Rozsudek Soudního dvora ze dne 15. prosince 1987. # Francouzská republika proti Komisi Evropských společenství. # Financování EZOZF. # Věc 336/85.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 23. dubna 2013.#Laurent Gbagbo (C‑478/11 P), Katinan Justin Koné (C‑479/11 P), Akissi Danièle Boni-Claverie (C‑480/11 P), Alcide Djédjé (C‑481/11 P) a Affi Pascal N’Guessan (C‑482/11 P) v. Rada Evropské unie.#Kasační opravný prostředek – Společná zahraniční a bezpečnostní politika – Omezující opatření namířená proti osobám a subjektům – Článek 263 šestý pododstavec SFEU – Lhůta pro podání žaloby – Vyšší moc – Ozbrojený konflikt.#Spojené věci C‑478/11 P až C‑482/11 P.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      23. dubna 2013 (
            *1
         )
      „Kasační opravný prostředek — Společná zahraniční a bezpečnostní politika — Omezující opatření namířená proti osobám a subjektům — Článek 263 šestý pododstavec SFEU — Lhůta pro podání žaloby — Vyšší moc — Ozbrojený konflikt“
      Ve spojených věcech C-478/11 P až C-482/11 P,
      jejichž předmětem je pět kasačních opravných prostředků na základě článku 56 statutu Soudního dvora, podaných dne 21. září 2011,

         Laurent Gbagbo (C-478/11 P),

         Katinan Justin Koné (C-479/11 P),

         Akissi Danièle Boni-Claverie (C-480/11 P),

         Alcide Djédjé (C-481/11 P),

         Affi Pascal N’Guessan (C-482/11 P),
      zastoupení L. Bourthoumieux, avocate,
      účastníci řízení podávající kasační opravný prostředek (navrhovatelé),
      přičemž další účastnicí řízení je:

         Rada Evropské unie, zastoupená B. Driessenem a M.-M. Joséphidès, jako zmocněnci,
      žalovaná v prvním stupni,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, K. Lenaerts, místopředseda, A. Tizzano, M. Ilešič (zpravodaj), G. Arestis, J. Malenovský, předsedové senátů, U. Lõhmus, J.-C. Bonichot, A. Arabadžev, C. Toader, J.-J. Kasel, M. Safjan a D. Šváby, soudci,
      generální advokát: P. Cruz Villalón,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 19. prosince 2012,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Prostřednictvím kasačních opravných prostředků požadují L. Gbagbo, K. J. Koné, A. D. Boni-Claverie, A. Djédjé a A. P. N’Guessan zrušení usnesení Tribunálu Evropské unie ze dne 13. července 2011, Gbagbo v. Rada (T-348/11), Koné v. Rada (T-349/11), Boni-Claverie v. Rada (T-350/11), Djédjé v. Rada (T-351/11) a N’Guessan v. Rada (T-352/11) (dále jen „napadená usnesení“), kterými byly odmítnuty jako zjevně nepřípustné jejich žaloby směřující jednak ke zrušení rozhodnutí Rady 2011/17/SZBP ze dne 11. ledna 2011 (Úř. věst. L 11, s. 31), rozhodnutí Rady 2011/18/SZBP ze dne 14. ledna 2011 (Úř. věst. L 11, s. 36), a rozhodnutí Rady 2011/221/SZBP ze dne 6. dubna 2011 (Úř. věst. L 93, s. 20) o změně rozhodnutí Rady 2010/656/SZBP, kterým se obnovují omezující opatření vůči Pobřeží slonoviny, jednak ke zrušení nařízení Rady (EU) č. 25/2011 ze dne 14. ledna 2011 (Úř. věst. L 11, s. 1) a nařízení Rady (EU) č. 330/2011 ze dne 6. dubna 2011 (Úř. věst. L 93, s. 10) o změně nařízení (ES) č. 560/2005, kterým se ukládají některá zvláštní omezující opatření namířená proti některým osobám a subjektům vzhledem k situaci v Pobřeží slonoviny (dále jen dohromady „sporné akty“) v rozsahu, v jakém se jich tyto akty dotýkají.

         Právní rámec a skutečnosti předcházející sporu

               2

               Dne 15. listopadu 2004 přijala Rada bezpečnosti OSN rezoluci 1572 (2004), kterou potvrdila zejména, že situace na Pobřeží slonoviny nadále ohrožuje mezinárodní mír a bezpečnost v regionu, a rozhodla o uložení některých omezujících opatření vůči uvedené zemi.

               3

               Článkem 14 rezoluce 1572 (2004) se zřizuje výbor (dále jen „výbor pro sankce“), jenž je pověřen zejména určit osoby a subjekty, na které se vztahují omezující opatření v otázce cestovních omezení a zmrazení finančních prostředků a hospodářských zdrojů, která uvedená rezoluce ukládá v bodech 9 a 11, a udržovat jejich aktuální seznam.

               4

               Rada Evropské unie považovala za nezbytné, aby Evropské společenství přijalo opatření k provedení rezoluce Rady bezpečnosti 1572 (2004), a proto vydala dne 13. prosince 2004 společný postoj 2004/852/SZBP o přijetí omezujících opatření vůči Pobřeží slonoviny (Úř. věst. L 368, s. 50).

               5

               Rada měla za to, že je nezbytné přijmout nařízení za tím účelem, aby opatření popsaná ve společném postoji 2004/852 byla provedena na úrovni Společenství, a přijala dne 12. dubna 2005 nařízení (ES) č. 560/2005, kterým se ukládají některá zvláštní omezující opatření namířená proti některým osobám a subjektům vzhledem k situaci na Pobřeží slonoviny (Úř. věst. L 95, s. 1).

               6

               Společný postoj 2004/852 byl několikrát prodloužen a změněn a posléze byl zrušen a nahrazen rozhodnutím Rady 2010/656/SZBP ze dne 29. října 2010, kterým se obnovují omezující opatření vůči Pobřeží slonoviny (Úř. věst. L 285, s. 28).

               7

               Ve dnech 31. října a 28. listopadu 2010 proběhly v Republice Pobřeží slonoviny prezidentské volby.

               8

               V souladu s prohlášením předsedy Nezávislé volební komise ze dne 2. prosince 2010 potvrdil zvláštní zástupce generálního tajemníka OSN pro Pobřeží slonoviny dne 3. prosince 2010 konečný výsledek druhého kola prezidentských voleb s tím, že vítězem prezidentských voleb se stal Alassane Ouattara.

               9

               Dne 13. prosince 2010 Rada zdůraznila význam prezidentských voleb konaných ve dnech 31. října a 28. listopadu 2010 pro návrat míru a stability na Pobřeží slonoviny a uvedla, že je nezbytně nutné respektovat vůli, kterou obyvatelé Pobřeží slonoviny samostatně vyjádřili. Rada rovněž vzala na vědomí závěry zvláštního zástupce generálního tajemníka OSN pro Pobřeží slonoviny v rámci jeho mandátu pro osvědčení průběhu voleb a poblahopřála A. Ouattarovi ke zvolení prezidentem Republiky Pobřeží slonoviny.

               10

               Dne 17. prosince 2010 vyzvala Evropská rada všechny čelní civilní i vojenské představitele Pobřeží slonoviny, kteří tak ještě neučinili, aby akceptovali pravomoci demokraticky zvoleného prezidenta A. Ouattary. Potvrdila rozhodný záměr Evropské unie přijmout cílené sankce vůči těm, kteří by nadále kladli překážky respektování vůle, kterou obyvatelé Pobřeží slonoviny samostatně vyjádřili.

