním řízení se netýká podmínek, za kterých tato podpora mohla být nebo může být poskytnuta
         subjektu Servatius, ale pouze zcela odlišné a nezávislé otázky, a to zpochybnění zákonnosti zamítnutí žádosti o vydání předchozího
         povolení, která byla předložena s cílem realizace stavebního projektu mimo nizozemské území.

      56      Je proto třeba mít za to, že sedmá otázka položená předkládajícím soudem je nepřípustná.

       K nákladům řízení
      57      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      Článek 56 ES musí být vykládán v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, o jakou se jedná v původním řízení,
            která podmiňuje výkon přeshraničních činností registrovaných subjektů v oblasti bydlení ve smyslu čl. 70 odst. 1 zákona o bydlení
            (Woningwet) získáním předchozího správního povolení, jestliže se taková právní úprava nezakládá na objektivních, nediskriminačních
            a předem známých kritériích, která mohou stanovit pro výkon posuzovací pravomoci vnitrostátními orgány dostatečné meze, což
            přísluší ověřit předkládajícímu soudu.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: nizozemština.


Rozsudek Tribunálu (čtvrtého senátu) ze dne 6. září 2013. # Iran Insurance Company proti Radě Evropské unie. # Věc T-12/11.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 1. prosince 2005.#Ewald Burtscher proti Josefu Staudererovi.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Oberster Gerichtshof - Rakousko.#Volný pohyb kapitálu - Článek 56 ES - Postup prohlášení o nabytí stavebního pozemku - Zpětná neplatnost převodu v případě opožděného prohlášení nabyvatele.#Věc C-213/04.

text:
      Věc C-213/04
      Ewald Burtscher
      v.
      Josef Stauderer
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Oberster Gerichtshof)
      „Volný pohyb kapitálu – Článek 56 ES – Postup prohlášení o nabytí stavebního pozemku – Zpětná neplatnost převodu v případě opožděného prohlášení nabyvatele“
      Stanovisko generálního advokáta F. G. Jacobse přednesené dne 29. září 2005
      Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 1. prosince 2005
      Shrnutí rozsudku
      1.     Předběžné otázky – Předložení Soudnímu dvoru – Soulad předkládacího rozhodnutí s vnitrostátními pravidly upravujícími organizaci
            soudů a soudní řízení, včetně pravidel o mezinárodní příslušnosti – Ověření, které nepřísluší Soudnímu dvoru
      (Článek 234 ES; Úmluva ze dne 27. září 1968)
      2.     Volný pohyb kapitálu – Omezení nabývání nemovitostí – Režim prohlášení o nabytí nemovitostí – Zpětná neplatnost převodu v
            případě opožděného prohlášení – Nepřípustnost – Odůvodnění – Neexistence – Porušení zásady proporcionality
      (Čl. 56 odst. 1 ES)
      1.     V rámci řízení podle článku 234 ES Soudnímu dvoru nepřísluší ověřovat, zda předkládací rozhodnutí bylo přijato v souladu s
         vnitrostátními pravidly upravujícími organizaci soudů a soudní řízení.

      Soudní dvůr navíc není příslušný přezkoumávat, zda předkládajícímu soudu byl spor v původním řízení předložen v souladu s
         pravidly o soudní příslušnosti uvedenými v Úmluvě ze dne 27. září 1968 o soudní příslušnosti a výkonu rozhodnutí v občanských
         a obchodních věcech, ledaže by podmínky uplatnění uvedených pravidel představovaly samotný předmět řízení o předběžné otázce.

      Soudní dvůr se musí držet předkládacího rozhodnutí soudu členského státu, pokud toto rozhodnutí nebylo zrušeno v rámci opravných
         prostředků stanovených případně vnitrostátním právem.

      (viz body 30–32)
      2.     Článek 56 odst. 1 ES brání použití vnitrostátní právní úpravy v oblasti nabývání pozemků, podmiňující účinnost převodů předložením
         prohlášení nabyvatele, na základě které pouhé opožděné předložení požadovaného prohlášení o nabytí způsobuje zpětnou neplatnost
         dotyčného převodu pozemku.

      Je pravda, že režim předchozího prohlášení, pokud je doprovázen vhodnými právními nástroji, může skutečně představovat opatření
         přiměřené sledovanému cíli obecného zájmu, jehož účelem je zachovat, s ohledem na územní plánování, trvalé osídlení a hospodářskou
         činnost nezávislou na odvětví turismu zavedením omezení zřizování objektů vedlejšího bydlení v určité zeměpisné oblasti. Nicméně
         zpětná neplatnost převodu pozemku není přiměřená sankce, pokud je ukládána automaticky, v návaznosti na pouhé překročení lhůty
         pro předložení požadovaného prohlášení bez ohledu na důvody opožděnosti, a radikálním způsobem zpochybňuje, bez jakéhokoliv
         důvodu vycházejícího z porušení použitelného hmotného práva, dohodu vyjadřující úmysl smluvních stran, a nemůže proto odpovídat
         požadavkům právní jistoty, obzvláště důležitým v oblasti nabývání pozemků.

