title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 16. července 2015.#Unione Nazionale Industria Conciaria (UNIC) a Unione Nazionale dei Consumatori di Prodotti in Pelle, Materie Concianti, Accessori e Componenti (Uni.co.pel) v. FS Retail a další.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunale di Milano.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce – Volný pohyb zboží – Články 34 SFEU až 36 SFEU – Opatření s rovnocenným účinkem – Směrnice 94/11/ES – Články 3 a 5 – Úplná harmonizace – Zákaz bránit uvádění obuvi, která je v souladu s ustanoveními směrnice 94/11 v oblasti označování, na trh – Vnitrostátní právní předpisy, podle nichž musí být na štítku připojeném k výrobkům vyrobeným v zahraničí, na kterých je použito italské slovo ‚pelle‘, uvedena země původu – Výrobky propuštěné do volného oběhu.#Věc C-95/14.

text:
               Účastníci řízení
               Odůvodnění rozsudku
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci C‑95/14,
            jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Tribunale di Milano (Itálie) ze dne 20. února 2014, došlým Soudnímu dvoru dne 27. února 2014, v řízení
            Unione Nazionale Industria Conciaria (UNIC),
            Unione Nazionale dei Consumatori di Prodotti in Pelle, Materie Concianti, Accessori e Componenti (Uni.co.pel)
            proti
            FS Retail,
            Luna Srl,
            Gatsby Srl,
            SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
            ve složení M. Ilešič, předseda senátu, A. Ó Caoimh, C. Toader (zpravodajka), E. Jarašiūnas a C. G. Fernlund, soudci,
            generální advokátka: E. Sharpston,
            vedoucí soudní kanceláře: L. Carrasco Marco, rada,
            s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 15. ledna 2015,
            s ohledem na vyjádření předložená:
            – za Unione Nazionale Industria Conciaria (UNIC) G. Floridiou, A. Tornatem, M. Mussim, A. Fratini a G. P. Geminianim, avvocati,
            – za Unione Nazionale dei Consumatori di Prodotti in Pelle Materie Concianti, Accessori e Componenti (Uni.co.pel), G. Floridiou, A. Tornatem, M. Mussim, G. P. Geminianim a A. Fratini, avvocati,
            – za FS Retail M. Sapiem, avvocato,
            – za Luna Srl A. Cattel a M. Concetti, avvocati,
            – za Gatsby Srl A. Terenzi, avvocato,
            – za českou vládu M. Smolkem, jako zmocněncem,
            – za německou vládu T. Henzem a J. Möllerem, jako zmocněnci,
            – za nizozemskou vládu M. Bulterman, B. Koopman a H. Stergiou, jako zmocněnci,
            – za švédskou vládu A. Falk, C. Meyer-Seitz, U. Persson, N. Otte Widgren a K. Sparrman, jakož i L. Swedenborgem E. Karlssonem a F. Sjövallem, jako zmocněnci,
            – za Evropskou komisi G. Gattinarou a G. Zavvosem, jako zmocněnci,
            po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 23. dubna 2015,
            vydává tento
            Rozsudek