               11

               S cílem zavést omezující cestovní opatření vůči některým osobám, které i když nebyly určeny Radou bezpečnosti Organizace spojených národů nebo Výborem pro sankce, brání na Pobřeží slonoviny mírovému procesu a národnímu usmíření, a zejména vůči těm, kteří ohrožují úspěšné dokončení volebního procesu, přijala Rada rozhodnutí 2010/801/SZBP ze dne 22. prosince 2010 o změně rozhodnutí 2010/656/SZBP (Úř. věst. L 341, s. 45). Seznam těchto osob je uveden v příloze II k rozhodnutí 2010/65, ve znění rozhodnutí 2010/801.

               12

               Článek 4 odst. 1 rozhodnutí 2010/656, ve znění rozhodnutí 2010/801, zní následovně:
               „1.   Členské státy přijmou nezbytná opatření k zamezení vstupu na své území nebo průjezdu přes ně:

                        a)

                        osobám uvedeným v příloze I, určeným Výborem pro sankce […];

                        b)

                        osobám uvedeným v příloze II, které nejsou uvedeny na seznamu přílohy I a které brání mírovému procesu a procesu národního usmíření, a zejména ohrožují úspěšné dokončení volebního procesu.“

               13

               Jména L. Gbagba a A. P. N’Guessana byla prostřednictvím rozhodnutí 2010/801 zařazena do seznamu uvedeného v příloze II rozhodnutí 2010/656, ve znění rozhodnutí 2010/801.

               14

               Dne 11. ledna 2011 přijala Rada rozhodnutí 2011/17 s cílem zařadit na seznam osob uvedených v příloze II rozhodnutí 2010/656, ve znění rozhodnutí 2010/801 další osoby vzhledem k závažnosti situace na Pobřeží slonoviny.

               15

               Jména K. J. Konéa a A. D. Boni-Claverie tedy byla prostřednictvím rozhodnutí 2011/17 zařazena do seznamu uvedeného v příloze II rozhodnutí 2010/656, ve znění rozhodnutí 2010/801.

               16

               Dne 14. ledna 2011 přijala Rada rozhodnutí 2011/18 s cílem zavést další omezující opatření, a to konkrétně zmrazení finančních prostředků.

               17

               Podle čl. 5 odst. 1 a 2 rozhodnutí 2010/656, ve znění rozhodnutí 2011/18:
               „1.   Zmrazují se veškeré finanční prostředky a hospodářské zdroje přímo či nepřímo vlastněné nebo ovládané:

                        a)

                        osobami podle přílohy I určenými Výborem pro sankce […], nebo držené subjekty přímo či nepřímo vlastněnými nebo ovládanými těmito osobami nebo jakýmikoli osobami, které jednají jejich jménem nebo na jejich příkaz, jak určí Výbor pro sankce,

                        b)

                        osobami či subjekty podle přílohy II, které nejsou uvedeny na seznamu přílohy I a které brání mírovému procesu a procesu národního usmíření, a zejména ohrožují úspěšné dokončení volebního procesu, nebo držené subjekty přímo či nepřímo vlastněnými nebo ovládanými těmito osobami či subjekty nebo jakýmikoli osobami, které jednají jejich jménem nebo na jejich příkaz.

                  2.   Osobám ani subjektům uvedeným v odstavci 1 nebo v jejich prospěch nesmějí být přímo ani nepřímo zpřístupněny žádné finanční prostředky, finanční aktiva ani hospodářské zdroje.“

               18

               S cílem zajistit soulad s postupem změny a revize příloh I a II k rozhodnutí 2010/656, ve znění rozhodnutí 2011/18, přijala Rada dne 14. ledna 2011 nařízení č. 25/2011.

               19

               Článek 2 nařízení č. 560/2005, ve znění nařízení č. 25/2011, stanoví:
               „1.   Zmrazují se veškeré finanční prostředky a hospodářské zdroje, které patří fyzickým nebo právnickým osobám, subjektům a orgánům uvedeným v příloze I či v příloze IA, anebo jsou jimi vlastněny, drženy nebo ovládány.
               2.   Žádné finanční prostředky nebo hospodářské zdroje nesmějí být, přímo či nepřímo, poskytnuty fyzickým nebo právnickým osobám, subjektům nebo orgánům uvedeným v příloze I či v příloze IA, nebo v jejich prospěch.
               3.   Zakazuje se vědomá a úmyslná účast na činnostech, jejichž cílem nebo výsledkem je přímé či nepřímé obcházení opatření uvedených v odstavcích 1 a 2.
               4.   Příloha I obsahuje seznam fyzických nebo právnických osob, subjektů a orgánů podle čl. 5 odst. 1 písm. a) rozhodnutí 2010/656[…] v platném znění.
               5.   Příloha IA obsahuje seznam fyzických nebo právnických osob, subjektů a orgánů podle čl. 5 odst. 1, písm. b) rozhodnutí 2010/656[…] v platném znění.“

               20

               Prostřednictvím rozhodnutí 2011/18 a nařízení č. 25/2011 Rada ponechala jména L. Gbagba, K. J. Konéa, A. P. N’Guessana, jakož i A. D. Boni-Claverie na seznamu uvedeném v příloze II rozhodnutí 2010/656, ve znění rozhodnutí 2011/17, a zapsala je na seznam uvedený v příloze IA nařízení č. 560/2005, ve znění nařízení č. 25/2011.

               21

               Dne 30. března 2011 Rada bezpečnosti OSN přijala rezoluci 1975 (2011), jejíž příloha I uvádí řadu osob, které bránily míru a národnímu usmíření v Pobřeží slonoviny a činnosti operace OSN v Pobřeží slonoviny (UNOCI) a dalších mezinárodních subjektů v Pobřeží slonoviny a dopustily se závažného porušení lidských práv a mezinárodního humanitárního práva. Jména L. Gbagba, A. Djédjéa, A. P. N’Guessana jsou uvedena v dotčené příloze I.

               22

               Dne 6. dubna 2011 Rada přijala rozhodnutí 2011/221, jakož i nařízení č. 330/2011, kterými zejména zavedla další omezující opatření a pozměnila seznamy osob a subjektů uvedených v přílohách I a II rozhodnutí 2010/656, ve znění rozhodnutí 2011/18, a v přílohách I a IA nařízení č. 560/2005, ve znění nařízení č. 25/2011.

               23

               Rozhodnutí 2011/221 zejména vyřadilo jména L. Gbagba a A. P. N’Guessana ze seznamu v příloze II rozhodnutí 2010/656, ve znění rozhodnutí 2011/18, a zařadilo je do seznamu v příloze I téhož rozhodnutí v platném znění.

               24

               Rozhodnutí 2011/221 mimo jiné zařadilo jméno A. Djédjéa na seznam v příloze I rozhodnutí 2010/656, ve znění rozhodnutí 2011/18.

               25

               Nařízení č. 330/2011 vyřadilo jména L. Gbagba a A. P. N’Guessana ze seznamu v příloze IA nařízení č. 560/2005, ve znění nařízení č. 25/2011, a zařadilo je na seznam v příloze I téhož nařízení v platném znění.

               26

               Mimoto nařízení č. 330/2011 zařadilo jméno A. Djédjéa na seznam v příloze I nařízení č. 560/2005, ve znění nařízení č. 25/2011.