      (viz body 46, 52–56, 62 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      1. prosince 2005 (*)

      „Volný pohyb kapitálu – Článek 56 ES – Postup prohlášení o nabytí stavebního pozemku – Zpětná neplatnost převodu v případě opožděného prohlášení nabyvatele“
      Ve věci C‑213/04,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Oberster Gerichtshof
         (Rakousko) ze dne 29. dubna 2004, došlým Soudnímu dvoru dne 19. května 2004, v řízení

      Ewald Burtscher
      proti
      Josefu Staudererovi,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát)
      ve složení A. Rosas, předseda senátu, J. Malenovský, J.‑P. Puissochet (zpravodaj), S. von Bahr a U. Lõhmus, soudci,
      generální advokát: F. G. Jacobs,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Sztranc, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 5. července 2005,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za E. Burtschera G. Linsem a T. Linsem, Rechtsanwälte,
      –       za J. Stauderera W. Wehem, Rechtsanwalt,
      –       za rakouskou vládu E. Riedlem a S. Pfanner, jako zmocněnci,
      –       za španělskou vládu E. Braquehaisem Conesou, jako zmocněncem,
      –       za Komisi Evropských společenství G. Braunem a H. Støvlbaekem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 29. září 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 56 ES.
      2       Tato žádost byla podána v rámci žaloby podané E. Burtscherem, vlastníkem obytného domu a pozemku nacházejících se v obci Sonntag,
         s cílem dosáhnout vyklizení J. Stauderera, dlouhodobého nájemce těchto nemovitostí, který si nárokuje právo na nabytí těchto
         nemovitostí.

       Právní rámec
       Právo Společenství
      3       Podle čl. 56 odst. 1 ES:
      „V rámci této kapitoly jsou zakázána všechna omezení pohybu kapitálu mezi členskými státy a mezi členskými státy a třetími
         zeměmi.“

       Rakouská právní úprava
      4       Zákon o změně spolkové ústavy (Bundes-Verfassungsgesetznovelle, BGBl. 276/1992) ze dne 5. června 1992 zmocnil spolkové země
         k zavedení správních kontrol převodů pozemků týkajících se stavebních pozemků.

      5       Na základě článku VII zákona z roku 1974 o změně spolkové ústavy (Bundes-Verfassungsgesetznovelle 1974, BGBl. 444/1974) byly
         spolkové země zmocněny rovněž k zavedení správních omezení převodů pozemků v obecném zájmu zachování, posílení nebo vytvoření
         životaschopného zemědělského obyvatelstva.

      6       Co se týče spolkové země Vorarlbersko, zákon o převodech pozemků (Vorarlberger Grundverkehrsgesetz, LGBl. 61/1993) ze dne
         23. září 1993, v pozměněném znění (LGBl. 29/2000, dále jen „VGVG“), ve svém článku 7, nazvaném „Nabytí nepodléhající povolení,
         prohlášení“, stanoví:

      „1.      Nabytí stavebních pozemků v souladu s čl. 6 odst. 1 nepodléhá povolení orgánu příslušného v oblasti převodu pozemků, pokud
         nabyvatel předloží komisi spolkové země pověřené převody pozemků nebo obci, na jejímž území se pozemek nachází, písemné prohlášení
         v souladu s odstavci 2 až 4.

      2.       Nabyvatel prohlásí, že:
      a)      pozemek je zastavěný,
      b)       je rakouským občanem nebo – v případě, že se nejedná o fyzickou osobu – není považován za cizince v souladu s čl. 2 odst. 4
         body b) až d) anebo splňuje některou z podmínek uvedených v čl. 3 odst. 1 a 2, a že

      c)       k nabytí došlo za účelem zřízení rekreačního objektu, či nikoliv.
      3.       Nabyvatel ve svém prohlášení uvede informace prokazující jeho totožnost a občanství nebo informace, z nichž vyplývá, že není
         považován za cizince v souladu s čl. 2 odst. 4 body b) až d) nebo že je asimilovaný v souladu s článkem 3. Pokud je to možné,
         předloží důkazy.

      […]“
      7       Článek 17 VGVG zní takto:
      „1.       Žádost o povolení orgánu příslušného v oblasti převodů pozemků se podává písemně. Žádost musí obsahovat údaje a dokumenty
         nezbytné k rozhodnutí, zejména ty, jež se týkají účelu nabytí práva, jakož i úředně ověřený stejnopis dokumentů potvrzujících
         právo nabyvatele.

      2.       Žádost lze podat i před uzavřením smlouvy, která je základem nabytí podléhajícího povolení. V takovém případě musí žádost
         obsahovat podstatné body zamýšleného převodu a musí být podepsána všemi smluvními stranami. Pokud je právním základem smlouva,
         žádost o povolení musí být podána nebo prohlášení předloženo do tří měsíců od uzavření smlouvy.