            Odůvodnění rozsudku
            1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 34 SFEU až 36 SFEU, článků 3 a 5 směrnice Evropského parlamentu a Rady 94/11/ES ze dne 23. března 1994 o sbližování právních a správních předpisů členských států týkajících se označování materiálů používaných v hlavních částech obuvi prodávané spotřebiteli (Úř. věst. L 100. s. 37; Zvl. vyd. 13/13, s. 173) a článku 60 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 952/2013 ze dne 9. října 2013, kterým se stanoví celní kodex Unie (Úř. věst. L 269, s. 1, dále jen „celní kodex Unie“).
            2. Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Unione Nazionale Industria Conciaria (UNIC), národním profesním sdružením, členem konfederace italského průmyslu, které sdružuje a zastupuje nejkvalifikovanější subjekty v odvětví kožedělného průmyslu, a Unione Nazionale dei Consumatori di Prodotti in Pelle, Materie Concianti, Accessori e Componenti (Uni.co.pel), neziskovým sdružením spotřebitelů, jehož cílem je sociální soudržnost, proti FS Retail, Luna Srl a Gatsby Srl, společnostem italského práva, ve věci uvádění na trh obuvi, na jejíž vnitřní stélce je uvedeno obecné označení, v italštině slovo ‚pelle‘ (kůže) nebo ‚vera pelle’ (pravá kůže), na trh v Itálii, aniž by tato obuv uváděla zemi původu výrobku.
            Právní rámec
            Unijní právo
            3. Podle článku 8 směrnice Evropského Parlamentu a Rady 98/34/ES ze dne 22. června 1998 o postupu při poskytování informací v oblasti norem a technických předpisů a předpisů pro služby informační společnosti (Úř. věst. L 204, s. 37; Zvl. vyd. 13/20, s. 337), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/48/ES ze dne 20. července 1998 (Úř. věst. L 217, s. 18; Zvl. vyd. 13/21, s. 8, dále jen „směrnice 98/34“), členské státy v zásadě musí Evropské komisi neprodleně sdělit každý návrh technického předpisu, který chtějí přijmout. Rovněž Komisi sdělí důvody, pro které je nezbytné takový technický předpis přijmout, pokud již nebyly uvedeny v samotném návrhu. Komise neprodleně oznámí ostatním členským státům návrh technického předpisu a všechny dokumenty, které jí byly předány. Členské státy neprodleně sdělí konečné znění technického předpisu Komisi.
            4. Podle článku 9 této směrnice musí být přijetí návrhu technického předpisu sděleného podle článku 8 odloženo o tři měsíce ode dne, kdy Komise obdrží sdělení podle návrhu technického předpisu. Toto ustanovení mimo jiné stanoví, že se toto období prodlouží o šest měsíců, zaujme-li Komise nebo jiný členský stát do tří měsíců od tohoto dne podrobné stanovisko, z něhož vyplývá, že předpokládané opatření může vytvořit překážky volného pohybu zboží na vnitřním trhu. Přijetí návrhu je odloženo o 12 měsíců ode dne, kdy Komise obdržela výše uvedené sdělení, oznámí-li Komise do tří měsíců od tohoto data své zjištění, že se návrh technického předpisu týká obsahu jejího návrhu směrnice, nařízení nebo rozhodnutí.
            5. Článek 24 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. L 302, s. 1), stanoví:
            „Zboží, na jehož výrobě se podílely dvě nebo více zemí, pochází ze země, kde došlo k poslednímu podstatnému hospodářsky zdůvodněnému zpracování nebo opracování, které bylo provedeno v podnicích k tomu vybaveným a které vyústilo v nový výrobek nebo představuje důležitý stupeň výroby.“
            6. Celní kodex Unie, který vstoupil v platnost dne 31. října 2013, zrušil nařízení č. 2913/92. Avšak článek 60 tohoto kodexu, který má v podstatě shodný obsah s obsahem článku 24 nařízení č. 2913/92, se podle čl. 288 odst. 2 uvedeného kodexu použije až od 1. května 2016.
            7. První až třetí bod odůvodnění, jakož i pátý a sedmý bod odůvodnění směrnice 94/11 stanoví:
            „vzhledem k tomu, že v některých členských státech existují předpisy o označování obuvi, jejichž záměrem je chránit a informovat veřejnost a rovněž zajišťovat oprávněné zájmy průmyslu;
            vzhledem k tomu, že nejednotnost takových předpisů vytváří nebezpečí vzniku překážek obchodu v rámci Společenství, a tím narušení funkce vnitřního trhu;
            vzhledem k tomu, že jednotlivé prvky společného systému označování obuvi by měly být přesně definovány, aby se zabránilo problémům vyplývajícím z rozdílnosti systémů;
            […]
            vzhledem k tomu, že je v zájmu jak spotřebitelů, tak obuvnického průmyslu, aby byl zaveden systém, který pomocí přesných údajů o povaze materiálů používaných v hlavních částech obuvi sníží nebezpečí klamání;
            […]
            vzhledem k tomu, že harmonizace vnitrostátních právních předpisů je vhodnou cestou k odstranění překážek volného obchodu; že tohoto cíle nemůže být uspokojivě dosaženo na úrovni členských států; že tato směrnice stanoví pouze ty požadavky, které jsou nezbytné pro volný pohyb výrobků, na něž se vztahuje,
            […]“
            8. Článek 1 odst. 1 druhý pododstavec této směrnice uvádí:
            „Pro účely této směrnice se ‚obuví’ rozumějí všechny výrobky s připevněnými podešvemi, které jsou určeny k ochraně nebo pokrytí nohy, včetně částí uvedených v příloze I a dodávaných na trh samostatně.“
            9. Článek 2 této směrnice stanoví:
            „1. Členské státy přijmou všechna nezbytná opatření k zajištění toho, aby veškerá obuv uváděná na trh vyhovovala požadavkům této směrnice na označování, aniž jsou dotčeny jiné příslušné předpisy Společenství.
            2. Pokud je na trh uváděna obuv, která není v souladu s předpisy týkajícími se požadavků na označování, přijme příslušný členský stát odpovídající opatření podle svých vnitrostátních právních předpisů.“
            10. Článek 3 uvedené směrnice zní takto:
            „Aniž jsou dotčeny jiné právní předpisy Společenství, nesmějí členské státy zakazovat nebo bránit uvádění obuvi, která splňuje požadavky této směrnice na označování, na trh uplatňováním neharmonizovaných vnitrostátních předpisů upravujících označování některých druhů obuvi nebo obuvi všeobecně.“
            11. Článek 4 téže směrnice stanoví:
            „1. Označení musí poskytovat informace o materiálu, určeném v souladu s přílohou I, který tvoří nejméně 80 % plochy vrchu, podšívky a stélky obuvi a nejméně 80 % objemu podešve. Jestliže žádný z materiálů nedosahuje nejméně 80 %, měla by být uvedena informace o dvou hlavních materiálech použitých ve složení obuvi.
            2. Informace musí být uvedena na obuvi. Výrobce nebo jeho pověřený zástupce usazený ve Společenství může zvolit buď piktogramy, nebo písemné údaje alespoň v tom jazyce nebo jazycích, které mohou být v souladu se Smlouvou stanoveny členským státem, v němž dochází ke spotřebě, jak je uvedeno a znázorněno v příloze I. Členské státy ve svých vnitrostátních předpisech zajistí, aby spotřebitelé byli náležitě informováni o významu těchto piktogramů a aby tyto předpisy nevytvářely překážky obchodu.
            3. Pro účely této směrnice se ‚označením’ rozumí připojení požadované informace alespoň k jednomu kusu obuvi z páru obuvi. Toto označení může být provedeno natisknutím, nalepením, vyražením nebo připevněním štítku.
            4. Označení musí být viditelné, dobře připevněné a přístupné; rozměry piktogramů musí být dostatečně velké, aby informace v nich obsažené byly snadno srozumitelné. Označení nesmí uvádět spotřebitele v omyl.
            5. Výrobce nebo jeho pověřený zástupce usazený ve Společenství odpovídá za připojení označení a za správnost informací v něm obsažených. Není-li výrobce ani jeho pověřený zástupce usazen ve Společenství, připadá tato povinnost osobě, která je odpovědná za první uvedení obuvi na trh ve Společenství. Maloobchodník zodpovídá za to, že na obuvi, kterou prodává, je uvedeno vhodné označení předepsané touto směrnicí.“
            12. Podle čl. 5 směrnice 94/11:
            „Podle potřeby mohou být k informacím požadovaným touto směrnicí připojeny dodatečné textové informace. V souladu s článkem 3 však členské státy nesmějí zakazovat nebo bránit uvádění obuvi, která splňuje požadavky této směrnice, na trh.“
            Italské právo
            13. Článek 3 odst. 2 zákona č. 8/2013 ze dne 14. ledna 2013 o nových ustanoveních týkajících se použití výrazů v italském jazyce „cuoio“, „pelle“, „pelliccia“ a výrazů z nich odvozených nebo jejich synonym (GURI č. 25 ze dne 30. ledna 2013, dále jen „zákon č. 8/2013“) mimo jiné stanoví, že „[j]e zakázáno nabízet k prodeji nebo jinak uvádět na trh pod pojmem ‚cuoio’[useň], ‚pelle’[kůže], ‚pellicia’[kožešina] a jejich odvozeninami nebo synonymy, jak přídavnými tak podstatnými jmény, i pokud jsou vloženy jako předpony nebo přípony do jiných slov nebo pod druhovými názvy ‚pellame’ [kůže] ‚pelletteria’ nebo ‚pellicceria’ [kožešina], rovněž přeložené do jiného jazyka než italštiny, zboží, které není vyrobeno výlučně ze zvířecích pozůstatků, které byly speciálně zpracovány pro zachování jejich přirozených vlastností, a výrobky odlišné od výrobků uvedených v článku 1“. Výrobky získané při zpracování v zahraničí, které používají uvedené italské výrazy v italském jazyce, musí být povinně opatřeny označením s uvedením státu původu.
            14. Podle této vnitrostátní právní úpravy představuje nevyvratitelnou domněnku klamání spotřebitele uvádění výrobků obsahujících neitalskou kůži a nesoucích údaje v italském jazyce na trh.
            15. Zákon č. 8/2013 nerozlišuje mezi zbožím vyrobeným ve třetích zemích a zbožím legálně vyrobeným nebo uváděným na trh v jiném členském státě Evropské unie, než v Italské republice.
            16. Podle článku 4 tohoto zákona má porušení zákazu uvádění na trh stanovený v této právní úpravě za následek uplatnění správních sankcí v částce pohybující se od 10 000 do 50 000 eur, jakož i správní zabavení dotyčného zboží.
            Skutkové okolnosti sporu v původním řízení a předběžné otázky
            17. Návrhem na předběžné opatření došlým dne 27. září 2013 předkládajícímu soudu požádaly UNIC a Uni.co.pel o přijetí mimořádných předběžných opatření vůči žalovaným v původním řízení.
            18. Žalobci v původním řízení žalovaným vytýkají, že na italském území v rozporu se zákonem č. 8/2013 uvádějí na trh obuv, která má na vnitřní stélce obecné označení, v italštině „pelle“ (kůže) nebo „verra pelle“ (pravá kůže) bez uvedení země původu výrobku. Pokud jde o původ kůže, uvádí veřejnost v omyl tím, že kůži myslně přisuzuje italský původ, a to z důvodu italské ochranné známky, která zboží označuje. Mimoto označení „pelle“ nebo „verra pelle“ na vnitřní stélce nesprávně naznačuje, že jak celý výrobek, tak jeho části z kůže jsou italské, i když tomu tak není.
            19. Žalobci se tedy domáhali, aby předkládající soud žalovaným v původním řízení zakázal na italský trh takovou obuv uvádět, pokud neobsahuje údaj uvádějící původ použité kůže. Rovněž se domáhaly toho, aby soud k rozhodnutí o zákazu připojil sankci pokuty.
            20. Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že některá obuv, které se týká věc zahájená před uvedeným soudem, se vyrábí v zemích, jako je Čína, jak je uvedeno na plastovém štítku připevněném k vnější stélce. Podle žalobců toto označení nicméně nesplňuje požadavky zákona č. 8/2013, protože se netýká konkrétně původu kůže jakožto složky obuvi, ale týká se původu obuvi v jejím celku. Proto by za těchto okolností připojení údaje „vera pelle“ na vnitřní stélce mohlo spotřebitele vést k tomu, že by věřil, že tato obuv, ačkoli je zahraničním výrobkem, byla vyrobena z kůže italského původu. Pokud jde naopak o ostatní obuv, evropský nebo mimoevropský původ použité kůže je naopak sporný.
            21. Předkládající soud se nejprve domnívá, že podle rozsudku Eggers (13/78, EU:C:1978:182, bod 25) dotčená ustanovení zákona č. 8/2013 mohou představovat opatření s účinkem rovnocenným množstevním omezením, jež jsou v rozporu s unijním právem, protože domněnka kvality spojené s lokalizací celého nebo části výrobního procesu v tuzemsku, která proto sama omezuje nebo znevýhodňuje výrobní proces, jehož fáze probíhají zcela nebo zčásti v jiných členských státech, je neslučitelná s jednotným trhem.
            22. Předkládající soud se rovněž táže, zda unijní právo brání této vnitrostátní právní úpravě pouze, pokud se týká kožených výrobků, které byly zpracovány a legálně uvedeny na trh v členských zemích, nebo zda se rovněž týká kožených výrobků, které byly zpracovány ve třetích zemích a které dosud nebyly legálně uvedeny na trh v Unii.
            23. Dále se tento soud táže, zda na článek 3 zákona č. 8/2013 zakazující volný pohyb obuvi, jejíž označení je však v souladu s požadavky směrnice 94/11, musí být nahlíženo tak, že ukládá povinnost uvádění původu neslučitelnou s článkem 5 uvedené směrnice.
            24. Konečně se předkládající soud táže, zda celní kodex Unie a pravidlo, podle kterého zboží, do jehož výroby se zapojily dvě nebo několik zemí, pochází ze země, v níž došlo k poslednímu podstatnému zpracování nebo opracování, rovněž nebrání vnitrostátní právní úpravě dotčené v původním řízení.
            25. Za těchto okolností se Tribunale di Milano rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
            „1) Brání v rámci svého správného výkladu články [34 SFEU až 36 SFEU] použití čl. 3 odst. 2 zákona č. 8/2013 – který stanoví povinnost označování týkající se uvedení státu původu pro výrobky, které byly zpracovány v zahraničí a které používají [v italštině] výraz ‚pelle‘ – na výrobky z kůže, která byla legálně zpracována nebo uvedena na trh v jiných členských státech Evropské unie, když je takový vnitrostátní zákon opatřením s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení, jež je zakázané článkem 34 SFEU a není odůvodněné článkem 36 SFEU?
            2) Brání v rámci svého správného výkladu články [34 SFEU až 36 SFEU] použití čl. 3 odst. 2 zákona č. 8/2013 – který stanoví povinnost označování týkající se uvedení státu původu pro výrobky, které byly zpracovány v zahraničí a které používají [v italštině] výraz ‚pelle‘ – na výrobky z kůže, která byla zpracována v zemích, jež nejsou členy Evropské unie, a které dosud nebyly legálně uvedeny na trh v Unii, když je takový vnitrostátní zákon opatřením s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení, jež je zakázané článkem 34 SFEU a není odůvodněné článkem 36 SFEU?
            3) Brání v rámci svého správného výkladu články 3 a 5 směrnice 94/11/ES použití čl. 3 odst. 2 zákona č. 8/2013 – který stanoví povinnost označování týkající se uvedení státu původu pro výrobky, které byly zpracovány v zahraničí a které používají v italštině výraz ‚pelle‘ – na výrobky z kůže, která byla legálně zpracována nebo uvedena na trh v jiných členských státech Unie?