               27

               Článek 7 rozhodnutí 2010/656, ve znění rozhodnutí 2010/801, stanoví:
               „1.   Pokud Rada bezpečnosti OSN nebo Výbor pro sankce určí určitou osobu nebo subjekt, Rada tuto osobu nebo subjekt zařadí do přílohy I.
               2.   Pokud Rada rozhodne o tom, že se na určitou osobu nebo subjekt budou vztahovat opatření uvedená v čl. 4 odst. 1 písm. b), změní odpovídajícím způsobem přílohu II.
               3.   Rada své rozhodnutí o zařazení na seznam včetně odůvodnění sdělí dotyčné osobě či subjektu, a to buď přímo, je-li známa jejich adresa, nebo zveřejněním oznámení, čímž jim umožní se k této záležitosti vyjádřit.
               4.   Jsou-li předloženy připomínky nebo nové podstatné důkazy, Rada své rozhodnutí přezkoumá a dotčenou osobu nebo subjekt o této skutečnosti informuje.“

               28

               Článek 11a odst. 3 nařízení č. 560/2005, ve znění nařízení č. 25/2011, stanoví:
               „Rada sdělí své rozhodnutí fyzické nebo právnické osobě, subjektu či orgánu uvedeným v odstavcích 1 a 2, včetně důvodů zařazení na seznam, a to buď přímo, je-li známa jejich adresa, nebo zveřejněním oznámení, čímž těmto fyzickým nebo právnickým osobám, subjektům či orgánům umožní se k této záležitosti vyjádřit.“

               29

               Dne 18. ledna 2011 a 7. dubna 2011 Rada zveřejnila v Úředním věstníku Evropské unie oznámení pro osoby, na něž se vztahují omezující opatření stanovená ve sporných aktech (Úř. věst. C 14, s. 8, a Úř. věst. C 108, s. 2 a 4). V těchto oznámeních Rada připomíná existenci uvedených opatření, odkazuje na relevantní akty, pokud jde o odůvodnění jednotlivých zařazení, a dotčené osoby upozorňuje, že mohou požádat příslušné orgány daného členského státu o povolení použít zmrazené finanční prostředky na základní potřeby nebo konkrétní platby. Kromě toho upřesňuje, že dotčené osoby a subjekty jí mohou zaslat žádost, aby rozhodnutí o zařazení bylo znovu zváženo. Nakonec připomíná možnost napadnout její rozhodnutí před Tribunálem v souladu s podmínkami stanovenými v čl. 275 odst. 2 a čl. 263 odst. 4 a 6 SFEU.

         Řízení před Tribunálem a napadená usnesení

               30

               Návrhy došlými kanceláři Tribunálu dne 7. července 2011 požadovali navrhovatelé zrušení sporných aktů v rozsahu, v jakém se jich týkaly. Na podporu svých žalob uplatnili zaprvé porušení práva na obhajobu a práva na účinnou soudní ochranu, zadruhé porušení vlastnického práva a práva na volný pohyb.

               31

               Navrhovatelé mimoto tvrdili, že jejich žaloby mají být Tribunálem prohlášeny za přípustné, neboť na ně nelze uplatnit dvouměsíční lhůtu stanovenou v článku 263 SFEU, protože jim sporné akty nebyly oznámeny.

               32

               Napadenými usneseními Tribunál odmítl žaloby jako zjevně nepřípustné.

               33

               Tribunál nejdřív připomněl ustálenou judikaturu, podle které má lhůta pro podání žaloby stanovená v čl. 263 šestém pododstavci SFEU kogentní povahu, jelikož byla stanovena za účelem zajištění jasnosti a jistoty právních situací a za účelem zabránění jakékoli diskriminaci nebo svévolnému zacházení při výkonu spravedlnosti, a že v tomto ohledu přísluší unijnímu soudu z úřední povinnosti přezkoumat, zda byla lhůta dodržena.

               34

               Tribunál poté konstatoval, že sporné akty byly zveřejněny v Úředním věstníku Evropské unie:

                        —

                        dne 15. ledna 2011, pokud jde o rozhodnutí 2011/17 a 2011/18, jakož i o nařízení č. 25/2011, a

                        —

                        dne 7. dubna 2011, pokud jde o rozhodnutí 2011/221 a o nařízení č. 330/2011.

               35

               Dvouměsíční lhůta tedy v souladu s čl. 102 odst. 1 jednacího řádu Tribunálu začala plynout čtrnáct dnů po uvedeném zveřejnění a na základě čl. 102 odst. 2 uvedeného jednacího řádu uplynula:

                        —

                        o půlnoci dne 8. dubna 2011, pokud jde o rozhodnutí 2011/17 a 2011/18, jakož i o nařízení č. 25/2011, a

                        —

                        o půlnoci dne 1. července 2011, pokud jde o rozhodnutí 2011/221 a o nařízení č. 330/2011.

               36

               Vzhledem k tomu, že žaloby byly doručeny kanceláři Tribunálu dne 7. července 2011, Tribunál rozhodl, že byly podány opožděně.

               37

               Tribunál odmítl argument žalobců, podle kterého na ně nelze uplatnit dvouměsíční lhůtu, protože jim sporné akty nebyly oznámeny. Vyjádřil se takto:
               „S ohledem na skutečnost, že smyslem lhůt pro podání žaloby je ochrana právní jistoty, neboť zamezují tomu, aby akty Společenství zakládající právní účinky byly donekonečna zpochybňovány, je totiž datum zveřejnění, pokud k němu došlo, rozhodujícím kritériem pro určení počátku plynutí lhůty pro podání žaloby (usnesení Soudního dvora ze dne 25. listopadu 2008, TEA v. Komise, C-500/07 P, […] bod 23, a S. A.BA. R. v. Komise, C-501/07 P, […] bod 22; ze dne 9. července 2009, Fornaci Laterizi Danesi v. Komise, C-498/08 P, […] bod 22; rozsudek Soudního dvora ze dne 11. listopadu 2010, Transportes Evaristo Molina v. Komise, C-36/09 P, […] bod 37). Žalobce nemůže za účelem oddálení počátku plynutí lhůty uplatňovat, že se o napadeném aktu dozvěděl až po jeho zveřejnění (výše uvedená usnesení TEA v. Komise, bod 23; S. A.BA. R. v. Komise, bod 22, a Fornaci Laterizi Danesi v. Komise, bod 22). Z toho plyne, že jelikož byly [sporné] akty zveřejněny, plynutí lhůty pro podání žaloby je třeba počítat od jejich zveřejnění (viz, ohledně výpočtu lhůty pro podání žaloby proti rozhodnutí o uložení omezujících opatření od okamžiku jeho zveřejnění, usnesení Tribunálu ze dne 18. listopadu 2005, Selmani v. Rada a Komise, T-299/04, […] bod 61), i když nebyly [žalobcům] oznámeny. V tomto ohledu je ostatně třeba uvést, že Rada zveřejnila […] oznámení určené osobám, kterých se týkají omezující opatření stanovená ve [sporných aktech], v nichž zejména dotčené osoby upozornila na možnost napadnout její rozhodnutí před Tribunálem, za podmínek stanovených v čl. 275 druhém pododstavci SFEU, a v čl. 263 čtvrtém a šestém pododstavci SFEU“.

               38

               V poslední řadě Tribunál uvedl, že žalobci neprokázali, ba ani neuplatnili, působení náhody nebo vyšší moci, které by umožnilo odchýlit se od dotčené lhůty na základě čl. 45 druhého pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie.

         Návrhová žádání účastníků řízení a řízení před Soudním dvorem

               39

               Navrhovatelé navrhují, aby Soudní dvůr:

                        —

                        zrušil napadená usnesení a prohlásil jejich žaloby v prvním stupni za přípustné;

                        —

                        vrátil věci Tribunálu k rozhodnutí ve věci samé a

                        —

                        uložil Radě náhradu nákladů řízení.

               40

               Rada navrhuje, aby Soudní dvůr:

                        —

                        zamítl kasační opravné prostředky a

                        —

                        uložil navrhovatelům náhradu nákladů řízení.