      […]“
      8       Článek 29 VGVG stanoví:
      „1.       Dokud povolení nebo prohlášení požadované na základě tohoto zákona není vydáno nebo předloženo, dotčený převod nelze uskutečnit;
         především nelze právo zapsat do katastru nemovitostí. Uvedený převod nicméně smluvní strany zavazuje.

      2.       Pokud je žádost o povolení zamítnuta nebo pokud do dvou let po uplynutí lhůty stanovené v čl. 17 odst. 2 poslední větě nebylo
         o povolení požádáno anebo nebylo předloženo prohlášení uvedené v článku 7, převod se stává zpětně neplatným.“

      9       Podle článku 32 VGVG:
      „1.       Jestliže je převod, u nějž byla žádost o povolení zamítnuta, neplatný z důvodu zamítnutí žádosti o povolení nebo uplynutí
         lhůty stanovené v čl. 29 odst. 2, může prodávající odmítnout vrátit kupujícímu plnění, jestliže nevěděl nebo nebyl povinen
         vědět, že úkon podléhá povolení nebo prohlášení v souladu s článkem 7 nebo že podmínky týkající se povolení nebo předložení
         prohlášení nebyly splněny.

      2.       Jestliže je převod zrušen, prodávající může požadovat výmaz zapsaných práv, která nebyla nabyta v dobré víře v účinnost práva,
         jež má být vymazáno, v souladu s čl. 31 odst. 5, zejména po oznámení podle čl. 31 odst. 2.

      […]“
       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      10     E. Burtscher vlastní zastavěný pozemek v obci Sonntag, který na něj jeho matka převedla v roce 1995.
      11     J. Stauderer, německý státní příslušník, se dohodl v roce 1974 s rodiči E. Burtschera, tehdejšími vlastníky tohoto pozemku,
         že tento pozemek koupí za cenu 250 000 ATS. Od tohoto data J. Stauderer zahájil rozsáhlé práce na renovaci nemovitosti. Od
         té doby využívá tuto nemovitost jako rekreační objekt.

      12     V roce 1975 uzavřeli rodiče E. Burtschera a J. Stauderer současně dvě dohody. Jednak byla podepsána „nájemní smlouva“ na dobu
         99 let bez možnosti vypovězení. Tato smlouva, která stanovila, že práva a povinnosti, jež obsahuje, přejdou na právní nástupce
         smluvních stran, stanovila platbu měsíčního nájmu ve výši 291 ATS, jakož i zálohu na nájem ve výši 350 000 ATS. V téže dohodě
         se nájemce zavázal nést veškeré náklady, včetně daňových, spojené s užíváním nemovitosti. Kromě toho byla uzavřena dohoda,
         v níž se pronajímatelé zavázali, že nájemci v případě, že bude moci tuto nemovitost koupit, což mu tehdejší platná právní
         úprava zakazovala, tuto nemovitost prodají za cenu 350 000 ATS.

      13     Při převodu uvedené nemovitosti na E. Burtschera v roce 1995 posledně uvedený prohlásil, že přebírá veškerá práva a povinnosti
         vyplývající z nájemní smlouvy uzavřené mezi jeho rodiči a J. Staudererem.

      14     Rozhodnutím ze dne 12. července 1994 obec Sonntag zakázala J. Staudererovi užívat dotčenou nemovitost jako rekreační objekt.
         Obec, opírajíc se o ustanovení zákona, kterým se mění zákon o územním plánování spolkové země Vorarlbersko (Vorarlberger Raumplanungsgesetznovelle,
         LGBl. 27/1993), měla za to, že výše uvedená nájemní smlouva má stejné účinky jako kupní smlouva a že byla uzavřena s cílem
         obejít právní předpisy upravující nabývání pozemků cizinci.

      15     J. Stauderer podal proti tomuto rozhodnutí rozklad, který Bezirkshauptmannschaft (správní orgán kantonu) zamítl. Žaloba, kterou
         podal zúčastněný k Verwaltungsgerichtshof, byla rovněž zamítnuta.

      16     Dne 11. září 2000 E. Burtscher požádal Bezirksgericht Bludenz (soud kantonu Bludenz), aby J. Staudererovi nařídil dotyčný
         pozemek vyklidit, uplatňuje, že dohody uzavřené v roce 1975 obcházejí zákon a jsou od počátku neplatné. Žalovaný navrhl, aby
         byl návrh zamítnut, dovolávaje se práv vyplývajících z uvedených dohod.

      17     Tento návrh na vyklizení Bezirksgericht zamítl, ale Landesgericht Feldkirch, který ve věci rozhodoval na základě odvolání
         žalobce, rozsudek soudu prvního stupně zrušil a vrátil věc zpět k Bezirksgericht. Oberster Gerichtshof zamítl opravný prostředek
         podaný proti rozhodnutí uvedeného Landesgericht.