            4) Brání v rámci svého správného výkladu články 3 a 5 směrnice 94/11/ES použití čl. 3 odst. 2 zákona č. 8/2013, který stanoví povinnost označování týkající se uvedení státu původu pro výrobky z kůže, která byla zpracována v zemích, jež nejsou členy Evropské unie, a které dosud nebyly legálně uvedeny na trh v Unii?
            5) Brání v rámci svého správného výkladu článek 60 nařízení č. 952/2013 použití čl. 3 odst. 2 zákona č. 8/2013 – který stanoví povinnost označování týkající se uvedení státu původu pro výrobky, které byly zpracovány v zahraničí a které používají [v italštině] výraz ‚pelle‘ – na výrobky z kůže, která byla zpracována v členských státech Evropské unie, a které dosud nebyly legálně uvedeny na trh v Unii?
            6) Brání v rámci svého správného výkladu článek 60 nařízení č. 952/2013 použití čl. 3 odst. 2 zákona č. 8/2013 – který stanoví povinnost označování týkající se uvedení státu původu pro výrobky, které byly zpracovány v zahraničí a které používají [v italštině] výraz ‚pelle‘ – na výrobky z kůže, která byla zpracována v zemích, jež nejsou členy Evropské unie, a které dosud nebyly legálně uvedeny na trh v Unii?“
            K předběžným otázkám
            K směrnici 98/34
            26. Úvodem je třeba poznamenat, že Komise uplatňuje nepoužitelnost ustanovení zákona č. 8/2013, jelikož tato ustanovení byla přijata v rozporu s tříměsíčním obdobím odložení přijetí návrhu stanoveným v článku 9 směrnice 98/34.
            27. Komise tvrdí, že obdržela sdělení týkající se zákona č. 8/2013 dne 29. listopadu 2012 a v souladu s čl. 9 odst. 1 směrnice 98/34 uvedla, že lhůta pro přijetí tohoto zákona musí být odložena do 1. března 2013. Ve zjevném porušení tohoto ustanovení byl zákon č. 8/2013 přijat dne 14. ledna 2013 a vstoupil v platnost dne 14. února 2013.
            28. Na jednání UNIC a Uni.co.pel potvrdily informace poskytnuté Komisí a dodaly, že italské orgány přijaly opatření k nápravě tohoto porušení závazných ustanovení směrnice 98/34 tím, že zrušily zákon č. 8/2013 na základě článku 26 zákona č. 161 ze dne 30. října 2014. Podle tohoto zrušovacího zákona musí být při dodržení povinností sdělení technických předpisů stanovených směrnicí 98/34 v této oblasti přijata nová právní úprava do dvanácti měsíců.
            29. V tomto ohledu je třeba připomenout, že technický předpis nemůže být použit, pokud nebyl sdělen v souladu s čl. 8 odst. 1 směrnice 98/34, nebo pokud byl, byť byl sdělen, schválen a proveden před uplynutím tříměsíčního období odložení přijetí návrhu stanoveného v čl. 9 odst. 1 uvedené směrnice (viz rozsudky CIA Security International, C‑194/94, EU:C:1996:172, body 41, 44 a 54, jakož i Unilever, C‑443/98, EU:C:2000:496, bod 49).
            30. V důsledku toho ve věci v původním řízení přísluší předkládajícímu soudu ověřit, zda zákon č. 8/2013 vstoupil v platnost v rozporu se lhůtou odložení přijetí návrhu stanovenou v článku 9 směrnice 98/34. V případě kladné odpovědi představuje porušení této lhůty podstatnou procesní vadu, která způsobuje neplatnost dotčeného technického předpisu. Jak uvedla generální advokátka v bodech 44 až 47 svého stanoviska, čl. 3 odst. 2 zákona č. 8/2013 nemůže být v takovém případě vymahatelný vůči jednotlivcům.
            31. Jelikož se však na otázky týkající se výkladu unijního práva položené vnitrostátním soudem v právním a skutkovém rámci, který tento soud vymezí v rámci své odpovědnosti a jehož správnost nepřísluší Soudnímu dvoru ověřovat, vztahuje domněnka relevance (rozsudek Melki a Abdeli, C‑188/10 a C‑189/10, EU:C:2010:363, bod 27, jakož i citovaná judikatura), je třeba odpovědět na otázky předložené předkládajícím soudem.
            K první a třetí otázce
            32. Podstatou první a třetí otázky předkládajícího soudu, které je třeba posoudit společně, je, zda články 34 SFEU až 36 SFEU a články 3 a 5 směrnice 94/11 musí být vykládány v tom smyslu, že brání právním předpisům členského státu, jakými jsou předpisy dotčené v původním řízení, které mimo jiné zakazují uvádění na trh kožených částí obuvi, které pocházejí z jiných členských států nebo ze třetích zemí a v posledně uvedeném případě již byly uvedeny na trh v jiném členském státě nebo v dotyčném členském státě, pokud tyto výrobky neobsahují údaj týkající se jejich země původu.
            33. Jelikož se obě tyto otázky týkají jak výkladu primárního práva, tak i výkladu směrnice 94/11, je především třeba připomenout, že podle ustálené judikatury musí být každé vnitrostátní opatření přijaté v oblasti, která byla na úrovni Unie plně harmonizována, posuzováno ve vztahu k ustanovením tohoto harmonizačního opatření, a nikoli ve vztahu k primárnímu právu (rozsudky Gysbrechts a Santurel Inter, C‑205/07, EU:C:2008:730, bod 33, a Komise v. Belgie, C‑421/12, EU:C:2014:2064, bod 63).
            34. Zaprvé je proto třeba zkoumat, zda harmonizace provedená touto směrnicí, zejména v jejích článcích 3 a 5, má taxativní povahu.
            35. Za tímto účelem je povinností Soudního dvora vyložit tato ustanovení nejen s ohledem na jejich znění, ale rovněž s ohledem na jejich kontext a cíle sledované právní úpravou, jejíž jsou součástí (viz rozsudek Sneller, C‑442/12, EU:C:2013:717, bod 21 a citovaná judikatura).
            36. Z bodů 1 až 3 a 7 odůvodnění směrnice 94/11 vyplývá, že má za cíl přesně definovat jednotlivé prvky společného systému označování obuvi, aby se zabránilo problémům vyplývajícím z rozdílnosti vnitrostátních právních předpisů v této oblasti, které vytvářejí nebezpečí překážek obchodu v rámci Unie. Harmonizace těchto právních předpisů je považována za vhodnou cestu k odstranění překážek volného obchodu, jelikož tohoto cíle nemůže být uspokojivě dosaženo na úrovni jednotlivých členských států.
            37. Jak generální advokátka uvádí v bodech 58 a 59 svého stanoviska, jsou-li články 1 a 4 směrnice 94/11 vykládány ve spojení s přílohou I této směrnice, je zjevné, že směrnice zde nestanoví minimální požadavky, pokud jde o označování materiálů použitých v hlavních částech obuvi, nýbrž taxativní pravidla. Členské státy proto nejsou oprávněny přijmout přísnější požadavky.
            38. I když je pravdou, že podle článku 5 uvedené směrnice členské státy mohou umožnit, aby „k informacím požadovaným touto směrnicí“ byly „připojeny dodatečné textové informace“, nic to nemění na tom, že podle téhož článku 5 členské státy nesmějí „v souladu s článkem 3 [...] zakazovat nebo bránit uvádění obuvi, která splňuje požadavky této směrnice, na trh“.
            39. Z doslovného výkladu uvedených článků 3 a 5 ve světle cílů směrnice 94/11 vyplývá, že tato směrnice provádí úplnou harmonizaci, pouze pokud jde o obsah povinností týkajících se označování materiálů používaných v hlavních částech obuvi, které, jsou-li splněny, aktivují zákaz, aby členské státy bránily uvádění těchto výrobků na trh.
            40. Vzhledem k těmto úvahám musí být vnitrostátní právní úprava dotčená v původním řízení, pokud se týká označování kožených částí obuvi pocházejících z jiných členských států nebo již propuštěné do volného oběhu na území Unie, posuzována výlučně s ohledem na ustanovení směrnice 94/11, a nikoli na ustanovení primárního práva.
            41. Pokud jde zadruhé o posouzení z hlediska směrnice 94/11, je třeba připomenout, že se opatření stanovená pro liberalizaci obchodu mezi členskými státy, jakým je směrnice 94/11, obdobně použijí jak na výrobky pocházející ze členských států, tak i na výrobky pocházející ze třetích zemí, které byly propuštěny do volného oběhu v Unii. V tomto ohledu Soudní dvůr již rozhodl, že, pokud jde o volný pohyb zboží uvnitř Unie, výrobky propuštěné do volného oběhu jsou s konečnou platností a zcela stavěny na roveň výrobkům pocházejícím z členských států (v tomto smyslu viz rozsudek Tezi Textiel v. Komise, 59/84, EU:C:1986:102, bod 26).
            42. Podle článku 3 této směrnice „nesmějí členské státy zakazovat nebo bránit uvádění obuvi, která splňuje požadavky této směrnice na označování, na trh uplatňováním neharmonizovaných vnitrostátních předpisů upravujících označování některých druhů obuvi nebo obuvi všeobecně“.
            43. Podle článku 4 směrnice 94/11 a její přílohy I označování tohoto typu výrobků musí pouze poskytovat informace o materiálu použitém na jejich výrobu (useň, povrstvená useň, textilie nebo ostatní materiály). Povinnost uvádět zemi původu kůže, jakou je povinnost uložená právní úpravou dotčenou v původním řízení, tak není touto směrnicí stanovena.
            44. V tomto ohledu je třeba připomenout, že Soudní dvůr již, pokud jde o výklad článku 34 SFEU rozhodl, že údaje nebo označení původu, jakými jsou údaje a označení dotčené v původním řízení, mají za cíl umožnit spotřebitelům rozlišit mezi vnitrostátními výrobky a výrobky dovezenými a dát jim tak možnost uplatnit své případné předsudky proti cizím výrobkům. Uvnitř jednotného vnitřního trhu požadavek označení původu nejenže činí obtížnějším odbyt produkce jiných členských států v příslušných odvětvích do daného členského státu, nýbrž má za následek i zbrzdění hospodářského prolínání v rámci Unie znevýhodňováním prodeje zboží vyrobeného díky rozdělení práce mezi členskými státy (v tomto smyslu viz rozsudek Komise v. Spojené království, 207/83, EU:C:1985:161, bod 17).
            45. Kromě toho z judikatury týkající se téhož ustanovení vyplývá, že takové jazykové požadavky, jakými jsou jazykové požadavky stanovené právní úpravou členského státu dotčenou v původním řízení, představují překážku obchodu v Unii, jelikož výrobky pocházející z jiných členských států musí mít různá označení způsobující dodatečné náklady na úpravu a balení (rozsudek Colim, C‑33/97, EU:C:1999:274, bod 36).
            46. Vzhledem k předcházejícím úvahám je třeba na první a třetí otázku odpovědět tak, že články 3 a 5 směrnice 94/11 musí být vykládány v tom smyslu, že brání právním předpisům členského státu, jakými jsou předpisy dotčené v původním řízení, které mimo jiné zakazují uvádění na trh kožených částí obuvi, které pocházejí z jiných členských států nebo ze třetích zemí a v posledně uvedeném případě již byly uvedeny na trh v jiném členském státě nebo v dotyčném členském státě, pokud tyto výrobky neobsahují údaj týkající se jejich země původu.
            K druhé a čtvrté otázce
            47. Podstatou druhé a čtvrté předběžné otázky předkládajícího soudu, které je třeba posoudit společně, je, zda články 34 SFEU až 36 SFEU a články 3 a 5 směrnice 94/11 musí být vykládány v tom smyslu, že brání takovým vnitrostátním právním předpisům, jakými jsou předpisy dotčené v původním řízení, které mimo jiné zakazují uvádění kožených částí obuvi pocházejících ze třetích zemí, které dosud nebyly legálně uvedeny na trh na území Unie, pokud tyto výrobky neobsahují označení týkající se země původu.
            48. Při použití týchž výrazů, jaké použil předkládající soud, se tyto otázky týkají kožených částí obuvi pocházejících ze třetích zemí a doposud nepropuštěné do volného oběhu na území Unie, tedy včetně italského území.
            49. V tomto ohledu je zaprvé třeba připomenout, že v souladu s článkem 28 SFEU je zakázáno ukládání vývozních a dovozních cel a všech poplatků s rovnocenným účinkem mezi členskými státy, přičemž tento zákaz se týká „výrobků, které pocházejí z členských států“, jakož i „těch výrobků pocházejících ze třetích zemí, které jsou v členských státech ve volném oběhu“.
            50. Podle článku 29 SFEU se za výrobky ve volném oběhu v členském státě pokládají ty výrobky, které pocházejí ze třetích zemí, u kterých byly v tomto členském státě splněny dovozní náležitosti a zaplacena cla a poplatky s rovnocenným účinkem a u kterých nedošlo k plnému ani částečnému navrácení těchto cel a poplatků.
            51. Z předkládacího rozhodnutí a vnitrostátního spisu se však jeví, že dotčené výrobky byly uváděny na trh v Itálii, a tudíž, že již byly propuštěny do volného oběhu na území Unie ve smyslu článku 29 SFEU.
            52. Je však třeba na jedné straně zdůraznit, že pro takové výrobky zůstává odpověď Soudního dvora na druhou a třetí otázku uvedená v bodech 32 až 46 tohoto rozsudku použitelná.
            53. Na druhé straně, jelikož se druhá a třetí otázka výslovně týkají výrobků, které ještě nebyly propuštěny na území Unie, z toho vyplývá, že otázky mají hypotetickou povahu.
            54. V tomto ohledu je třeba připomenout, že Soudní dvůr může odmítnout rozhodnutí o předběžné otázce položené vnitrostátním soudem tehdy, je-li zjevné, že žádaný výklad unijního práva nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jedná-li se o hypotetický problém, nebo když Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (rozsudek Stark, C‑293/10, EU:C:2011:355, bod 25 a citovaná judikatura).
            55. Je proto třeba konstatovat, že druhá a čtvrtá otázka jsou nepřípustné.
            K páté a šesté otázce
            56. Podstatou páté a šesté otázky předkládajícího soudu je, zda článek 60 celního kodexu Unie musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátním právním předpisům, jakými jsou předpisy dotčené v původním řízení.
            57. Úvodem je třeba poznamenat, že i když soud požaduje výklad článku 60 celního kodexu Unie, tento článek bude platný až od 1. května 2016. Je proto třeba rozhodnout o výkladu článku 24 nařízení č. 2913/92, který byl platný v době rozhodné z hlediska skutečností v původním řízení, jenž má v podstatě shodný obsah s obsahem tohoto článku 60.
            58. Podle článku 24 nařízení č. 2913/92, za účelem stanovení dovozního nebo vývozního cla, „zboží, na jehož výrobě se podílely dvě nebo více zemí, pochází ze země, kde došlo k poslednímu podstatnému hospodářsky zdůvodněnému zpracování nebo opracování“.
            59. Toto ustanovení poskytuje společnou definici pojmu původu zboží, která představuje nepostradatelný prostředek k zajištění jednotného uplatňování společného celního sazebníku, jakož i všech dalších přijatých opatření, pro dovoz nebo vývoz zboží, Unií nebo členskými státy (v tomto smyslu viz rozsudek Gesellschaft für Überseehandel, 49/76, EU:C:1977:9, bod 5).
            60. Z toho na jedné straně vyplývá, že se toto ustanovení netýká obsahu informací určených spotřebitelům prostřednictvím označování obuvi.
            61. Na druhé straně, jak tvrdí Komise, jelikož čl. 3 odst. 2 zákona č. 8/2013 nestanoví žádné kritérium umožňující definovat původ výrobku podle místa „posledního podstatného zpracování nebo opracování“ ve smyslu článku 24 nařízení č. 2913/92, je třeba konstatovat, že předkládací rozhodnutí neumožňuje identifikovat souvislost mezi výkladem tohoto článku 24 a řešením, které je třeba učinit ve sporu v původním řízení.
            62. Jelikož odpověď Soudního dvora na pátou a šestou otázku není relevantní pro řešení sporu v původním řízení, je třeba konstatovat, že vzhledem k judikatuře uvedené v bodě 54 tohoto rozsudku jsou tyto otázky nepřípustné.
            K nákladům řízení
            63. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