               41

               Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 14. prosince 2011 byly věci C-478/11 P až C-482/11 P spojeny pro účely písemné i ústní části řízení, jakož i pro účely rozsudku.

               42

               Dopisem ze dne 11. května 2012 zaslaným faxem i doporučeným dopisem informovala kancelář Soudního dvora účastníky řízení o jednání konaném dne 26. června 2012 a vyzvala je, aby nejpozději 15. června 2012 písemně odpověděli na otázky Soudního dvora přiložené k předvolání k jednání.

               43

               Odpověď Rady na položenou otázku byla doručena kanceláři Soudního dvora dne 14. června 2012. Lhůta pro písemnou odpověď však uplynula dne 15. června 2012, aniž Soudní dvůr obdržel odpověď na otázku položenou navrhovatelům nebo odpověď ohledně jejich úmyslu účastnit se jednání.

               44

               Navrhovatelům byla stanovena poslední lhůta pro oznámení případné účasti na jednání. Tato lhůta uplynula dne 21. června 2012, aniž navrhovatelé odpověděli, a proto bylo jednání zrušeno.

         Ke kasačním opravným prostředkům

               45

               Na podporu svých kasačních opravných prostředků navrhovatelé uplatňují dva důvody. Prvním důvodem kasačního opravného prostředku tvrdí, že Tribunál se dopustil nesprávného právního posouzení, když nepřipustil působení vyšší moci. Druhým důvodem navrhovatelé vytýkají Tribunálu, že vůči nim uplatnil lhůtu pro podání žaloby a zásadu právní jistoty, na které se uvedená lhůta zakládá, ačkoli se projednávané věci vyznačují jednak neoznámením sporných aktů, jednak neuplatnitelností lhůty z důvodu vzdálenosti stanovené v jednacím řádu Tribunálu.

               46

               Nejdřív je třeba přezkoumat druhý důvod kasačního opravného prostředku.

         Ke druhému důvodu

      Argumentace účastníků řízení

               47

               Navrhovatelé tvrdí, že Tribunál porušil zásadu účinné soudní ochrany a tím se dopustil nesprávného právního posouzení, když měl za to, že jelikož byly sporné akty zveřejněny, musí být lhůta pro podání žaloby počítána od data jejich zveřejnění. Tribunál měl podle navrhovatelů zohlednit skutečnost, že sporné akty v rozporu s tím, co stanoví zejména čl. 7 odst. 3 rozhodnutí 2010/656, ve znění rozhodnutí 2010/801, nebyly oznámeny, tj. že nedošlo k individuálnímu sdělení, které by dotčeným osobám umožnilo se o nich dozvědět.

               48

               Navrhovatelé se dále domnívají, že Tribunál neměl vůči navrhovatelům s bydlištěm v africkém státě, ve kterém navíc probíhal ozbrojený konflikt, uplatnit lhůty z důvodu vzdálenosti stanovené v čl. 102 odst. 2 jeho jednacího řádu.

               49

               Rada tvrdí, že procesní rámec projednávaných věcí se liší od procesního rámce přezkoumaného Soudním dvorem v rozsudku ze dne 16. listopadu 2011, Bank Melli Iran v. Rada (C-548/09 P, Sb. rozh. s. I-11381). V uvedeném rozsudku Soudní dvůr založil povinnost individuálního sdělení důvodů, které vedly k přijetí omezujících opatření, na čl. 15 odst. 3 nařízení Rady (ES) č. 423/2007 ze dne 19. dubna 2007 o omezujících opatřeních vůči Íránu (Úř. věst. L 103, s. 1). Na rozdíl od nařízení č. 423/2007 stanoví čl. 7 odst. 3 rozhodnutí 2010/656, ve znění rozhodnutí 2010/801, možnost sdělení prostřednictvím zveřejnění oznámení, pokud Rada nezná adresu dotčené osoby.

               50

               V projednávaném případě sdělila Rada sporné akty navrhovatelům prostřednictvím zveřejnění oznámení v souladu s čl. 7 odst. 3 rozhodnutí 2010/656, ve znění rozhodnutí 2010/801. Nemohla je sdělit jinak, neboť soukromé adresy navrhovatelů nebyly známy.

               51

               V každém případě datum zveřejnění sporných aktů značí výchozí bod pro výpočet lhůty stanovené v článku 263 SFEU. Tento výklad plyne z požadavků právní jistoty, na nichž se zakládá právní úprava procesních lhůt.

               52

               Rada nakonec uvádí, že argumentace navrhovatelů ohledně lhůty z důvodu vzdálenosti je zjevně neopodstatněná a v podstatě jen zpochybňuje platnost čl. 102 odst. 2 jednacího řádu Tribunálu. Uvedené ustanovení je pouhým prodloužením lhůty stanovené v čl. 263 šestém pododstavci SFEU.

         Závěry Soudního dvora

               53

               Úvodem je třeba uvést, že Tribunál právem konstatoval, že je z úřední moci oprávněn přezkoumat dodržení lhůty pro podání žaloby, neboť jde o lhůtu kogentní povahy (viz zejména rozsudky ze dne 7. července 1971, Müllers v. CES, 79/70, Recueil, s. 689, bod 6, a výše uvedený rozsudek Transportes Evaristo Molina v. Komise, bod 33).

               54

               Je třeba dále připomenout, že podle čl. 263 šestého pododstavce SFEU „[ž]aloby uvedené v tomto článku musí být podány ve lhůtě dvou měsíců, a to podle okolností ode dne vyhlášení příslušného aktu, ode dne jeho oznámení navrhovateli nebo ode dne, kdy se o něm navrhovatel dozvěděl“.

               55

               V projednávaném případě byly sporné akty zveřejněny v Úředním věstníku Evropské unie, řada L, ale rovněž byly na základě čl. 7 odst. 3 rozhodnutí 2010/656, ve znění rozhodnutí 2010/801, a čl. 11a odst. 3 nařízení č. 560/2005, ve znění nařízení č. 25/2011, sděleny dotčeným osobám a subjektům buď přímo, pokud byly jejich adresy známy, nebo v opačném případě prostřednictvím zveřejnění oznámení.

               56

               Tato situace vyplývá ze zvláštní povahy sporných aktů, které jsou v rozsahu, v jakém zakazují určité kategorii obecně a abstraktně určených adresátů zejména poskytnout finanční zdroje a hospodářské prostředky k dispozici osobám a subjektům, jejichž jména jsou uvedena na seznamech obsažených v jejich přílohách, akty s obecnou působností a zároveň představují řadu individuálních rozhodnutí vůči uvedeným osobám a subjektům (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 3. září 2008, Kadi a Al Barakaat International Foundation v. Rada a Komise, C-402/05 P a C-415/05 P, Sb. rozh. s. I-6351, body 241 až 244).

               57

               Kromě toho je třeba připomenout, že pokud jde o akty přijaté na základě ustanovení týkajících se společné zahraniční a bezpečnostní politiky, jako jsou sporné akty, je to právě individuální povaha uvedených aktů, která v souladu s čl. 275 druhým pododstavcem SFEU a čl. 263 čtvrtým pododstavcem SFEU poskytuje přístup k unijnímu soudu.

               58

               S ohledem na uvedené zvláštnosti a z nich plynoucí režim zveřejnění a sdělení by se čl. 263 šestý pododstavec SFEU neuplatňoval soudržně, kdyby byl ve vztahu k osobám a subjektům, jejichž jména jsou uvedena v seznamech obsažených v přílohách uvedených aktů, výchozím bodem pro výpočet lhůty pro podání žaloby na neplatnost den zveřejnění dotčeného aktu, a nikoli den, kdy jim byl akt sdělen. Cílem tohoto sdělení je totiž umožnit adresátům co nejlépe hájit jejich práva a rozhodnout se s plnou znalostí věci, zda je účelné obrátit se na unijní soud (výše uvedený rozsudek Kadi a Al Barakaat International Foundation v. Rada a Komise, bod 337).