      18     Jak Landesgericht, tak Oberster Gerichtshof se domnívaly, že úkony, jejichž účelem je obejít zákon, musí podléhat pravidlům
         použitelným na úkon skutečně zamýšlený a jejich účinky musí být odloženy, dokud nebudou tato pravidla dodržena. Nové právní
         předpisy upravující nabývání zastavěných pozemků, přijaté v návaznosti na podpis Dohody o Evropském hospodářském prostoru
         ze dne 2. května 1992 (Úř. věst. 1994, L 1, s. 3), přitom již od nabyvatelů nevyžadují, aby získali předchozí povolení příslušného
         orgánu v oblasti převodů pozemků. Od nabytí účinnosti VGVG ve znění zveřejněném v LGBl. 61/1993 musí nabyvatelé pouze ve lhůtě
         dvou let předložit uvedenému orgánu prohlášení v souladu s čl. 7 odst. 2 VGVG, pod sankcí neplatnosti převodu se zpětnou účinností.

      19     Jak Landesgericht, tak Oberster Gerichtshof z toho v projednávaném případě dovodily, že vzhledem k tomu, že J. Stauderer nepředložil
         toto prohlášení ve lhůtě dvou let, která počala běžet nejpozději od nabytí účinnosti VGVG ve znění uvedeném v LGB1. 29/2000,
         je třeba dohody z roku 1975 považovat za neplatné, a J. Stauderer tedy musí místo opustit.

      20     V rámci druhého řízení Bezirksgericht stanovil výši nákladů vynaložených J. Staudererem na tento pozemek na 38 280,57 eur
         a nařídil mu nemovitost vyklidit za vyplacení této částky. Landesgericht tento rozsudek potvrdil a prohlásil, že proti jeho
         rozsudku není možné podat řádný opravný prostředek „Revision“. Usoudil, že toto druhé řízení se týkalo pouze částky, která
         má být vydána na základě bezdůvodného obohacení, jež nevyvolává žádné podstatné právní otázky.

      21     J. Stauderer podal k Oberster Gerichtshof mimořádný opravný prostředek „Revision“. Tvrdil, že posouzení provedené tímto soudem
         v jeho prvním rozsudku není vzhledem k nedávné judikatuře Soudního dvora závazné. Ten v rozsudku ze dne 15. května 2003, Salzmann
         (C‑300/01, Recueil, s. I‑4899), rozhodl, že režim předchozího povolení zavedený VGVG je v rozporu s volným pohybem kapitálu
         zaručeným v čl. 56 odst. 1 ES. Stejný závěr je jediný možný, pokud jde o sankci neplatnosti převodu, s níž je spojen režim
         předchozího prohlášení upravený v čl. 7 odst. 2 VGVG.

      22     Oberster Gerichtshof upřesňuje, že zákon, kterým se mění VGVG, zveřejněný v BGBl. 29/2000, umožnil, pokud jde o rekreační
         objekty, nabývání zastavěných pozemků prostřednictvím prohlášení. Domnívá se, že účelem tohoto postupu je, na rozdíl od režimu
         předchozího povolení, informovat příslušné orgány o nabytí pozemku. Nicméně uvádí, že J. Stauderer předložil požadované prohlášení
         až v lednu 2003, po uplynutí lhůty dvou let, jež mu byla stanovena, a že sankce neplatnosti převodu se uplatní i v případě
         prohlášení, které je pouze opožděné. Žádná skutečnost totiž neumožňuje domnívat se, že rakouský zákonodárce měl v úmyslu omezit
         sankci neplatnosti na případy odmítnutí vydání povolení nebo neexistence jakékoliv úkonu vůči příslušnému orgánu.

      23     Předkládající soud uvádí, že v rámci prvního řízení měl s ohledem na rozsudek ze dne 1. června 1999, Konle (C‑302/97, Recueil,
         s. I‑3099), za to, že taková právní úprava jako VGVG, stanovící režim prohlášení spojený s možnostmi uložit sankci, kterou
         může být až zákaz převodu, není v rozporu s volným pohybem kapitálu, jelikož podmínky zákazu byly dostatečně určeny tímto
         zákonem tak, aby bylo vyloučeno jakékoliv nebezpečí diskriminace vůči zahraničnímu nabyvateli.

      24     Nicméně uvedený soud se domnívá, že výše uvedený rozsudek Salzmann, který byl poté vydán Soudním dvorem a k němuž musí přihlédnout,
         může toto posouzení zpochybnit. Vyjadřuje pochybnosti zejména o přiměřenosti ustanovení čl. 29 odst. 2 VGVG, která porušení
         formálního pravidla sankcionuje ztrátou práva.