            Výrok
            Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
            Články 3 a 5 směrnice Evropského parlamentu a Rady 94/11/ES ze dne 23. března 1994 o sbližování právních a správních předpisů členských států týkajících se označování materiálů používaných v hlavních částech obuvi prodávané spotřebiteli musí být vykládány v tom smyslu, že brání právním předpisům členského státu, jakými jsou předpisy dotčené v původním řízení, které mimo jiné zakazují uvádění na trh kožených částí obuvi, které pocházejí z jiných členských států nebo ze třetích zemí a v posledně uvedeném případě již byly uvedeny na trh v jiném členském státě nebo v dotyčném členském státě, pokud tyto výrobky neobsahují údaj týkající se jejich země původu.


title: Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 15. října 2015.#Nike European Operations Netherlands BV v. Sportland Oy.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Helsingin hovioikeus.#Řízení o předběžné otázce – Nařízení (ES) č. 1346/2000 – Články 4 a 13 – Úpadkové řízení – Úkony poškozující všechny věřitele – Žaloba na vrácení plateb provedených před dnem zahájení úpadkového řízení – Právo členského státu, který úpadkové řízení zahájil – Právo jiného členského státu upravující dotčený úkon – Právo neumožňující ‚žádným způsobem napadnout v daném případě dotyčný úkon‘ – Důkazní břemeno.#Věc C-310/14.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (šestého senátu)
      15. října 2015 (
            *
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Nařízení (ES) č. 1346/2000 — Články 4 a 13 — Úpadkové řízení — Úkony poškozující všechny věřitele — Žaloba na vrácení plateb provedených před dnem zahájení úpadkového řízení — Právo členského státu, který úpadkové řízení zahájil — Právo jiného členského státu upravující dotčený úkon — Právo neumožňující ‚žádným způsobem napadnout v daném případě dotyčný úkon‘ — Důkazní břemeno“
      Ve věci C‑310/14,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Helsingin hovioikeus (Odvolací soud v Helsinkách, Finsko) ze dne 26. června 2014, došlým Soudnímu dvoru dne 30. června 2014, v řízení

         Nike European Operations Netherlands BV

      proti

         Sportland Oy, v likvidaci,
      SOUDNÍ DVŮR (šestý senát),
      ve složení F. Biltgen, předseda desátého senátu, vykonávající funkci předsedy šestého senátu, M. Berger (zpravodajka) a S. Rodin, soudci,
      generální advokát: M. Wathelet,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Nike European Operations Netherlands BV A. Saarikivim, asianajaja,

               —

               za finskou vládu H. Leppo, jako zmocněnkyní,

               —

               za belgickou vládu M. Jacobs, jako zmocněnkyní,

               —

               za německou vládu T. Henzem a J. Kemper, jako zmocněnci,

               —

               za španělskou vládu L. Banciella Rodríguez‑Miñónem, jako zmocněncem,

               —

               za Evropskou komisi E. Paasivirtou a M. Wilderspinem, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 4 odst. 2 písm. m) a článku 13 nařízení Rady (ES) č. 1346/2000 ze dne 29. května 2000 o úpadkovém řízení (Úř. věst. L 160, s. 1; Zvl. vyd. 19/01, s. 191).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společnostmi Nike European Operations Netherlands BV (dále jen „Nike“) a Sportland Oy, v likvidaci (dále jen „Sportland“), jehož předmětem je odpůrčí žaloba.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Bod 24 odůvodnění nařízení č. 1346/2000 uvádí:
               „Automatické uznávání úpadkového řízení, na které se zpravidla vztahují právní předpisy státu, který řízení zahájil, se může dostat do rozporu s pravidly, na jejichž základě jsou právní úkony prováděny v jiném členském státě. K ochraně oprávněných očekávání a právní jistoty v členských státech jiných než ve státě, ve kterém bylo řízení zahájeno, by měly být přijaty určité výjimky z obecného pravidla.“

               4

               Článek 4 uvedeného nařízení stanoví:
               „1.   Pokud toto nařízení nestanoví jinak, je právem rozhodným pro úpadkové řízení a jeho účinky právo toho členského státu, na jehož území bylo úpadkové řízení zahájeno (dále jen ,stát, který řízení zahájil’).
               2.   Právo státu, který řízení zahájil, určuje podmínky pro zahájení tohoto řízení, jeho vedení a skončení. Určuje zejména,
               [...]

                        m)

                        pravidla týkající se neplatnosti, odporovatelnosti [zrušení] nebo neúčinnosti právních úkonů poškozujících všechny věřitele.“

               5

               Podle článku 13 téhož nařízení:
               „Ustanovení čl. 4 odst. 2 písm. m) se nepoužije, pokud osoba, která má prospěch z úkonu, který poškozuje všechny věřitele, prokáže, že

                        —

                        je pro tento úkon rozhodné právo jiného členského státu než státu, který zahájil řízení, a

                        —

                        toto právo neumožňuje žádným způsobem napadnout v daném případě dotyčný úkon.“

         Finské právo

               6

               Podle § 10 zákona o vrácení majetku do majetkové podstaty v rámci úpadkového řízení (takaisinsaannista konkurssipesään annettu laki) lze úhradu pohledávky, která byla provedena v době kratší než tři měsíce před rozhodným dnem, prohlásit za neplatnou, pokud byla pohledávka uhrazena neobvyklými platebními prostředky před dobou splatnosti nebo ve výši, kterou lze v poměru k majetkové podstatě považovat za značnou.

         Nizozemské právo

               7

               Podle článku 47 zákona o úpadku (Faillissementswet) lze úhradu splatného dluhu napadnout pouze v případě prokázání, že příjemce platby při jejím přijetí věděl, že již byl podán návrh na zahájení úpadkového řízení nebo že věřitel a dlužník uzavřeli dohodu s cílem zvýhodnit tohoto věřitele na úkor ostatních věřitelů.

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               8

               Společnost Sportland se sídlem v Helsinkách (Finsko) prodávala v rámci maloobchodu výrobky dodávané společností Nike se sídlem v Hilversum (Nizozemsko) na základě smlouvy o franšíze. Na základě této smlouvy, jež se řídila nizozemským právem, uhradila společnost Sportland společnosti Nike splatné závazky vzniklé v souvislosti s nákupem zásob ve smyslu uvedené smlouvy v období od 10. února 2009 do 20. května 2009, a to v deseti různě vysokých splátkách v celkové výši 195108,15 eura.

               9

               Na základě návrhu podaného dne 5. května 2009 zahájil Helsingin käräjäoikeus (soud prvního stupně v Helsinkách) dne 26. května 2009 úpadkové řízení vůči společnosti Sportland. Posledně uvedená společnost podala k Helsingin käräjäoikeus žalobu na neplatnost plateb uvedených v předchozím bodě této žaloby a požadovala, aby společnost Nike tyto platby vrátila včetně úroků v souladu s § 10 zákona o vracení majetkového plnění do majetkové podstaty v rámci úpadkového řízení.

               10

               Společnost Nike navrhovala žalobu zamítnout. Dovolávala se zejména článku 13 nařízení č. 1346/2000 a tvrdila, že sporné platby podléhají nizozemskému právu. Na základě článku 47 zákona o úpadku přitom tyto platby nemohou být prohlášeny za neplatné.

               11

               Helsingin käräjäoikeus žalobě společnosti Sportland vyhověl. Měl zejména za to, že znalec, který vypovídal před tímto soudem, nezkoumal s přihlédnutím ke všem okolnostem věci v původním řízení možnost vrácení plateb do majetkové podstaty podle nizozemského práva. Uvedený soud proto dospěl k závěru, že společnost Nike pro účely článku 13 uvedeného nařízení neprokázala, že platby nemohly být napadeny.

               12

               Společnost Nike, která se domnívala, že poskytla dostatečné vysvětlení k obsahu nizozemské právní úpravy, se proti tomuto rozhodnutí odvolala k Helsingin hovioikeus (odvolací soud v Helsinkách). Společnost Sportland navrhovala zamítnutí tohoto odvolání zejména z důvodu, že společnost Nike neposkytla vysvětlení k obsahu jiných ustanovení nizozemského práva než ustanovení právních předpisů v oblasti úpadku ani k obecným zásadám tohoto práva.

               13

               Ve svém předkládacím rozhodnutí Helsingin hovioikeus připomíná, že podle čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1346/2000 je právem rozhodným pro úpadkové řízení a jeho účinky právo státu, který řízení zahájil. Podle čl. 4 odst. 2 písm. m) tohoto nařízení toto právo určuje mimo jiné pravidla týkající se neplatnosti, zrušení nebo neúčinnosti právních úkonů poškozujících všechny věřitele. Podle článku 13 uvedeného nařízení se přitom ustanovení čl. 4 odst. 2 písm. m) téhož nařízení nepoužije, pokud osoba, která má prospěch z úkonu, který poškozuje všechny věřitele, prokáže, že je pro tento úkon rozhodné právo jiného členského státu než státu, který zahájil řízení, a toto právo neumožňuje žádným způsobem napadnout v daném případě dotyčný úkon.

               14

               Předkládající soud uvádí, že mezi účastnicemi původního řízení existuje spor zaprvé ohledně výkladu výrazu „neumožňuje žádným způsobem napadnout v daném případě dotyčný úkon“, zadruhé ohledně rozsahu povinnosti společnosti Nike poskytnout informace o obsahu nizozemského práva a zatřetí ohledně rozložení důkazního břemene mezi jednotlivé strany řízení.

               15

               Za těchto podmínek se Helsingin hovioikeus rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Musí být článek 13 nařízení č. 1346/2000 vykládán v tom smyslu, že se výrazem ‚v daném případě dotyčný úkon‘ rozumí, že daný právní úkon není s přihlédnutím ke všem okolnostem případu napadnutelný?

                        2)

                        Je-li odpověď na první otázku kladná a účastník řízení, proti němuž směřuje žaloba na neplatnost uvedeného úkonu (odpůrce), se dovolává ustanovení práva ve smyslu první odrážky článku 13, podle něhož je úhrada splatného dluhu napadnutelná pouze za podmínek uvedených v tomto ustanovení, které nejsou zmíněny v žalobě podané podle práva státu, v němž bylo úpadkové řízení zahájeno:

                                 a)

                                 Jsou dány důvody, jež brání výkladu článku 13 uvedeného nařízení v tom smyslu, že účastník řízení domáhající se neplatnosti (navrhovatel) musí poté, co se dozvěděl o existenci tohoto právního ustanovení, uplatnit tyto okolnosti, pokud podle vnitrostátního práva členského státu, v němž bylo úpadkové řízení zahájeno, je povinen uvést veškeré okolnosti odůvodňující odpůrčí žalobu, nebo

                                 b)

                                 musí odpůrce prokázat, že tyto okolnosti nejsou dány, a napadení tudíž není podle sporného ustanovení možné, aniž se navrhovatel musí těchto okolnosti dovolávat?

                        3)

                        Bez ohledu na odpověď na druhou otázku bod i): Musí být článek 13 vykládán v tom smyslu, že

                                 a)

                                 odpůrce nese důkazní břemeno ohledně toho, že okolnosti uvedené v příslušném ustanovení v konkrétním případě nejsou dány, nebo

                                 b)

                                 lze důkazní břemeno ohledně existence těchto okolnosti určit podle práva jiného členského státu, jež se vztahuje na předmětný právní úkon, než podle práva státu, v němž bylo zahájeno úpadkové řízení, podle něhož nese důkazní břemeno navrhovatel, nebo

                                 c)

                                 lze článek 13 vykládat také v tom smyslu, že se tato otázka důkazního břemene rozhodne podle vnitrostátních ustanovení státu soudu?

                        4)

                        Musí být článek 13 vykládán v tom smyslu, že výraz ‚[dotyčný úkon nelze] žádným způsobem napadnout‘ zahrnuje kromě ustanovení insolvenčního práva, jímž daný úkon podléhá, také obecná ustanovení a zásady tohoto práva, jež se vztahují na tento úkon?

                        5)

                        Je-li odpověď na čtvrtou otázku kladná:

                                 a)

                                 Musí být článek 13 nařízení č. 1346/2000 vykládán v tom smyslu, že odpůrce je povinen prokázat, že právo ve smyslu článku 13 neobsahuje žádná obecná či zvláštní ustanovení nebo zásady, podle nichž by bylo možné napadení na základě tvrzených skutečností, a

                                 b)

                                 může soud podle článku 13 v případě, že se domnívá, že odpůrce k tomu uvedl dostatečné důvody, požadovat od druhého účastníka řízení důkaz o existenci ustanovení insolvenčního práva jiného členského státu než státu zahájení řízení ve smyslu článku 13, nebo o existenci obecných právních ustanovení tohoto jiného členského státu, jež se vztahují na předmětný úkon a podle nichž je napadení přece jen možné?“

         K předběžným otázkám

         K první otázce

               16

               Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda musí být článek 13 nařízení č. 1346/2000 vykládán v tom smyslu, že jeho uplatnění podléhá podmínce, že dotyčný úkon nelze s přihlédnutím ke všem okolnostem případu napadnout na základě práva rozhodného pro tento úkon (dále jen „lex causae“).