               59

               Ačkoli je pravda, že vstup v platnost takových aktů, jako jsou sporné akty, nastane jejich zveřejněním, vyplývá z výše uvedeného, že lhůta pro podání žaloby na neplatnost proti uvedeným aktům na základě čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU začíná pro jednotlivé uvedené osoby a subjekty plynout ode dne, kdy jim uvedené akty byly povinně sděleny.

               60

               Na rozdíl od toho, co tvrdí navrhovatelé, jim v projednávané věci sporné akty byly sděleny.

               61

               Je pravda, že uvedené akty nebyly doručeny přímo na jejich adresy. Rada totiž konstatovala, že nebylo možné provést přímé sdělení L. Gbagbovi, K. J. Konéovi, A. D. Boni-Claverie, A. Djédjéovi a A. P. N’Guessanovi, a uchýlila se ke zveřejnění oznámení podle čl. 7 odst. 3 rozhodnutí 2010/656, ve znění rozhodnutí 2010/801, a čl. 11a odst. 3 nařízení č. 560/2005, ve znění nařízení č. 25/2011. Oznámení uvedená v bodě 29 tohoto rozsudku tedy zveřejnila v Úředním věstníku Evropské unie, řadě C ze dne 18. ledna 2011 a 7. dubna 2011.

               62

               Vzhledem k tomu, že uvedená oznámení jsou takové povahy, že umožňují dotčeným osobám identifikovat opravné prostředky, které mají k dispozici pro napadení svého zařazení na dotčené seznamy, jakož i datum uplynutí lhůty pro uplatnění těchto prostředků (rozsudek ze dne 15. listopadu 2012, Rada v. Bamba, C-417/11 P, bod 81), je třeba, aby navrhovatelé nemohli oddálit začátek plynutí lhůty pro podání žaloby tím, že uplatní nedostatek přímého sdělení sporných aktů nebo to, že se ve skutečnosti o sporných aktech dozvěděli později. Pokud by v případě absence působení vyšší moci měli navrhovatelé takovou možnost, byl by narušen samotný účel lhůty pro podání žaloby, kterým je zajištění právní jistoty a zamezení tomu, aby unijní akty zakládající právní účinky byly donekonečna zpochybňovány (viz zejména rozsudky ze dne 30. ledna 1997, Wiljo, C-178/95, Recueil, s. I-585, bod 19; ze dne 22. října 2002, National Farmers’ Union, C-241/01, Recueil, s. I-9079, bod 34, usnesení ze dne 15. listopadu 2012, Städter v. ECB, C-102/12 P, bod 12).

               63

               Nakonec, pokud jde o argument navrhovatelů vycházející z toho, že vůči nim nelze uplatnit desetidenní lhůtu z důvodu vzdálenosti stanovenou v čl. 102 odst. 2 jednacího řádu Tribunálu, protože mají bydliště ve třetím státě, postačí uvést, že tento argument vyvrací paušální povaha uvedené lhůty. Z toho plyne, že okolnost, že navrhovatelé byli po dobu plynutí lhůty pro podání žaloby ve třetím státě, není takové povahy, aby se navrhovatelé ve vztahu k uplatnění uvedené lhůty nacházeli v objektivně jiné situaci než osoby a subjekty s bydlištěm v Unii, kterých se týkají omezující opatření téže povahy.

               64

               Ze souhrnu výše uvedeného tedy vyplývá, že ačkoli se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když rozhodl, že lhůty pro podání žaloby začaly plynout od data zveřejnění sporných aktů, uvedené lhůty – počítané od dat uvedených v bodě 61 tohoto rozsudku – ke dni 7. července 2011, datu podání žalob, již uplynuly. Za těchto podmínek musí být druhý důvod kasačního opravného prostředku zamítnut (podobně viz rozsudek ze dne 19. dubna 2007, Holcim (Deutschland) v. Komise, C-282/05 P, Sb. rozh. s. I-2941, bod 33).

         K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku

      Argumentace účastníků řízení

               65

               Navrhovatelé mají za to, že Tribunál porušil článek 45 statutu Soudního dvora, když nekonstatoval působení vyšší moci ve smyslu uvedeného článku.

               66

               Konflikt v Pobřeží slonoviny je údajně třeba ve vztahu k navrhovatelům považovat za působení vyšší moci, neboť po dobu konfliktu neměli možnost dozvědět se o sporných aktech, a nemohli tedy využít svých práv na obhajobu.

               67

               Rada připomíná, že jedním z prvků zakládajících pojem vyšší moc je existence okolnosti nezávislé na osobě, která se jí chce dovolávat, to znamená, že dojde ke skutečnosti, která nastane mimo sféru vlivu této osoby (rozsudek ze dne 8. července 2010, Komise v. Itálie, C-334/08, Sb. rozh. s. I-6869, bod 47). Povolební krize v Pobřeží slonoviny a s ní spojené násilí však byly vyprovokovány odmítnutím L. Gbagba a jeho spolupracovníků postoupit moc zvolenému prezidentovi. Tyto okolnosti tedy nejsou nezávislé na vůli navrhovatelů.

         Závěry Soudního dvora

               68

               Podle čl. 45 druhého pododstavce statutu Soudního dvora „[z]ánik nároku pro zmeškání lhůty nelze namítat, jestliže dotyčná strana prokáže působení náhody nebo vyšší moci“.

               69

               Je nutno konstatovat, jak uvedl Tribunál v napadených usneseních, že navrhovatelé před Tribunálem působení vyšší moci neuplatnili.

               70

               Soudní dvůr měl nicméně za to, že navrhovateli nelze vytýkat, že teprve ve stadiu kasačního opravného prostředku poprvé uplatní působení vyšší moci, jestliže Tribunál rozhodl prostřednictvím usnesení na základě článku 111 svého jednacího řádu a neinformoval žalobce o svém úmyslu odmítnout žalobu jako opožděnou a nevyzval žalobce, aby odůvodnil pozdní doručení prvopisů žaloby soudní kanceláři (usnesení ze dne 18. ledna 2005, Zuazaga Meabe v. OHIM, C-325/03 P, Sb. rozh. s. I-403, bod 24). Je tedy třeba přezkoumat první důvod kasačního opravného prostředku navrhovatelů týkající se působení vyšší moci.

               71

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že striktní použití procesních pravidel odpovídá požadavku právní jistoty a nutnosti zabránit jakékoli diskriminaci nebo jakémukoli svévolnému zacházení při výkonu spravedlnosti (rozsudek ze dne 22. září 2011, Bell & Ross v. OHIM, C-426/10 P, Sb. rozh. s. I-8849, bod 43 a citovaná judikatura).

               72

               Dále je třeba uvést, že v souladu s čl. 263 šestým pododstavcem SFEU a článkem 45 statutu Soudního dvora přísluší dotčené osobě, aby prokázala, že zaprvé neobvyklé, nepředvídatelné a na její vůli nezávislé okolnosti způsobily, že nemohla dodržet lhůtu stanovenou v čl. 263 šestém pododstavci SFEU, a zadruhé, že se nemohla zabezpečit proti následkům uvedených okolností tím, že by učinila vhodná opatření, aniž by podstoupila nepřiměřené oběti (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. prosince 2007, Société Pipeline Méditerranée et Rhône, C-314/06, Sb. rozh. s. I-12273, bod 24 a citovaná judikatura).