      25     Za těchto podmínek se Oberster Gerichtshof rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
      „Je třeba vykládat článek 56 ES v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě [VGVG], na základě které v případě nabytí
         pozemku na základě právního úkonu způsobuje skutečnost, že ve stanovené lhůtě nebylo předloženo prohlášení nabyvatele o tom,
         že pozemek je zastavěn, že k nabytí nedošlo za účelem zřízení rekreačního objektu a že nabyvatel je rakouským občanem nebo
         s ním musí být zacházeno stejným způsobem jako s rakouským občanem, zpětnou neplatnost převodu?“

       K přípustnosti
       Argumentace žalovaného v původním řízení
      26     J. Stauderer tvrdí, že předběžná otázka je nepřípustná v několika ohledech.
      27     Rakouské soudy předně nejsou příslušné k rozhodnutí sporu v původním řízení, protože článek 16 Úmluvy ze dne 27. září 1968
         o soudní příslušnosti a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 1972, L 299, s. 32), ve znění Úmluvy
         ze dne 9. října 1978 o přistoupení Dánského království, Irska a Spojeného království Velké Británie a Severního Irska (Úř.
         věst. L 304, s. 1, a pozměněné znění s. 77), Úmluvy ze dne 25. října 1982 o přistoupení Řecké republiky (Úř. věst. L 388,
         s. 1), Úmluvy ze dne 26. května 1989 o přistoupení Španělského království a Portugalské republiky (Úř. věst. L 285, s. 1)
         a Úmluvy ze dne 29. listopadu 1996 o přistoupení Rakouské republiky, Finské republiky a Švédského království (Úř. věst. 1997,
         C 15, s. 1, dále jen „Bruselská úmluva“), nelze v projednávaném případě použít.

      28     Dále, uvedená otázka není relevantní. Režim prohlášení o nabytí upravený v čl. 7 odst. 2 VGVG, rozšířený v roce 2000 na rekreační
         objekty, se nevztahuje na zahraniční nabyvatele. Článek 3 odst. 2 VGVG totiž stanoví, že „pokud k nabytí dojde za účelem zřízení
         rekreačního objektu, nevyplývá z volného pohybu kapitálu žádná výjimka z pravidel upravujících převody pozemků cizincům“.
         J. Stauderer tedy v žádném případě nemohl využít postupu prohlášení a požadované prohlášení předložit.

      29     Konečně, tento postup byl od 1. června 2004 zrušen. Vzhledem k tomu, že předkládající soud musí rozhodovat na základě práva
         platného v době, kdy vydává svůj rozsudek ve sporu v původním řízení, je předběžná otázka bezpředmětná.

       Závěry Soudního dvora
      30     Co se týče údajného nedostatku příslušnosti předkládajícího soudu, je namístě připomenout, že Soudnímu dvoru nepřísluší ověřovat,
         zda předkládací rozhodnutí bylo přijato v souladu s vnitrostátními pravidly upravujícími organizaci soudů a soudní řízení
         (viz rozsudky ze dne 14. ledna 1982, Reina, 65/81, Recueil, s. 33, body 7 a 8; ze dne 20. října 1993, Balocchi, C‑10/92, Recueil,
         s. I‑5105, body 16 a 17, a ze dne 11. července 1996, SFEI a další, C‑39/94, Recueil, s. I‑3547, bod 24).

      31     Soudní dvůr navíc není příslušný přezkoumávat, zda předkládajícímu soudu byl spor v původním řízení předložen v souladu s pravidly
         o soudní příslušnosti uvedenými v Bruselské úmluvě, ledaže by podmínky uplatnění uvedených pravidel představovaly samotný
         předmět řízení o předběžné otázce (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 5. června 1997, Celestini, C‑105/94, Recueil, s. I‑2971,
         bod 20).

      32     Soudní dvůr se musí držet předkládacího rozhodnutí soudu členského státu, pokud toto rozhodnutí nebylo zrušeno v rámci opravných
         prostředků stanovených případně vnitrostátním právem (výše uvedené rozsudky Reina, bod 7, Balocchi, bod 17, a SFEI a další,
         bod 24).

      33     Co se týče ostatních důvodů nepřípustnosti, jichž se dovolává J. Stauderer a které vycházejí z vnitrostátní právní úpravy,
         je třeba připomenout jednak to, že na základě článku 234 ES má Soudní dvůr pravomoc rozhodovat o předběžných otázkách týkajících
         se práva Společenství, které jsou mu předloženy soudem členského státu. Účelem tohoto řízení není výklad vnitrostátních právních
         nebo správních předpisů. Případné nepřesnosti obsažené v popisu dotčených vnitrostátních právních předpisů, poskytnutém vnitrostátním
         soudem v jeho předkládacím rozhodnutí, nemohou odejmout Soudnímu dvoru pravomoc odpovědět na předběžnou otázku položenou tímto
         soudem (viz zejména rozsudek ze dne 30. dubna 1986, Asjes a další, 209/84 až 213/84, Recueil, s. 1425, bod 12).

      34     Kromě toho, jak Soudní dvůr stále rozhoduje, je v zásadě pouze věcí vnitrostátních soudů posoudit, se zřetelem ke zvláštnostem
         každé věci, jak nezbytnost předběžné otázky, tak její relevanci (viz v tomto smyslu zejména rozsudky ze dne 5. března 2002,
         Reisch a další., C‑515/99, C‑519/99 až C‑524/99 a C‑526/99 až C‑540/99, Recueil, s. I‑2157, bod 25, a výše uvedený rozsudek
         Salzmann, bod 30).