               17

               V tomto ohledu je třeba konstatovat, že znění článku 13 uvedeného nařízení se ve finské jazykové verzi mírně liší od ostatních jazykových verzí, jelikož patrně neobsahuje slova „v daném případě“ nebo podobný výraz. Podle ustálené judikatury Soudního dvora přitom platí, že nezbytnost jednotného výkladu ustanovení unijního práva v případě rozdílů mezi jednotlivými jazykovými verzemi tohoto ustanovení vyžaduje, aby bylo dotčené ustanovení vykládáno závislosti na kontextu a účelu právní úpravy, jejíž je součástí (viz rozsudek Christie’s France, C‑41/14, EU:C:2015:119, bod 26 a citovaná judikatura).

               18

               Co se týče kontextu a účelu článku 13 nařízení č. 1346/2000, je třeba připomenout, že tento článek stanoví výjimku z obecného pravidla zakotveného v čl. 4 odst. 1 tohoto nařízení, podle kterého je právem rozhodným pro úpadkové řízení a jeho účinky právo státu, který řízení zahájil (dále jen „lex fori concursus“). Tato výjimka, jejímž cílem je, jak připomíná bod 24 odůvodnění uvedeného nařízení, ochrana legitimních očekávání a právní jistoty ve státech jiných, než ve kterém bylo řízení zahájeno, musí být vykládána striktně a její dosah nemůže jít nad rámec toho, co je nezbytné k dosažení tohoto cíle (viz rozsudek Lutz, C‑557/13, EU:C:2015:227, bod 34).

               19

               Článek 13 nařízení č. 1346/2000 tak má chránit legitimní očekávání osoby, která má prospěch z úkonu, který poškozuje všechny věřitele, tím, že stanoví, že tento úkon se bude i nadále řídit, a to i po zahájení úpadkového řízení, právem, které bylo pro tento úkon rozhodným ke dni jeho učinění, tedy lex causae.

               20

               Z tohoto cíle přitom zjevně vyplývá, že uplatnění článku 13 nařízení č. 1346/2000 vyžaduje, aby se přihlédlo ke všem okolnostem případu. Nelze totiž legitimně očekávat, že platnost úkonu bude po zahájení úpadkového řízení posouzena bez ohledu na tyto okolnosti, zatímco v případě nezahájení takového řízení se k nim přihlédne.

               21

               Kromě toho povinnost vykládat výjimku stanovenou v článku 13 uvedeného nařízení striktně brání širokému výkladu oblasti působnosti tohoto článku, který umožňuje osobě, která má prospěch z úkonu, který poškozuje všechny věřitele, aby se vyhnula použití lex fori concursus tím, že se bude pouze čistě abstraktně dovolávat nenapadnutelné povahy daného úkonu na základě ustanovení lex causae.

               22

               Z těchto podmínek je třeba odpovědět na první otázku tak, že článek 13 nařízení č. 1346/2000 musí být vykládán v tom smyslu, že jeho uplatnění podléhá podmínce, že dotyčný úkon nelze s přihlédnutím ke všem okolnostem případu napadnout na základě lex causae.

         Ke druhé a třetí otázce

               23

               Podstatou druhé a třetí otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, komu pro účely uplatnění článku 13 nařízení č. 1346/2000 a v případě, kdy účastník řízení, proti němuž směřuje žaloba na neplatnost, zrušení nebo neúčinnost právního úkonu (odpůrce), poukazuje na ustanovení lex causae, podle kterého lze tento úkon napadnout pouze za okolností stanovených v tomto ustanovení, přísluší dovolávat se absence takových okolností a předložit o tom důkazy.

               24

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle článku 13 uvedeného nařízení se ustanovení čl. 4 odst. 2 písm. m) nepoužije, pokud osoba, která má prospěch z úkonu, který poškozuje všechny věřitele, prokáže, že je pro tento úkon rozhodné právo jiného členského státu než státu, který zahájil řízení, a toto právo neumožňuje žádným způsobem napadnout v daném případě dotyčný úkon.

               25

               Ze samotného znění článku 13 nařízení č. 1346/2000 tedy vyplývá, že účastníku řízení, proti němuž směřuje žaloba na neplatnost, zrušení nebo neúčinnost právního úkonu, přísluší prokázat, že tento úkon nelze na základě lex causae napadnout. Kromě toho uvedený článek 13 tím, že stanoví, že tento odpůrce musí prokázat, že daný úkon nelze „žádným způsobem“ napadnout a to, jak vyplývá z bodu 22 tohoto rozsudku, s přihlédnutím ke všem okolnostem případu, rovněž ukládá tomuto odpůrci, přinejmenším implicitně, povinnost předložit důkazy jak o existenci skutečností, které podporují závěr, že daný úkon je nenapadnutelný, tak o absenci jakéhokoliv skutečnosti, která by tomuto závěru odporovala.

               26

               Vzhledem k tomu, že článek 13 nařízení č. 1346/2000 výslovně ukládá důkazní břemeno odpůrci, který se tohoto článku dovolává, nemůže mít navrhovatel v rámci žaloby na základě příslušných ustanovení lex fori concursus povinnost prohlásit, nebo dokonce prokázat, že jsou splněny podmínky pro uplatnění takového ustanovení lex causae, jako je článek 47 zákona o úpadku ve věci v původním řízení, jež v zásadě umožňuje daný úkon napadnout.

               27

               Článek 13 uvedeného nařízení sice výslovně upravuje rozdělení důkazního břemene, neobsahuje však zvláštní ustanovení o procedurálních aspektech. Tento článek neobsahuje žádná ustanovení zejména o pravidlech pro provádění důkazů, důkazech přípustných před příslušným vnitrostátním soudem nebo zásadách, kterými se řídí hodnocení důkazní síly důkazů, jež byly tomuto soudu předloženy, ze strany tohoto soudu.

               28

               Z ustálené judikatury přitom vyplývá, že při neexistenci harmonizace těchto pravidel v unijním právu je na vnitrostátním právním řádu každého členského státu, aby na základě zásady procesní autonomie taková pravidla stanovil, avšak za podmínky, že nejsou méně příznivá než pravidla upravující podobné situace podléhající vnitrostátnímu právu (zásada rovnocennosti) a že v praxi neznemožňují nebo nadměrně neztěžují výkon práv přiznaných unijním právem (zásada efektivity) (v tomto smyslu viz rozsudek Kušionová, C‑34/13, EU:C:2014:2189, bod 50 a citovaná judikatura).

               29

               Co se konkrétně týče zásady efektivity uvedené v předchozím bodě tohoto rozsudku, tato zásada na jedné straně brání uplatnění vnitrostátních procesních pravidel, která by v praxi znemožňovala nebo nadměrně ztěžovala použití článku 13 nařízení č. 1346/2000, tím, že by stanovila příliš přísná pravidla, zejména pokud jde o negativní důkazy o absenci určitých okolností. Na druhou stranu tato zásada brání příliš benevolentním vnitrostátním pravidlům o dokazování, jejichž použití by v praxi vedlo k přenesení důkazního břemene podle článku 13 uvedeného nařízení.

               30

               Pouhé obtíže při prokázání existence okolností, za nichž lex causae neumožňuje napadnout daný úkon, či případně absence okolností stanovených lex causae, za kterých lze tento úkon napadnout, samy o sobě neporušují zásadu efektivity, ale spíše splňují požadavek, uvedený v bodě 18 tohoto rozsudku, vykládat uvedený článek striktně.

               31

               Za těchto podmínek je třeba na druhou a třetí otázku odpovědět tak, že pro účely uplatnění článku 13 nařízení č. 1346/2000 a v případě, kdy účastník řízení, proti němuž směřuje žaloba na neplatnost, zrušení nebo neúčinnost právního úkonu, poukazuje na ustanovení lex causae, podle kterého lze tento úkon napadnout pouze za okolností stanovených v tomto ustanovení, přísluší tomuto odpůrci se dovolávat absence takových okolností a předložit o tom důkazy.

         Ke čtvrté otázce

               32

               Podstatou čtvrté otázky předkládajícího soudu je, zda musí být článek 13 nařízení č. 1346/2000 vykládán v tom smyslu, že výraz „neumožňuje žádným způsobem napadnout [...] dotyčný úkon“ zahrnuje, kromě ustanovení lex causae použitelných v oblasti insolvence, všechna ustanovení a obecné zásady tohoto práva.

               33

               V tomto ohledu z bodu 19 tohoto rozsudku vyplývá, že článek 13 má chránit legitimní očekávání osoby, která má prospěch z úkonu, který poškozuje všechny věřitele, tím, že stanoví, že tento úkon se bude i nadále řídit, a to i po zahájení úpadkového řízení, lex causae. Nadto, jak vyplývá z bodu 22 tohoto rozsudku, uplatnění tohoto článku 13 ve prospěch takové osoby vyžaduje, aby bylo přihlédnuto ke všem okolnostem případu.

               34

               Cíl ochrany legitimního očekávání, jakož i nutnost přihlédnout ke všem okolnostem případu, však vyžadují výklad článku 13 téhož nařízení v tom smyslu, že uvedená osoba musí prokázat, že dotyčný úkon nelze napadnout ani na základě ustanovení lex causae použitelných v oblasti insolvence, ani na základě lex causae jako celku.

               35

               Znění článku 13 nařízení č. 1346/2000 totiž jasně hovoří ve prospěch tohoto výkladu, jelikož vyžaduje, aby osoba, která má prospěch z úkonu poškozujícího všechny věřitele, prokázala, že tento úkon nelze napadnout „žádným způsobem“. Kromě toho nelze legitimně očekávat, že úkon, který lze napadnout na základě ustanovení nebo obecné zásady lex causae, bude po zahájení úpadkového řízení posuzován pouze s ohledem na ustanovení lex causae, jež se použijí v oblasti insolvence.

               36

               Za těchto podmínek je třeba na čtvrtou otázku odpovědět tak, že článek 13 nařízení č. 1346/2000 musí být vykládán v tom smyslu, že výraz „neumožňuje žádným způsobem napadnout [...] dotyčný úkon“ zahrnuje, kromě ustanovení lex causae použitelných v oblasti insolvence, všechna ustanovení a obecné zásady tohoto práva.

         K páté otázce

               37

               Podstatou páté otázky předkládajícího soudu je, zda musí být článek 13 nařízení č. 1346/2000 vykládán v tom smyslu, že účastník řízení, proti němuž směřuje žaloba na neplatnost, zrušení nebo neúčinnost právního úkonu, musí prokázat, že lex causae jako celek neumožňuje napadnout tento úkon. Kromě toho se tento soud v podstatě táže, zda vnitrostátní soud, k němuž byla taková žaloba podána, má-li za to, že odpůrce poskytl dostatečné vysvětlení, může konstatovat, že je na navrhovateli, aby předložil důkaz o ustanovení nebo zásadě lex causae, na základě kterých lze uvedený úkon napadnout.

               38

               Zaprvé, pokud jde o otázku, zda pro účely uplatnění uvedeného článku 13 musí účastník řízení, proti němuž směřuje žaloba na neplatnost, zrušení nebo neúčinnost právního úkonu, prokázat, že lex causae jako celek neumožňuje napadnout sporný úkon, je třeba připomenout, jak vyplývá z bodu 31 tohoto rozsudku, že je na odpůrci, aby namítl absenci okolností umožňujících napadnout tento úkon a předložil o tom důkazy.

               39

               Článek 13 nařízení č. 1346/2000 přitom nerozlišuje mezi ustanoveními lex causae použitelnými v oblasti insolvence a zásadami lex causae použitelnými v jiných oblastech, nýbrž stanoví, že uvedenému odpůrci přísluší prokázat, že dotyčný úkon nemůže být napaden „žádnými prostředky“. Ze znění tohoto článku tedy jasně vyplývá, že musí být vykládán v tom smyslu, že tentýž odpůrce musí prokázat, že lex causae jako celek neumožňuje tento úkon napadnout.