               73

               V projednávaném případě navrhovatelé obecně uplatňují situaci ozbrojeného konfliktu v Pobřeží slonoviny, která podle nich začala v listopadu 2010 a trvala přinejmenším do dubna 2011.

               74

               Nicméně žádný z navrhovatelů ve svém kasačním opravném prostředku nepředložil skutečnosti umožňující Soudnímu dvoru přesně určit, v jakém rozsahu a v jakém období obecná situace ozbrojeného konfliktu v Pobřeží slonoviny a osobní okolnosti uplatňované navrhovateli měly uvedeným navrhovatelům zabránit ve včasném podání žaloby.

               75

               Za těchto podmínek je třeba první žalobní důvod zamítnout.

               76

               Vzhledem k tomu, že žádný z důvodů uplatněných navrhovateli není opodstatněný, musí být kasační opravný prostředek zamítnut.

         K nákladům řízení

               77

               Podle čl. 138 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora, který se použije na základě čl. 184 odst. 1 téhož jednacího řádu na řízení o kasačním opravném prostředku, bude účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uložena náhrada nákladů řízení, pokud účastník, který měl ve věci úspěch, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že Rada požadovala náhradu nákladů řízení a navrhovatelé neměli ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedeným uložit náhradu nákladů řízení.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Kasační opravné prostředky se zamítají.

                           2)

                           Laurentu Gbagbovi, Katinanu Justinu Konéovi, Akissi Danièle Boni-Claverie, jakož i Alcidu Djédjéovi a Affimu Pascalovi N’Guessanovi se ukládá náhrada nákladů řízení.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: francouzština.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (šestého senátu) ze dne 18. prosince 2008. # Miguel Torres, SA proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška slovní ochranné známky Společenství TORRE DE GAZATE - Starší národní a mezinárodní slovní ochranné známky TORRES a LAS TORRES - Relativní důvod pro zamítnutí - Neexistence nebezpečí záměny. # Věc T-286/06.

text:
      Rozsudek Soudu (šestého senátu) ze dne 18. prosince 2008 – Torres v. OHIM – Vinícola de Tomelloso (TORRE DE GAZATE)
      (Věc T-286/06)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Společenství TORRE DE GAZATE – Starší národní a mezinárodní slovní ochranné známky TORRES a LAS TORRES – Relativní důvod pro zamítnutí – Neexistence nebezpečí záměny“
      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí – Námitky majitele totožné nebo podobné starší ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Nebezpečí záměny se starší ochrannou známkou [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 8 odst. 1 písm. b)] (viz body 42, 69)
      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí druhého odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory)
                  ze dne 27. července 2006 (věc R 421/2004-2) týkajícímu se námitkového řízení mezi Miguel Torres, SA a Vinícola de Tomelloso,
                  SCL

            Údaje týkající se věci

               Přihlašovatelka ochranné známky Společenství:

               Vinícola de Tomelloso, SCL

               Dotčená ochranná známka Společenství:

               Slovní ochranná známka TORRE DE GAZATE pro výrobky třídy 33 – přihláška č. 1 632 017

               Majitelka ochranné známky nebo označení namítaných v námitkovém řízení:

               Miguel Torres, SA

               Namítaná ochranná známka nebo označení:

               Národní slovní ochranné známky TORRES, mezinárodní slovní ochranná známka TORRES a mezinárodní slovní ochranná známka LAS
                  TORRES pro výrobky třídy 33

               Rozhodnutí námitkového oddělení:

               Zamítnutí námitek

               Rozhodnutí odvolacího senátu:

               Zamítnutí odvolání

      Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Miguel Torres, SA se ukládá náhrada nákladů řízení.


title: Rozsudek Soudního dvora ze dne 25. února 2003. # Idryma Koinonikon Asfaliseon (IKA) proti Vasileios Ioannidis. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis - Řecko. # Sociální zabezpečení. # Věc C-326/00.

text:
      ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA
      25. února 2003(*)

      „Sociální zabezpečení – Hospitalizace důchodce při pobytu v jiném členském státě, nežli je stát, kde má bydliště – Podmínky hrazení péče – Články 31 a 36 nařízení (EHS) č. 1408/71 – Články 31 a 93 nařízení (EHS) č. 574/72“
      Ve věci C‑326/00,
      jejímž předmětem je žádost zaslaná Soudnímu dvoru na základě článku 234 ES ze strany Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis
         (Řecko), směřující k získání, ve sporu probíhajícím před tímto soudem mezi

      Idryma Koinonikon Asfaliseon (IKA)

      a
      Vasileiosem Ioannidisem,
      rozhodnutí o předběžných otázkách týkajících se výkladu článků 31 a 36 nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971
         o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a členy jejich rodin pohybující
         se v rámci Společenství, v pozměněném a aktualizovaném znění nařízení Rady (EHS) č. 2001/83 ze dne 2. června 1983 (Úř. věst.
         L 230, s. 6), ve znění nařízení Rady (ES) č. 3096/95 ze dne 22. prosince 1995 (Úř. věst. L 335, s. 10), článků 31 a 93 nařízení
         Rady (EHS) č. 574/72 ze dne 21. března 1972, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení č. 1408/71, v pozměněném a aktualizovaném
         znění nařízení č. 2001/83, ve znění nařízení č. 3096/95, článků 56 a 59 Smlouvy o ES (nyní po změně články 46 ES a 49 ES)
         a článku 60 Smlouvy o ES (nyní článek 50 ES), jakož i článku 1 dodatkového protokolu k Evropské úmluvě o ochraně lidských
         práv a základních svobod,

      SOUDNÍ DVŮR,
      ve složení G. C. Rodríguez Iglesias, předseda, M. Wathelet, R. Schintgen a C. W. A. Timmermans, předsedové senátů, C. Gulmann,
         D. A. O. Edward, A. La Pergola (zpravodaj), V. Jann a V. Skouris, F. Macken a N. Colneric, S. von Bahr a J. N. Cunha Rodrigues,
         soudci,

      generální advokát: D. Ruiz Jarabo Colomer,
      vedoucí soudní kanceláře: H. A. Rühl, vrchní rada,
      s ohledem na písemná vyjádření předložená:
      –        za Idryma Koinonikon Asfaliseon (IKA) D. G. Anastassopoulosem, jako zmocněncem ,
      –        za řeckou vládu S. Spyropoulosem, I. Bakopoulosem a I. Galani Marangoudaki, jako zmocněnci,
      –        za belgickou vládu A. Snoecx, jako zmocněnkyní,
      –        za španělskou vládu N. Díaz Abad, jako zmocněnkyní,
      –        za irskou vládu D. J. O'Haganem, jako zmocněncem, ve spolupráci s A. M. Collinsem, BL,
      –        za rakouskou vládu H. Dossim, jako zmocněncem,
      –        za vládu Spojeného království R. Magrill, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s S. Moore, barrister,
      –        za Komisi Evropských společenství H. Michard a M. Panayotopoulosem, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím ke zprávě k jednání,
      po vyslechnutí ústních vyjádření Idryma Koinonikon Asfaliseon (IKA), zastoupeného D. G. Anastassopoulosem, řecké vlády, zastoupené
         S. Spyropoulosem a I. Bakopoulosem, španělské vlády, zastoupené N. Díaz Abad, irské vlády, zastoupené A. M. Collinsem, nizozemské
         vlády, zastoupené H. G. Sevenster, jako zmocněnkyní, finské vlády, zastoupené T. Pynnä, jako zmocněnkyní, vlády Spojeného
         království, zastoupené D. Lloyd Jonesem, QC, a Komise, zastoupené H. Michard a M. Patakia, jako zmocněnkyněmi, na jednání
         konaném dne 10. září 2002,