      35     Z toho vyplývá, že na otázky položené vnitrostátním soudem v právním a faktickém rámci, který tento soud vymezí na svou vlastní
         odpovědnost a jehož přesnost nepřísluší Soudnímu dvoru ověřovat, se vztahuje domněnka relevance (viz rozsudek ze dne 7. září
         1999, Beck a Bergdorf, C‑355/97, Recueil, s. I‑4977, body 22 až 24, a výše uvedený rozsudek Salzmann, bod 31).

      36     V projednávané věci přitom není zjevné, že požadovaný výklad práva Společenství není pro předkládající soud relevantní.
      37     Z výše uvedených úvah vyplývá, že předběžná otázka je přípustná.
      38     Je tedy namístě přezkoumat, zda čl. 56 odst. 1 ES brání použití takové vnitrostátní právní úpravy, jako je úprava dotčená
         v původním řízení, podle níž opožděné podání požadovaného prohlášení o nabytí způsobuje zpětnou neplatnost převodu.

       K věci samé
      39     Jak Soudní dvůr již rozhodl, taková právní úprava, jako je VGVG dotčený v původním řízení, která zakazuje nabývání pozemků
         pro účely zřízení vedlejšího bydlení nebo pro něj stanoví zvláštní podmínky, podléhá ustanovením Smlouvy o ES týkajícím se
         volného pohybu kapitálu (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Konle, bod 22, Reisch a další, bod 28, a Salzmann, bod 39).

      40     Je tedy namístě, jak k tomu vyzývá předkládající soud Soudní dvůr, přezkoumat dosah vnitrostátního opatření dotčeného v původním
         řízení s ohledem na ustanovení čl. 56 odst. 1 ES.

      41     Podle vysvětlení poskytnutých rakouskou vládou závisí v režimu nabývání pozemků zavedeném VGVG účinnost převodů na předložení
         prohlášení upraveného v čl. 7 odst. 2 uvedeného VGVG. Účelem automatického charakteru sankce zpětné neplatnosti je omezit
         v čase právní účinek prohlášení u příslušného orgánu jako „odkládací podmínku“ ovlivňující dotčený převod.

      42     Z těchto vysvětlení vyplývá, že uvedené prohlášení, ačkoliv není podmínkou fyzického uskutečnění převodu, představuje nicméně
         povinnou formalitu předcházející vkladu prodeje do katastru nemovitostí, který jediný může zaručit účinnost tohoto úkonu vůči
         veřejnému orgánu a třetím osobám. Krom toho, podle čl. 12 odst. 1 první věty VGVG je toto prohlášení provázeno závazkem nevyužívat
         pozemek k jiným účelům, než jsou účely uvedené v prohlášení.

      43     Důsledkem takového režimu prohlášení je tedy, vzhledem k samotnému jeho účelu, omezení volného pohybu kapitálu (viz v tomto
         smyslu, pokud jde o režim prohlášení/povolení předcházejícího nabytí nemovitostí, výše uvedený rozsudek Reisch, bod 32).

      44     Taková omezení mohou být nicméně připuštěna za podmínky, že dotyčná vnitrostátní opatření sledují cíl obecného zájmu, jsou
         uplatňována nediskriminačním způsobem a respektují zásadu proporcionality, tj. jsou způsobilá zaručit uskutečnění cíle, který
         sledují, a nepřekračují meze toho, co je pro dosažení tohoto cíle nezbytné (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Konle,
         bod 40; rozsudek ze dne 22. ledna 2002, Canal Satélite Digital, C‑390/99, Recueil, s. I‑607, bod 33; a výše uvedené rozsudky
         Reisch a další, bod 33 a Salzmann, bod 42).

      45     Pokud jde nejprve o podmínku plnění cíle obecného zájmu, rakouská vláda tvrdí, že zákonodárce spolkové země Vorarlbersko (Landtag
         Vorarlberg) zavedením výše uvedeného postupu prohlášení sleduje cíl územního plánování, co nejrozumnějšího využití pozemků,
         což znamená omezení zřizování objektů vedlejšího bydlení, a snaží se o soulad mezi požadavky na kontrolu dodržování urbanistických
         pravidel příslušnými orgány a požadavkem právní jistoty při převodech pozemků.

      46     Z ustálené judikatury v tomto ohledu vyplývá, že omezení zřizování objektů vedlejšího bydlení v určité zeměpisné oblasti,
         která členský stát zavede za účelem zachovat, s ohledem na územní plánování, trvalé osídlení a hospodářskou činnost nezávislou
         na odvětví turismu, lze považovat za přispívající k dosažení cíle obecného zájmu (viz výše uvedené rozsudky Konle, bod 40,
         Reisch a další, bod 34, a Salzmann, bod 44). Nelze nadto pochybovat o tom, že snaha vnitrostátních orgánů zajistit uplatňování
         urbanistických pravidel při respektování požadavku právní jistoty při převodech představuje cíl obecného zájmu.