               40

               Tento závěr je rovněž v souladu se zásadou připomenutou v bodě 18 tohoto rozsudku, podle které článek 13 nařízení č. 1346/2000 musí být vykládána striktně. Opačný výklad v tom smyslu, že důkazní břemeno ohledně absence jakéhokoli ustanovení či zásady lex causae umožňujících napadení nese účastník řízení, který akt napadl, by totiž nadměrně usnadnil použití tohoto ustanovení a přiznal mu značně široký dosah.

               41

               Mimoto pouze takový závěr odpovídá cíli uvedeného článku 13, připomenutý v bodě 19 tohoto rozsudku, chránit legitimní očekávání osoby, která má prospěch z úkonu, který poškozuje všechny věřitele, tím, že stanoví, že tento úkon se bude i nadále řídit právem, které bylo pro tento úkon rozhodným ke dni jeho učinění. K tomuto dni bylo pro uvedený úkon totiž rozhodným lex causae jako celek, použitelné mimo oblast úpadkového řízení, jelikož tento článek 13 se podle judikatury Soudního dvora v zásadě nepoužije na úkony, k nimž dojde po zahájení úpadkového řízení (viz rozsudek Lutz, C‑557/13, EU:C:2015:227, bod 36).

               42

               Zadruhé, co se týče otázky, zda vnitrostátní soud, k němuž byla podána žaloba na neplatnost, zrušení nebo neúčinnost úkonu, má-li za to, že odpůrce poskytl dostatečné vysvětlení, může konstatovat, že je na navrhovateli, aby předložil důkaz o ustanovení nebo zásadě lex causae, na základě kterých lze uvedený úkon napadnout, je třeba uvést, že z bodu 25 tohoto rozsudku vyplývá, že tomuto odpůrci přísluší prokázat, že uvedený úkon je nenapadnutelný.

               43

               Dále z bodů 27 a ž 29 tohoto rozsudku vyplývá, že jelikož článek 13 nařízení č. 1346/2000 neobsahuje žádná ustanovení zejména o pravidlech pro provádění důkazů, důkazech přípustných před příslušným vnitrostátním soudem nebo zásadách, kterými se řídí hodnocení důkazní síly důkazů, jež byly tomuto soudu předloženy, ze strany tohoto soudu, je na vnitrostátním právním řádu každého členského státu, aby na základě zásady procesní autonomie taková pravidla stanovil, avšak za podmínky, že jsou dodrženy zásada rovnocennosti a zásada efektivity. Zásada efektivity přitom brání příliš benevolentním vnitrostátním pravidlům o dokazování, jejichž použití by v praxi vedlo k přenesení důkazního břemene.

               44

               Z toho vyplývá, že příslušný vnitrostátní soud může konstatovat, že je na navrhovateli, aby v rámci žaloby na neplatnost, zrušení nebo neúčinnost úkonu předložil důkaz o ustanovení nebo zásadě lex causae, na základě kterých lze uvedený úkon napadnout, pouze tehdy, má-li tento soud za to, že odpůrce nejprve skutečně prokázal, že s ohledem na obecně použitelná pravidla vnitrostátního procesního práva je daný úkon podle lex causae nenapadnutelný. Je však na dotyčném členském státu, aby v rámci své procesní autonomie a při dodržení zásady efektivity a zásady rovnocennosti stanovil kritéria pro posouzení, zda navrhovatel skutečně takový důkaz předložil.

               45

               Za těchto podmínek je třeba na pátou otázku odpovědět tak, že článek 13 nařízení č. 1346/2000 musí být vykládán v tom smyslu, že účastník řízení, proti němuž směřuje žaloba na neplatnost, zrušení nebo neúčinnost úkonu, musí prokázat, že lex causae jako celek neumožňuje tento úkon napadnout. Vnitrostátní soud, k němuž byla taková žaloba podána, může konstatovat, že je na navrhovateli, aby předložil důkaz o ustanovení nebo zásadě lex causae, na základě kterých lze uvedený úkon napadnout, pouze tehdy, má-li tento soud za to, že odpůrce nejprve skutečně prokázal, že s ohledem na obecně použitelná pravidla vnitrostátního procesního práva je daný úkon podle lex causae nenapadnutelný.

         K nákladům řízení

               46

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastnice původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastnic řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (šestý senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Článek 13 nařízení Rady (ES) č. 1346/2000 ze dne 29. května 2000 o úpadkovém řízení musí být vykládán v tom smyslu, že jeho uplatnění podléhá podmínce, že dotyčný úkon nelze s přihlédnutím ke všem okolnostem případu napadnout na základě práva rozhodného pro tento úkon (lex causae).

                           2)

                           Pro účely uplatnění článku 13 nařízení č. 1346/2000 a v případě, kdy účastník řízení, proti němuž směřuje žaloba na neplatnost, zrušení nebo neúčinnost právního úkonu, poukazuje na ustanovení práva rozhodného pro tento úkon (lex causae), podle kterého lze tento úkon napadnout pouze za okolností stanovených v tomto ustanovení, je na tomto odpůrci, aby namítl absenci takových okolností a předložil o tom důkazy.

                           3)

                           Článek 13 nařízení č. 1346/2000 musí být vykládán v tom smyslu, že výraz „neumožňuje žádným způsobem napadnout [...] dotyčný úkon“ zahrnuje, kromě ustanovení práva rozhodného pro tento úkon (lex causae) použitelných v oblasti insolvence, všechna ustanovení a obecné zásady tohoto práva.

                           4)

                           Článek 13 nařízení č. 1346/2000 musí být vykládán v tom smyslu, že účastník řízení, proti němuž směřuje žaloba na neplatnost, zrušení nebo neúčinnost úkonu, musí prokázat, že právo rozhodné pro tento úkon (lex causae) jako celek neumožňuje tento úkon napadnout. Vnitrostátní soud, k němuž byla taková žaloba podána, může konstatovat, že je na navrhovateli, aby předložil důkaz o ustanovení nebo zásadě tohoto práva, na základě kterých lze uvedený úkon napadnout, pouze tehdy, má-li tento soud za to, že odpůrce nejprve skutečně prokázal, že s ohledem na obecně použitelná pravidla vnitrostátního procesního práva je daný úkon podle tohoto práva nenapadnutelný.

                     Podpisy.

            (
            *
         )   Jednací jazyk: finština.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 15. prosince 2005.#Trestní řízení proti Claude Nadin, Nadin-Lux SA (C-151/04) a Jean-Pascal Durré (C-152/04).#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal de police de Neufchâteau - Belgie.#Volný pohyb osob a služeb - Pojem ,pracovník" - Podmínka vztahu podřízenosti - Vozidlo - Poskytnutí pracovníkovi zaměstnavatelem - Vozidlo registrované v zahraničí - Zaměstnavatel usazený v jiném členském státě - Registrace a zdanění vozidla.#Spojené věci C-151/04 a C-152/04.

text:
      Spojené věci C-151/04 a C-152/04
      Trestní řízení
      proti
      Claudu Nadinovi a dalším
      (žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané tribunal de police de Neufchâteau)
      „Volný pohyb osob a služeb – Pojem ,pracovník‘ – Podmínka vztahu podřízenosti – Vozidlo – Poskytnutí pracovníkovi zaměstnavatelem – Vozidlo registrované v zahraničí – Zaměstnavatel usazený v jiném členském státě – Registrace a zdanění vozidla“
      Stanovisko generálního advokáta F. G. Jacobse přednesené dne 26. května 2005
      Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 15. prosince 2005
      Shrnutí rozsudku
      Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Omezení – Vnitrostátní právní úprava, ukládající osobě samostatně výdělečně činné s
            bydlištěm v tomto členském státě, aby v něm registrovala služební vozidlo jí poskytnuté zaměstnavatelem, usazeným v jiném
            členském státě – Nepřípustnost – Odůvodnění – Neexistence
      (Čl. 43 ES)
      Článek 43 ES brání tomu, aby vnitrostátní právní úprava prvního členského státu, ukládala osobě samostatně výdělečně činné
         s bydlištěm v tomto členském státě, aby v něm registrovala služební vozidlo jí poskytnuté společností, která ji zaměstnává,
         kterážto je společností usazenou v druhém členském státě, pokud služební vozidlo není určeno k trvalému hlavnímu užívání v
         prvním členském státě ani tímto způsobem skutečně užíváno.

      Boj proti daňovým únikům, předcházení zneužití, nezbytnost spolehlivé identifikace, bezpečnost silničního provozu nebo politika
         životního prostředí nemohou odůvodnit takovou povinnost registrace.

      (viz body 44–45, 48–49, 52, 55 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      15. prosince 2005 (*)

      „Volný pohyb osob a služeb – Pojem ,pracovník‘ – Podmínka vztahu podřízenosti – Vozidlo – Poskytnutí pracovníkovi zaměstnavatelem – Vozidlo registrované v zahraničí – Zaměstnavatel usazený v jiném členském státě – Registrace a zdanění vozidla“
      Ve spojených věcech C‑151/04 a C‑152/04,
      jejichž předmětem jsou žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podané rozhodnutími tribunal de police
         de Neufchâteau (Belgie) ze dne 16. ledna 2004, došlými Soudnímu dvoru dne 25. března 2004 v trestních řízeních proti

      Claudu Nadinovi,
      Nadin-Lux SA (C‑151/04)
      a
      Jean-Pascalu Durrému (C‑152/04),
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, K. Schiemann, N. Colneric (zpravodaj), J. N. Cunha Rodrigues a E. Levits, soudci,
      generální advokát: F. G. Jacobs,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Sztranc, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 24. února 2005,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za M. Durrého J.-F. Cartuyvelsem, avocat,
      –       za belgickou vládu E. Dominkovits, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s B. van de Walle de Ghelcke, avocat,
      –       za finskou vládu T. Pynnä a A. Guimaraes-Purokoski, jako zmocněnkyněmi,
      –       za vládu Spojeného království C. White a K. Manjim, jako zmocněnci, ve spolupráci s P. Whipple, barrister,
      –       za Komisi Evropských společenství D. Martinem a N. B. Rasmussenem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 26. května 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají výkladu článků 10 ES, 39 ES, 43 ES a 49 ES.
      2       Tyto žádosti byly předloženy v rámci dvou trestních řízení zahájených proti C. Nadinovi a J.-P. Durrému, s bydlištěm v Belgii,
         za porušení belgických právních předpisů, které stanoví povinnou registraci služebních vozidel poskytnutých společnostmi usazenými
         v jiném členském státě, pro které výše uvedení pracují, v Belgii.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3       Článek 10 ES stanoví:
      „Členské státy přijmou veškerá vhodná obecná i zvláštní opatření k plnění závazků, které vyplývají z této smlouvy nebo jsou
         důsledkem činnosti orgánů Společenství. Usnadňují mu plnění jeho poslání.

      Zdrží se jakýchkoli opatření, jež by mohla ohrozit dosažení cílů této smlouvy.“
      4       Článek 39 ES stanoví:
      „1.      Je zajištěn volný pohyb pracovníků ve Společenství.
      2.      Volný pohyb pracovníků zahrnuje odstranění jakékoli diskriminace mezi pracovníky členských států na základě státní příslušnosti,
         pokud jde o zaměstnávání, odměnu za práci a jiné pracovní podmínky.

      3.      S výhradou omezení odůvodněných veřejným pořádkem, veřejnou bezpečností a ochranou zdraví zahrnuje právo:
      a)      ucházet se o skutečně nabízená pracovní místa;
      b)      pohybovat se za tím účelem volně na území členských států;
      c)      pobývat v některém z členských států za účelem výkonu zaměstnání v souladu s právními a správními předpisy, jež upravují zaměstnávání
         vlastních státních příslušníků;

      d)      zůstat na území členského státu po skončení zaměstnání za podmínek, které budou předmětem prováděcích nařízení vydaných Komisí.
      Tento článek se nepoužije pro zaměstnání ve veřejné správě.“
      5       Článek 43 ES stanoví:
      „V rámci níže uvedených ustanovení jsou zakázána omezení svobody usazování pro státní příslušníky jednoho členského státu
         na území státu druhého. Stejně tak jsou zakázána omezení při zřizování zastoupení, poboček nebo dceřinných společností státními
         příslušníky jednoho členského státu na území druhého státu.