      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 15. října 2002,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Usnesením ze dne 31. ledna 2000, došlým Soudnímu dvoru dne 4. září 2000, položil Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis na základě
         článku 234 ES pět předběžných otázek týkajících se výkladu článků 31 a 36 nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června
         1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky
         pohybující se v rámci Společenství, v pozměněném a aktualizovaném znění nařízení Rady (EHS) č. 2001/83 ze dne 2. června 1983
         (Úř. věst. L 230, s. 6), ve znění nařízení Rady (ES) č. 3096/95 ze dne 22. prosince 1995 (Úř. věst. L 335, s. 10, dále jen
         „nařízení č. 1408/71“), článků 31 a 93 nařízení Rady (EHS) č. 574/72 ze dne 21. března 1972, kterým se stanoví prováděcí pravidla
         k nařízení č. 1408/71, v pozměněném a aktualizovaném znění nařízení č. 2001/83, ve znění nařízení č. 3096/95 (dále jen „nařízení
         č. 574/72“), článků 56 a 59 Smlouvy o ES (nyní po změně články 46 a 49 ES) a článku 60 Smlouvy o ES (nyní článek 50 ES), jakož
         i článku 1 dodatkového protokolu k Evropské úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsané v Římě dne 4. listopadu
         1950.

      2        Tyto otázky vyvstaly v rámci sporu mezi V. Ioannidisem a Idryma Koinonikon Asfaliseon (Řecký ústav sociálního pojištění, dále
         jen „IKA“) ohledně odmítnutí ústavu IKA hradit výdaje spojené s hospitalizací V. Ioannidise při pobytu v Německu.

       Právní rámec
       Právo Společenství
      3        Článek 31, obsažený v oddíle 5, nazvaném „Důchodci a jejich rodinní příslušníci“, kapitoly 1 hlavy III nařízení č. 1408/71,
         nazvaný „Pobyt důchodce nebo jeho rodinných příslušníků v jiném státě, než je stát, ve kterém mají bydliště“, stanoví:

      „Důchodce mající nárok na důchod podle právních předpisů jednoho členského státu nebo na důchody podle právních předpisů dvou
         nebo více členských států, který má nárok na dávky podle právních předpisů jednoho z těchto členských států, spolu se svými
         rodinnými příslušníky při pobytu na území jiného členského státu, než je stát, kde mají bydliště, obdrží:

      a)     věcné dávky poskytované institucí místa pobytu v souladu s jí uplatňovanými právními předpisy, na účet instituce místa bydliště
         důchodce;

      […]“
      4        Článek 22 odst. 1, obsažený v oddíle 2, nazvaném „Zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinní
         příslušníci“, téže kapitoly uvedeného nařízení, stanoví:

      „Zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně výdělečně činná, která splňuje podmínky právních předpisů příslušného státu pro vznik
         nároku na dávky […] a:

      a)     [jejíž] stav vyžaduje okamžité dávky během pobytu na území jiného členského státu,
               nebo
      b)     […]
               nebo
      c)     která získá povolení příslušné instituce k odjezdu na území jiného členského státu za účelem léčení přiměřeného jeho stavu,
      má nárok:
      i)     na věcné dávky poskytované na účet příslušné instituce institucí místa pobytu nebo bydliště podle jí uplatňovaných právních
         předpisů, jako by u ní byl pojištěn; doba, po kterou jsou dávky poskytovány, se však řídí právními předpisy příslušného státu;

      […]“
      5        Článek 22a nařízení č. 1408/71, nazvaný „Zvláštní pravidla pro některé kategorie osob“, upřesňuje:

      „Odchylně od článku 2 tohoto nařízení se čl. 22 odst. 1 písm. a) a c) vztahuje rovněž na osoby, které jsou státními příslušníky
         jednoho z členských států a které jsou pojištěny podle právních předpisů členského státu, a na jejich rodinné příslušníky,
         kteří s nimi bydlí.“

      6        Čl. 31 odst. 1 a 2 nařízení č. 574/72 stanoví:

      „1.   K pobírání věcných dávek na základě článku 31 nařízení [č. 1408/71] předloží důchodce instituci místa pobytu potvrzení osvědčující,
         že má nárok na uvedené dávky. Potvrzení, které vydává instituce místa bydliště důchodce, pokud možno před jeho opuštěním území
         členského státu, ve kterém má bydliště, uvádí zejména případnou maximální dobu, po kterou mohou být dávky poskytovány v souladu
         s právními předpisy uvedeného členského státu. Nepředloží-li důchodce uvedené potvrzení, vyžádá si je instituce místa pobytu
         přímo od instituce místa bydliště.

      2.     Ustanovení čl. 17 odst. 6, 7 a 9 prováděcího nařízení se použijí obdobně. V tom případě se instituce místa bydliště důchodce
         považuje za příslušnou instituci.“

      7        Podle znění čl. 17 odst. 6, 7 a 9 nařízení č. 574/72:

      „6.      V případě hospitalizace oznámí instituce místa bydliště příslušné instituci do tří dnů ode dne, kdy se o ní dozví, datum přijetí
         do nemocnice, pravděpodobné trvání hospitalizace a datum propuštění z nemocnice. Oznámení však není nezbytné, jsou-li náklady
         na věcné dávky nahrazovány paušální částkou instituci místa bydliště.

      7.      Instituce místa bydliště uvědomí předem příslušnou instituci o každém rozhodnutí týkajícím se poskytování věcných dávek, pokud
         možné nebo skutečné náklady na ně přesahují paušální částku, kterou stanoví a pravidelně aktualizuje správní komise. Příslušná
         instituce má lhůtu patnáct dní ode dne odeslání této informace ke vznesení případné odůvodněné námitky; není-li v této lhůtě
         žádná námitka vznesena, instituce místa bydliště tyto věcné dávky přizná. Pokud musí být věcné dávky poskytnuty v případě
         krajní naléhavosti, uvědomí o tom instituce místa bydliště neprodleně příslušnou instituci. Oznámení odůvodněné námitky není
         nezbytné, jsou-li náklady na věcné dávky nahrazovány paušální částkou instituci místa bydliště.

      […]
      9.      Dva nebo více členských států nebo příslušné orgány těchto členských států se mohou po obdržení stanoviska správní komise
         dohodnout na jiných prováděcích pravidlech.“

      8        Jak plyne z rozhodnutí 94/604/ES č. 153 Správní komise Evropských společenství pro sociální zabezpečení migrujících pracovníků
         ze dne 7. října 1993 ke vzorům formulářů potřebných k provádění nařízení č. 1408/71 a 574/72 (E 001, E 103–E 127) (Úř. věst.
         1994, L 244, s. 22), představuje formulář E 111 potvrzení uvedené v čl. 31 odst. 1 nařízení č. 574/72. Podle uvedeného rozhodnutí
         musí být tentýž formulář používán v případě uvedeném v čl. 22 odst. 1 písm. a) bodu i) nařízení č. 1408/71, zatímco v případě
         uvedeném v čl. 22 odst. 1 písm. c) bodu i) téhož nařízení je vyžadován formulář E 112.

      9        Oddíl 7 kapitoly 1 hlavy III nařízení č. 1408/71, nazvaný „Náhrada mezi institucemi“, obsahuje článek 36, který zní takto:

      „1.      Věcné dávky poskytované na základě této kapitoly institucí jednoho členského státu na účet instituce jiného členského státu
         jsou plně nahrazeny.

      2.      Náhrady uvedené v odstavci 1 se určují a provádějí postupem stanoveným prováděcím nařízením uvedeným v článku 98, buď na základě
         prokázaných skutečných výdajů, nebo paušální částkou.