      47     Pokud se dále jedná o podmínku nediskriminačního uplatňování dotyčné vnitrostátní právní úpravy, tedy podmínku, která musí
         být v projednávaném případě přezkoumána s ohledem na postup prohlášení jako celek, J. Stauderer tvrdí, že VGVG má diskriminační
         charakter v tom, že vylučuje, aby státní příslušníci jiného členského státu mohli nabýt objekt vedlejšího bydlení. Španělská
         vláda se rovněž domnívá, že VGVG má formálně diskriminační charakter v tom, že nabyvatelům, kteří jsou státními příslušníky
         jiných členských států, ukládá povinnost uvést jejich státní příslušnost, a to aniž by upřesnil, jaké důsledky jsou s tímto
         údajem spojeny při meritorním přezkumu prohlášení.

      48     Z vyjádření rakouské vlády stejně jako z předkládacího rozhodnutí nicméně vyplývá, že ve sporu v původním řízení se vnitrostátní
         právní úprava týkající se objektů vedlejšího bydlení vztahuje bez rozdílu na rakouské státní příslušníky a na státní příslušníky
         jiných členských států Evropské unie nebo Evropského hospodářského prostoru (dále jen „EHP“).

      49     Státní příslušníci některého jiného členského státu Unie, jako je J. Stauderer, stejně jako státní příslušníci některého státu
         EHP, totiž podléhají postupu prohlášení a nemovitost mohou nabýt dodržením stejných formalit, jako jsou ty, jimiž jsou vázáni
         rakouští státní příslušníci.

      50     Krom toho povinnost nabyvatele uvést v prohlášení, které podává, svou státní příslušnost má za cíl odlišit postavení státních
         příslušníků státu Unie nebo států EHP, jejichž práva na nabytí jsou totožná s právy rakouských státních příslušníků, od postavení
         státních příslušníků třetích států, kteří nemohou nabývat nemovitosti za stejných podmínek. Tato povinnost uvést státní příslušnost
         a povinnost uvést případně v prohlášení to, že pozemek bude využit jako rekreační objekt, tedy nesměřují k zákazu nabývání
         objektů vedlejšího bydlení státními příslušníky jiných států, ale, jak upřesňuje rakouská vláda, pouze k zajištění dodržení
         zvláštních podmínek zřizování těchto objektů.

      51     Pokud jde konečně o podmínku proporcionality, rakouská vláda tvrdí, že prohlášení uvedené v čl. 7 odst. 2 VGVG nemá, na rozdíl
         od toho, co uvádí předkládající soud, formální charakter. Z přípravných prací na VGVG, ve znění zveřejněném v LGB1. 61/1993
         (a ve znění zveřejněném v LBG1. 29/2000), vyplývá, že prohlášení není určeno pouze k tomu, aby informovalo příslušné orgány
         o záměru nabytí, ale jeho účelem je rovněž zaručit, že zastavěný pozemek bude řádně využit k účelům uvedeným v tomto prohlášení,
         zejména že případné využití jako rekreačního objektu odpovídá zvláštním podmínkám pro tento druh využití. Kontroly prováděné
         a posteriori  těmito orgány se nedotýkají uskutečnění záměru nabytí, protože vklad do katastru nemovitostí následuje po samotném předložení
         prohlášení. Pokud jde o sankci neplatnosti stanovenou v případě neexistence prohlášení ve lhůtě dvou let, umožňuje svým automatickým
         charakterem zajistit řádnou informovanost uvedených orgánů o nabývaní zastavěných pozemků a umožňuje těmto orgánům přijmout
         v přiměřené lhůtě nezbytná kontrolní opatření. Tato sankce je tedy přiměřená cíli zabránit protiprávnímu využívání pozemků
         jako rekreačních objektů. Správní sankce, která by nahradila sankci neplatnosti smlouvy, by nebyla pro nabyvatele nutně méně
         přísná, protože by mohla být uložena již po uplynutí lhůty tří měsíců, a byla by méně účinná.

      52     V tomto ohledu je pravda, že režim předchozího prohlášení, pokud je doprovázen vhodnými právními nástroji, může skutečně představovat
         opatření přiměřené sledovanému cíli obecného zájmu. Soudní dvůr tak již rozhodl, že takový režim může umožnit zrušení požadavku
         předchozího povolení, který obecně omezuje volný pohyb kapitálu více, aniž by přitom poškozoval účinnost cílů sledovaných
         veřejným orgánem (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 14. prosince 1995, Sanz de Lera a další, C‑163/94, C‑165/94 a C‑250/94,
         Recueil, s. I‑4821, bod 27, jakož i výše uvedené rozsudky Konle, body 46 a 47, a Salzmann, bod 50). Jak tvrdí správně Komise
         Evropských společenství, takový režim prohlášení nemůže sám o sobě představovat nepřiměřené opatření.