      Svoboda usazování zahrnuje přístup k samostatně výdělečným činnostem a jejich výkon, jakož i zřizování a řízení podniků, zejména
         společností ve smyslu čl. 48 druhého pododstavce, za podmínek stanovených pro vlastní příslušníky právem země usazení, nestanoví-li
         kapitola o pohybu kapitálu jinak.“

      6       Článek 49 první pododstavec ES stanoví:
      „Podle následujících ustanovení jsou zakázána omezení volného pohybu služeb uvnitř Společenství pro státní příslušníky členských
         států, kteří podnikají v jiném státě Společenství, než se nachází příjemce služeb.“

       Vnitrostátní právní úprava
      7       Článek 1 královského nařízení ze dne 20. července 2001 o registraci vozidel (Moniteur belge  ze dne 8. srpna 2001, s. 27031) upřesňuje:

      „Pro použití tohoto nařízení se rozumí:
      […]
      27º      trvalým usazením:
      –       stálá a konkrétní provozovna, kde má právnická osoba své sídlo nebo hlavní správu nebo místo, kde se schází jeden nebo více
         jejích orgánů a přijímají svá rozhodnutí, nebo místo, kde je provozována činnost spadající do její hospodářské činnosti nebo
         cílů společnosti, nebo kde je tato osoba zastupována jednou nebo více fyzickými osobami jednajícími jejím jménem nebo na její
         účet.“

      8       Článek 3 uvedeného nařízení stanoví:
      „Odstavec 1. Osoby s bydlištěm v Belgii registrují vozidla, která hodlají uvést do provozu v Belgii, do rejstříku vozidel
         uvedených v článku 6, i když jsou tato vozidla již registrována v zahraničí.

      Bydliště v Belgii znamená, že tyto osoby odpovídají jedné z těchto podmínek:
      a)      jsou zapsány v rejstříku obyvatel belgické obce;
      b)      jsou zapsány v belgickém obchodním rejstříku nebo v belgickém živnostenském rejstříku jako fyzická nebo právnická osoba;
      c)      jsou jakožto právnická osoba nezapsaná v belgickém obchodním rejstříku nebo živnostenském rejstříku založeny mezinárodním
         právem nebo podle mezinárodního práva, cizího práva nebo belgického práva a jsou trvale usazeny v Belgii, kde je vozidlo spravováno
         nebo užíváno.

      Odstavec 2. V dále uvedených případech není registrace vozidel registrovaných v zahraničí a uvedených do provozu osobami uvedenými
         v odstavci 1 v Belgii povinná pro:

      […]
      2° vozidlo užívané fyzickou osobou k výkonu jejího povolání a registrované v zahraničí na jméno cizího majitele, se kterým
         má tato osoba pracovní smlouvu; potvrzení poskytnuté správním orgánem, který je odpovědný za DPH, musí být uvnitř vozidla
         [dále jen ,potvrzení DPH‘]; podrobné podmínky užívání vozidla jsou stanoveny Ministerstvem financí.“

      9       Článek 14 oběžníku č. 1/2000 belgické daňové správy ze dne 3. května 2000 nazvaný „Užívání vozidel v Belgii – Režim převedení
         a nepřevedení“ stanoví:

      „Vozidla zde uvedená jsou všechna motorová vozidla, která jakožto podniková vozidla neodpovídají definici uvedené v článku
         12 výše. Jedná se mezi jinými o vozidla, vozidla se smíšeným využitím, minibusy, terénní vozidla atd.

      Pokud jsou taková vozidla užívána fyzickými osobami s bydlištěm v Belgii pro účely povolání na příkaz zaměstnavatele, který
         je usazený v jiném členském státě, použije se na tato vozidla na základě čl. 12a druhého pododstavce bodu 7 Zákoníku o DPH
         režim nepřevedení v rozsahu, ve kterém by byl režim časově omezeného povolení s celkovým osvobozením od daní při dovozu použitelný,
         pokud by toto vozidlo bylo do Belgie posláno ze třetí země. Je krom toho rovněž připuštěno, aby toto vozidlo bylo zaměstnancem
         s bydlištěm v Belgii užíváno k soukromým účelům, pokud toto soukromé užívání má podpůrný a příležitostný charakter vzhledem
         k užívání pro účely povolání a toto užívání je upraveno pracovní smlouvou.

      Vzhledem k těmto vozidlům může být zvláštní režim osvobození od časově omezeného povolení a ipso facto  režim nepřevedení považován za použitelný pouze pokud jsou splněny přísné podmínky upřesněné v článku 15.“

      10     Tento oběžník ve svém článku 15 vyjmenovává podmínky, které musí být splněny, aby mohl být využit režim časově omezeného povolení
         a zejména uvádí:

      „[…]
      b)      vozidlo musí být majetkem zaměstnavatele. Co se týče vozidel najatých nebo získaných na leasing, je však odkázáno na článek
         9 výše;

      […]
      f)      pokud je uživatel vedoucím pracovníkem (řídícím pracovníkem společnosti), může uplatnit zvláštní režim pouze v tom rozsahu,
         ve kterém má statut zaměstnance, a tedy pokud prokáže, že existuje skutečný vztah podřízenosti mezi ním a společností. Z existence
         vztahu podřízenosti vyplývá, že vedoucí pracovník podniku prokáže, že podléhá jiné pověřené osobě nebo orgánu společnosti
         (představenstvu, radě ředitelů, správní radě, […]), který nad ním má moc, díky které tento pracovník nemůže vykonávat žádný
         rozhodující vliv. V tomto smyslu jsou provozovatelé jednočlenné společnosti, zakládající společníci společnosti nebo hlavní
         akcionáři ve všech případech vyloučeni ze zvláštního režimu.“

      11     Článek 9 věta první uvedeného oběžníku stanoví:
      „Pokud je vozidlo, které je najato nebo koupeno na leasing dáno cizím zaměstnavatelem k dispozici za účelem jeho užívání zaměstnancem
         s bydlištěm v Belgii, který může požadovat zvláštní režim uvedený v článcích 14 a 15 dále, má tento zaměstnanec možnost požadovat
         potvrzení za podmínek, které jsou tam uvedeny a pokud jsou dodrženy stanovené formality.“

      12     V Belgii jsou různé daně z vozidel úzce spjaty s registrací. Vozidlo takto při této příležitosti podléhá dani za uvedení do
         provozu na základě čl. 94 prvního pododstavce bodu 1 zákoníku o daních obdobných daním z příjmu (dále jen „CTA“).

      13     Toto ustanovení stanoví:
      „Státu je odváděna daň obdobná daním z příjmu z:
      1º      takových vozidel, vozidel se smíšeným využitím, minibusů a motocyklů, jaké jsou definovány v právních předpisech o registraci
         motorových vozidel a přípojných vozidel, pokud tato vozidla jsou nebo musí být vybavena jinou poznávací značkou, než je ,zkušební‘,
         ,obchodní‘ nebo jiná dočasná než mezinárodní poznávací značka vydaná v rámci této právní úpravy.“

      14     Článek 99 odst. 1 CTA v tomto ohledu stanoví:
       „U vozidel uvedených v čl. 94 odst. 1 se má za to, že byla uvedena do provozu v Belgii, pokud jsou nebo musí být zapsána
         v rejstříku Úřadu pro silniční provoz“.

      15     Článek 21 CTA, který stanoví silniční daň z vozidel, stanoví:
      „Povinnost zaplatit daň má fyzická osoba nebo právnická osoba, která je nebo má být uvedena v potvrzení o registraci, pokud
         vozidlo je nebo musí být zapsáno na jméno této osoby v rejstříku Ředitelství pro registraci vozidel.

      Vozidla uvedená v prvním pododstavci jsou vozidla, vozidla se smíšeným využitím, pomalá vozidla se smíšeným využitím, minibusy,
         sanitky, motocykly, motorové trojkolky, motorové čtyřkolky, nákladní vozy, pomalé nákladní vozy, lodní přípojná vozidla, kempinková
         přípojná vozidla, kempinková vozidla, přípojná vozidla a polopřípojná vozidla o nejvyšší povolené hmotnosti až do 3 500 kg.“

       Spory v původních řízeních a předběžná otázka
       Věc C‑151/04
      16     Claude Nadin, belgický státní příslušník, má bydliště v Belgii, ale pracuje v Lucembursku jako pověřený vedoucí pracovník
         společnosti Nadin-Lux SA.

      17     Dne 21. března 2002 podstoupil v Belgii celní kontrolu, když jel ve vozidle registrovaném v Lucemburském velkovévodství a vlastněném
         společností Crédit Lease SA, společností usazenou v Lucembursku.

      18     V průběhu trestního řízení před předkládajícím soudem prohlásil, že vozidlo bylo zakoupeno společností Nadin-Lux SA, že objednávka
         byla podepsána jím samotným a že vozidlo bylo zaplaceno společností Crédit Lease SA. Má k dispozici smlouvu o půjčce na přibližně
         42 měsíců od počátku ledna 2000.

      19     Ze spisu připojeného k předkládacímu rozhodnutí rovněž vyplývá, že dotčený požádal o potvrzení DPH, ale to mu bylo odmítnuto
         z důvodu, že vykonává funkci vedoucího pracovníka společnosti, která jej zaměstnává.

      20     Je mu vytýkáno, že dne 21. března 2002 užíval k výkonu svého povolání vozidlo registrované v cizině na jméno cizího vlastníka,
         ke kterému jej váže pracovní smlouva, aniž by měl ve vozidle potvrzení DPH.

      21     Claude Nadin uplatňuje, že musí být považován za pracovníka Společenství.
       Věc C‑152/04
      22     Jean-Pascal Durré, belgický státní příslušník, má bydliště v Belgii, avšak pracuje v Lucembursku pro společnost Delisalade
         SA.

      23     Dne 15. března 2002 podstoupil v Belgii celní kontrolu, když jel ve vozidle registrovaném v Lucembursku na jméno Delisalade
         SA.

      24     V průběhu této kontroly J.-P. Durré předložil potvrzení svého zaměstnavatele o užívání a použití vozidla, doklad potvrzený
         lucemburským orgánem sociálního zabezpečení. Existující pracovní smlouva mezi dotčeným a jeho zaměstnavatelem stanoví, že
         zaměstnavatel dá k dispozici dotčeného vozidlo a že toto vozidlo může být podpůrně užíváno k soukromým účelům. J.-P. Durré
         neměl potvrzení DPH.

      25     Delisalade SA byla původně jednočlennou společností založenou J.-C. Durrém, která se později v roce 1997 stala akciovou společností,
         ve které je dotčený menšinovým akcionářem a vedoucím pracovníkem.

      26     Jean-Pascalu Durrému s bydlištěm v Belgii je vytýkáno, že dne 15. března 2002 neregistroval vozidlo, které chtěl uvést do
         provozu v Belgii, i když tento vůz byl již registrován v zahraničí.

      27     Jean-Pascal Durré rovněž uplatnil, že musí být považován za pracovníka Společenství.
      28     Za těchto okolností se tribunal de police de Neufchâteau rozhodl přerušit řízení v těchto dvou věcech a položit Soudnímu dvoru
         následující předběžnou otázku:

      „Brání články 10, 39, 43 a 49 Smlouvy o EHS tomu, aby členský stát přijal opatření ukládající pracovníkovi s bydlištěm na
         jeho území, aby v něm registroval vozidlo, i když je toto vozidlo majetkem jeho zaměstnavatele, společnosti usazené na území
         jiného členského státu, společnosti, se kterou tohoto pracovníka váže pracovní smlouva, avšak ve které má paralelně funkci
         akcionáře, vedoucího pracovníka, osoby pověřené běžnou správou nebo obdobnou funkci?“

       K předběžné otázce
      29     Předkládající soud se v podstatě táže, zda články 10 ES, 39 ES, 43 ES a 49 ES brání povinnosti uložené osobě s bydlištěm v prvním
         členském státě registrovat v tomto státě služební vozidlo, které mu bylo poskytnuto společností, která jej zaměstnává, společností
         usazenou v jiném členském státě, pokud je zaměstnanec, který má pracovní smlouvu, rovněž buď akcionářem nebo řídícím nebo
         vedoucím pracovníkem této společnosti.