      53     Nicméně předběžná otázka se netýká postupu prohlášení zavedeného prostřednictvím VGVG jako celku, ale pouze sankčního opatření
         stanoveného pro případ opožděného podání požadovaného prohlášení, tedy zpětné neplatnosti převodu pozemku.

      54     Taková sankce přitom není přiměřená cílům obecného zájmu sledovaným v projednávaném případě.
      55     Jednak je totiž ukládána automaticky, v návaznosti na pouhé překročení lhůty pro předložení požadovaného prohlášení bez ohledu
         na důvody opožděnosti. Ve sporu v původním řízení se tak zdá, že opožděné podání prohlášení ze strany J. Stauderera bylo zčásti
         spojeno s právní nejistotou, v níž se nacházel, protože předkládající soud se v předchozím řízení domníval, že je v každém
         případě příliš pozdě na to, aby zúčastněný tuto povinnost splnil.

      56     Kromě toho taková sankce radikálním způsobem zpochybňuje, bez jakéhokoliv důvodu vycházejícího z porušení použitelného hmotného
         práva, dohodu vyjadřující úmysl smluvních stran, a nemůže proto odpovídat požadavkům právní jistoty, obzvláště důležitým v oblasti
         nabývání pozemků. Okolnost, že lhůta je, jak uvádí Komise, „stanovena velkoryse“, tedy není dostačující k tomu, aby byla uvedená
         sankce považována za přiměřenou sledovaným cílům.

      57     Soudní dvůr sice připustil, že v rámci režimu předchozího prohlášení může žaloba na neplatnost kupní smlouvy představovat
         přiměřené sankční opatření (výše uvedený rozsudek Salzmann, bod 51). Stejně tak Soudní dvůr již usoudil, že určité cíle územního
         plánování, jako je podpora a rozvoj stabilního zemědělství prostřednictvím kontroly vývoje struktury zemědělských pozemků,
         mohou být nedosažitelné pouhým systémem předchozího prohlášení, a že tedy dokonce i režim předchozího povolení může být za
         určitých podmínek slučitelný s volným pohybem kapitálu (viz v tomto smyslu zejména rozsudek ze dne 23. září 2003, Ospelt a Schlössle
         Weissenberg, C‑452/01, Recueil, s. I‑9743, body 41 až 45).

      58     Není tedy v zásadě vyloučeno, že režim předchozího prohlášení, omezující volný pohyb kapitálu méně než režim předchozího povolení,
         může být doplněn a posteriori stanovením přísných sankčních opatření, dostatečně odrazujících na to, aby byly cíle územního plánování a urbanismu skutečně
         dodrženy.

      59     Nicméně, jestliže takovou sankci, jako je sankce dotčená v původním řízení, lze připustit v případě porušení hmotněprávních
         pravidel stanovených dotyčnými právními předpisy, řádně zjištěného příslušným orgánem s přihlédnutím k veškerým okolnostem
         případu, je takové opatření nepřiměřené, vyvozuje-li automatické důsledky z opožděného předložení prohlášení, přičemž tomuto
         orgánu zakazuje přezkoumat, zda, pokud jde o meritum věci, je záměr nabytí v souladu s použitelnými urbanistickými pravidly.

      60     Opožděné předložení prohlášení by mohlo být sankcionováno jinými opatřeními s méně rozsáhlými účinky, jako jsou pokuty. Článek
         34 VGVG obsahuje ostatně seznam skutečností odůvodňujících uložení finančních sankcí. Stejně tak lze uvažovat o poskytnutí
         možnosti žadateli vysvětlit důvody svého zpoždění nebo přiznat příslušnému orgánu možnost, zejména pokud nejsou dotčena práva
         třetích osob, přijmout za určitých podmínek i opožděné prohlášení nebo zachovat, rovněž za určitých podmínek, platnost dohody.

      61     Takovou sankci, jako je sankce dotčená v původním řízení, tedy nelze považovat za nezbytnou k zajištění dodržení povinnosti
         prohlášení o nabytí a k dosažení cíle obecného zájmu, který sleduje VGVG.

      62     Je tedy namístě odpovědět předkládajícímu soudu tak, že čl. 56 odst. 1 ES brání uplatňování takové vnitrostátní právní úpravy,
         jako je VGVG, na základě které pouhé opožděné předložení požadovaného prohlášení o nabytí způsobuje zpětnou neplatnost dotyčného
         převodu pozemku.

       K nákladům řízení
      63     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      Článek 56 odst. 1 ES brání uplatňování takové vnitrostátní právní úpravy, jako je zákon o převodech pozemků (Vorarlberger
            Grundverkehrsgesetz) ze dne 23. září 1993, v pozměněném znění, na základě které pouhé opožděné předložení požadovaného prohlášení
            o nabytí způsobuje zpětnou neplatnost dotyčného převodu pozemku.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.