       K pojmu zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně výdělečně činná
      30     Zatímco na zaměstnané osoby se vztahuje článek 39 ES, osob samostatně výdělečně činných se týká článek 43 ES.
      31     Podstatnou vlastností pracovního vztahu ve smyslu článku 39 ES je okolnost, že osoba během určité doby poskytuje ve prospěch
         jiné osoby a pod jejím vedením plnění, za která dostává odměnu, přičemž za samostatně výdělečnou činnost ve smyslu článku
         43 ES musí být považována činnost, kterou osoba vykonává mimo vztah podřízenosti (viz rozsudek ze dne 20. listopadu 2001,
         Jany a další, C‑268/99, Recueil s. I‑8615, bod 34 a uvedená judikatura).

      32     Soudnímu dvoru nepřísluší určit, zda v původních řízeních existuje vztah podřízenosti, či nikoliv.
      33     Vzhledem k tomu, že dotčené právní předpisy umožňují, aby zaměstnaná osoba s bydlištěm v Belgii bez povinnosti registrace
         jezdila na belgickém území se služebním vozidlem, které jí bylo poskytnuto zaměstnavatelem usazeným v jiném členském státě,
         je namístě zkoumat, zda vyloučení osob samostatně výdělečně činných z této možnosti je v rozporu s článkem 43 ES.

       K existenci omezení volného pohybu osob samostatně výdělečně činných
      34     Všechna ustanovení Smlouvy o ES týkající se volného pohybu osob mají za cíl usnadnit státním příslušníkům Společenství výkon
         profesní činnosti jakékoli povahy na celém území Společenství a brání opatřením, která by tyto státní příslušníky mohla znevýhodňovat,
         pokud si přejí vykonávat hospodářskou činnost na území jiného členského státu (viz rozsudek ze dne 15. září 2005, Komise v. Dánsko,
         C‑464/02, Sb. rozh. s. I‑7929, bod 34 a uvedená judikatura).

      35     Ustanovení, která brání nebo odrazují státního příslušníka členského státu, aby opustil svou zemi původu, aby využil své právo
         na volný pohyb, jsou tedy překážkou této svobody, i když se použijí nezávisle na státní příslušnosti dotčených pracovníků
         (rozsudek ze dne 15. prosince 1995, Bosman, C‑415/93, Recueil, s. I‑4921, bod 96, a výše uvedený rozsudek Komise v. Dánsko,
         bod 35).

      36     Co se týče povinnosti registrace v Dánsku služebního vozidla poskytnutého společností usazenou v jiném členském státě zaměstnaným
         osobám s bydlištěm v Dánsku, Soudní dvůr již konstatoval, že tato povinnost je překážkou volného pohybu pracovníků (viz výše
         uvedený rozsudek Komise v. Dánsko, body 46 a 52). Není pochyb, že povinnost registrace, jako je ta ve věcech v původních řízeních,
         je rovněž překážkou volného pohybu osob, pokud ukládá tuto povinnost osobám samostatně výdělečně činným.

      37     Omezuje totiž přístup osob s bydlištěm v Belgii k povoláním osob samostatně výdělečně činných v jiných členských státech,
         a může tedy tyto osoby odradit, aby vykonaly své právo na volný pohyb.

      38     V rozporu s tvrzením belgické vlády, nepřestává být povinnost registrace překážkou z důvodu, že společnost usazená v jiném
         členském státě může v Belgii registrovat služební vozidlo svým vlastním jménem, aniž by tam byla trvale usazená, aby se zamezilo
         tomu, že by samotní vedoucí pracovníci byli povinni je zaregistrovat.

      39     Takové opatření by mohlo být povoleno pouze z titulu výjimečných opatření výslovně stanovených v čl. 46 odst. 1 ES nebo pokud
         by sledovalo legitimní cíl slučitelný se Smlouvou a opodstatněný naléhavými důvody obecného zájmu. V podobném případě by však
         bylo třeba, aby jeho použití zajišťovalo dosažení dotčeného cíle a nešlo nad rámec toho, co je nezbytné pro dosažení tohoto
         cíle (viz obdobně zejména výše uvedený rozsudek Komise v. Dánsko, bod 53 a uvedená judikatura).

       K odůvodnění omezení volného pohybu osob
      40     S výhradou některých pro projednávaný případ irelevantních výjimek, zdanění vozidel nebylo harmonizováno. Členské státy mají
         tedy volnost vykonávat svou daňovou pravomoc v této oblasti za podmínky, že ji vykonávají v rámci dodržování práva Společenství
         (rozsudek ze dne 21. března 2002, Cura Anlagen, C‑451/99, Recueil, s. I‑3193, bod 40).

      41     Z bodů 75 až 78 výše uvedeného rozsudku Komise v. Dánsko vyplývá, že členský stát může u příležitosti registrace zdanit služební
         vozidlo dané k dispozici pracovníkovi, který v něm má bydliště, společností usazenou v jiném členském státě, pokud je toto
         vozidlo určeno k trvalému hlavnímu užívání na území prvního členského státu nebo pokud je skutečně tímto způsobem užíváno.

      42     Vnitrostátnímu soudci přísluší posoudit, zda dotčení pracovníci takto užívali vozidla, která jim byla poskytnuta.
      43     V případě záporné odpovědi zásada volného pohybu osob brání takové povinnosti registrace, jaká je předmětem věcí v původních
         řízeních, a argumenty uvedené zejména belgickou vládou v projednávaných věcech nemohou takovou povinnost odůvodnit.

      44     Zejména z bodů 80 a 81 výše uvedeného rozsudku Komise v. Dánsko nejprve vyplývá, že v nepřítomnosti podmínek vyjmenovaných
         v bodě 39 tohoto rozsudku nemůže cíl boje proti daňovým únikům odůvodnit daň, a tedy povinnost registrace v takovém případě,
         jaký je předmětem věcí v původních řízeních.

      45     Co se týče předcházení zneužití, z judikatury, zejména z rozsudku ze dne 9. března 1999, Centros (C‑212/97, Recueil, s. I‑1459,
         bod 24), vyplývá, že členský stát má právo přijmout opatření určená k zabránění tomu, aby se někteří z jeho státních příslušníků
         díky možnostem vytvořeným Smlouvou nepokusili neoprávněně vyhnout vlivu jeho vnitrostátních právních předpisů a aby se právní
         subjekty neoprávněně nebo podvodně nedovolávaly právních norem Společenství.

      46     Obecná presumpce zneužití však nemůže být založena na okolnosti, že osoba samostatně výdělečně činná s bydlištěm v Belgii
         užívá na území tohoto státu služební vozidlo poskytnuté společností, která ji zaměstnává, usazenou v jiném členském státě
         (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Komise v. Dánsko, bod 67).

      47     Soudní dvůr krom toho již rozhodl, že články 39 ES a 43 ES zajišťují tutéž právní ochranu (rozsudek ze dne 5. února 1991,
         Roux, C‑363/89, Recueil, s. I‑273, bod 23).

      48     Co se týče argumentu vycházejícího z nezbytnosti spolehlivé identifikace, je třeba konstatovat, že uložit registraci služebních
         vozidel patřících společnostem usazeným v jiném členském státě pro zajištění spolehlivé identifikace majitelů těchto vozidel
         jde nad rámec toho, co je nezbytné pro dosažení tohoto cíle. Vzhledem k tomu, že všechny členské státy totiž mají systém registrace
         vozidel, jeví se možným identifikovat majitele vozidla, ať je registrováno v jakémkoliv členském státě.

      49     Co se týče argumentu vycházejícího z bezpečnosti silničního provozu, tato je jistě naléhavým důvodem obecného zájmu, který
         by mohl odůvodňovat překážku volného pohybu osob (viz výše uvedený rozsudek Cura Anlagen, C‑451/99, bod 59).

      50     Pokud však vozidlo bylo podrobeno technické kontrole v členském státě, vyžaduje zásada rovnocennosti a vzájemného uznávání
         uvedená v čl. 3 odst. 2 směrnice Rady 96/96/ES ze dne 20. prosince 1996 o sbližování právních předpisů členských států týkajících
         se technických prohlídek motorových vozidel a jejich přípojných vozidel (Úř. věstník 1997, L 46, s. 1; Zvl. vyd. 07/02, s. 514),
         aby všechny ostatní členské státy uznaly doklad vydaný při této příležitosti, aniž by jim to zabraňovalo vyžadovat další testy
         za účelem registrace na jejich území, pokud tyto testy již nejsou pokryty uvedeným dokladem (výše uvedený rozsudek Cura Anlagen,
         bod 62).

      51     I když Soudní dvůr uznal možnost doplňujících testů za účelem registrace na jejich území, pokud tyto testy již nejsou pokryty
         dokladem o technické kontrole, z dotčených belgických právních předpisů nevyplývá, že cíl povinnosti registrace je spojený
         s bezpečností silničního provozu.

      52     Co se týče argumentu vycházejícího z politiky životního prostředí, z bodu 68 výše uvedeného rozsudku Cura Anlagen jasně vyplývá,
         že účelem obecného zájmu takové spotřební daně, jaká byla předmětem věci, ve které byl vydán tento rozsudek, může být odrazení
         od koupě a vlastnictví vozidel s vysokou spotřebou pohonných hmot. Jednak vláda Spojeného království každopádně nevysvětlila,
         jakým způsobem může být životní prostředí chráněno takovou povinností registrace, jaká je předmětem věcí v původních řízeních,
         a jednak belgická vláda v podstatě odůvodňuje požadavek registrace služebního vozidla daňovými cíli.

      53     Pokud služební vozidlo není užíváno za podmínek vyjmenovaných v bodě 41 tohoto rozsudku, není povinnost dotčené registrace
         navíc odůvodněna v případě, kdy osoba samostatně výdělečně činná může užívat služební vozidlo podpůrně k soukromým účelům
         (viz výše uvedený rozsudek Komise v. Dánsko, bod 51).

      54     Za těchto podmínek není namístě zkoumat články 10 ES a 49 ES.
      55     S ohledem na úvahy, které předchází, je třeba odpovědět na předloženou otázku tak, že článek 43 ES brání tomu, aby taková
         vnitrostátní právní úprava prvního členského státu, jaká je předmětem věcí v původních řízeních, ukládala osobě samostatně
         výdělečně činné s bydlištěm v tomto členském státě, aby v něm registrovala služební vozidlo jí poskytnuté společností, která
         ji zaměstnává, kterážto je společností usazenou v druhém členském státě, pokud služební vozidlo není určeno hlavně k trvalému
         užívání v prvním členském státě ani tímto způsobem skutečně užíváno.

       K nákladům řízení
      56     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      Článek 43 ES brání tomu, aby taková vnitrostátní právní úprava prvního členského státu, jaká je předmětem věcí v původních
            řízeních, ukládala osobě samostatně výdělečně činné s bydlištěm v tomto členském státě, aby v něm registrovala služební vozidlo
            jí poskytnuté společností, která ji zaměstnává, kterážto je společností usazenou v druhém členském státě, pokud služební vozidlo
            není určeno hlavně k trvalému užívání v prvním členském státě ani tímto způsobem skutečně užíváno.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: francouzština.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 28. dubna 1999. # Komise Evropských společenství proti Francouzské republice. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-250/98.


Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 12. dubna 2013. # Eesti Autorite Ühing proti Evropské komisi. # Konkurencja - Porozumienia, decyzje i uzgodnione praktyki - Prawa autorskie dotyczące publicznego wykonania utworów muzycznych w drodze przekazu internetowego, satelitarnego i retransmisji drogą kablową - Decyzja stwierdzająca naruszenie art. 81 WE - Podział rynku geograficznego - Porozumienia dwustronne między krajowymi organizacjami zbiorowego zarządzania - Uzgodniona praktyka polegająca na wyłączeniu możliwości przyznawania licencji wieloterytorialnych i wielorepertuarowych - Dowód - Domniemanie niewinności. # Věc T-416/08.


Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 15. července 1993. # GruSa Fleisch GmbH & Co. KG proti Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Finanzgericht Hamburg - Německo. # Vývozní náhrady. # Věc C-34/92.