      Používají-li se paušální částky, musí být takové, aby zajistily, že se náhrada co nejvíce blíží skutečným výdajům.
      3.      Dva nebo více členských států nebo příslušné orgány těchto členských států mohou stanovit jiné způsoby náhrady nebo se mohou
         zříci všech náhrad mezi institucemi, které podléhají jejich pravomoci.“

      10      Podle článku 93 nařízení č. 574/72:

      „1.      Skutečnou výši věcných dávek poskytovaných na základě […] článku 31 nařízení [č. 1408/71] nahrazuje příslušná instituce instituci,
         která uvedené dávky poskytovala, ve výši vyplývající z účetnictví posledně uvedené instituce.

      2.      V případech uvedených […] v článku 31 nařízení [č. 1408/71] a pro účely odstavce 1 se instituce místa bydliště důchodce považuje
         za příslušnou instituci.

      3.      Nevyplývá-li skutečná výše dávek uvedených v odstavci 1 z účetnictví instituce, která je poskytovala, a nebyla uzavřena žádná
         dohoda podle odstavce 6, určuje se částka, která má být nahrazena, na základě paušálních částek vypočtených ze všech příslušných
         faktorů získaných z dostupných údajů. Správní komise posoudí základy pro výpočet paušálních částek a rozhodne o jejich výši.

      […]
      6.      Dva nebo více členských států nebo příslušné orgány těchto členských států se mohou po obdržení stanoviska správní komise
         dohodnout na jiných metodách posuzování částek, které mají být nahrazeny, zejména na základě paušálních částek.“

      11      Článek 34 nařízení č. 574/72 stanoví:

      „1.      Není-li během pobytu zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné v jiném členském státě, než je příslušný stát,
         možné splnit formální náležitosti stanovené v článcích […] 31 prováděcího nařízení, nahradí jeho výdaje na jeho žádost příslušná
         instituce v souladu se sazbami náhrad uplatňovanými institucí místa pobytu.

      2.      Instituce místa pobytu musí poskytnout příslušné instituci na její žádost nezbytné informace o těchto sazbách.
      Jsou-li instituce místa pobytu a příslušná instituce vázány dohodou, která stanoví buď zřeknutí se náhrady, nebo paušální
         náhradu dávek poskytovaných na základě […] článku 31 nařízení, musí instituce místa pobytu kromě toho převést na příslušnou
         instituci částku, která má být nahrazena dotyčné osobě na základě odstavce 1.

      3.      V případě vysokých výdajů může příslušná instituce vyplatit dotyčné osobě přiměřenou zálohu, jakmile tato osoba předloží uvedené
         instituci žádost o náhradu.

      4.      Odchylně od odstavců 1, 2, a 3 může příslušná instituce nahradit vynaložené výdaje v souladu s jí uplatňovanými sazbami za
         podmínky, že tyto sazby provedení náhrady umožňují, že výdaje, které mají být nahrazeny, nepřekračují úroveň stanovenou správní
         komisí a že zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně výdělečně činná nebo důchodce souhlasí s použitím tohoto ustanovení. Výše
         náhrady v žádném případě nepřekročí částku skutečně vynaložených výdajů.

      5.      Nestanoví-li právní předpisy státu pobytu sazby náhrady, může příslušná instituce provést náhradu za podmínek stanovených
         v odstavci 4, aniž by byl nutný souhlas dotyčné osoby.“

       Vnitrostátní právo
      12      Vyhláška Ministerstva práce č. 33651/E.1089 ze dne 2. června 1956 o řádu nemocniční péče IKA (FEK B´ 126/3.7.1956), ve znění
         pozdějších předpisů (dále jen „řád IKA“), obsahuje článek 3a, z něhož zejména vyplývá, že pokud nelze provést diagnózu choroby
         nebo poskytnout péči pojištěnci IKA v Řecku z důvodu nedostatku buďto lékařů majících potřebnou specializaci, anebo vhodných
         vědeckých prostředků, IKA hradí zejména veškeré výdaje na diagnózu a péči vynaložené pojištěncem v zahraničí. Hrazení nemocniční
         péče takto přijaté v zahraničí podléhá režimu předchozího povolení, což IKA umožňuje ověřit, že shora uvedené podmínky jsou
         naplněny.

      13      Článek 3a odst. 4 písm. g) řádu IKA však odchylně stanoví toto:

      „Ve velmi výjimečných případech může ředitel příslušného krajského orgánu po obdržení stanoviska příslušné zdravotní komise
         povolit hospitalizaci, ke které již v zahraničí došlo, za předpokladu, že předchozí povolení nebylo možné získat, a to buďto
         vzhledem k tomu, že se onemocnění objevilo náhle během dočasného pobytu pojištěnce v zahraničí, anebo vzhledem k tomu, že
         skutečné ohrožení jeho života vyžadovalo jeho naléhavý převoz do zahraničí. V těchto případech zdravotní komise druhého stupně
         vydá své stanovisko s přihlédnutím k dostupným údajům ohledně případné nemocniční péče nebo léčení poskytovaných v Řecku stejně
         jako k nemocniční péči nebo léčení, které byly poskytnuty v zahraničí.“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      14      Vasileios Ioannidis má bydliště v Řecku, kde je příjemcem starobního důchodu vypláceného IKA. Během jednoho svého pobytu v Německu
         byl přijat do nemocniční péče na klinice Technické univerzity v Mnichově v době ode dne 26. listopadu do 2. prosince 1996,
         kde mu byl zejména zaveden katétr se srdeční sondou. Z lékařských potvrzení vydaných při této příležitosti vyplývá, že hospitalizace
         byla naléhavá vzhledem k opakovaným bolestem na hrudi souvisejícím s anginou pectoris.

      15      Dne 6. prosince 1996 podal V. Ioannidis u zdravotní pojišťovny podniku Karstadt, usazeného v Essenu (Německo) (dále jen „německá
         zdravotní pojišťovna“), jako instituce místa pobytu, žádost směřující k tomu, aby tato instituce provedla úhradu, na účet
         IKA, výdajů vzniklých v souvislosti s uvedenou hospitalizací.

      16      Německá zdravotní pojišťovna poté zaslala IKA formulář E 107 za účelem toho, aby od IKA jako příslušné instituce obdržela
         formulář E 112 anebo potvrzení nemožnosti vydat takový formulář.

      17      Centrála IKA byla informována o tom, že V. Ioannidisovi byl příslušnou místní expoziturou IKA vydán dne 15. listopadu 1996
         formulář E 111 platný na dobu ode dne 16. listopadu do 31. prosince 1996, ale vyžádala si stanovisko zdravotní komise druhého
         stupně (dále jen „ZKDS“) k tomu, zda je vhodné dodatečně povolit hospitalizaci, kterou dotyčný postoupil.

      18      ZKDS vydala zamítavé stanovisko odůvodněné tím, že onemocnění, jímž trpěl V. Ioannidis se neprojevilo dostatečně náhlým způsobem
         během jeho pobytu v Německu, který by odůvodňoval okamžité přijetí k pobytu v nemocnici, a že bývalo mohlo být náležitě léčeno
         v Řecku. ZKDS zvláště uvedla, že onemocnění V. Ioannidise bylo chronické povahy, jak o tom svědčila různá vyšetření provedená
         v červnu 1996, že zhoršení jeho zdravotního stavu nebylo náhlé, neboť koronografie, které se podrobil v Řecku dne 11. listopadu
         1996, odhalila stejné výsledky jako ta, která byla provedena při jeho hospitalizaci v Německu, a konečně že uvedená hospitalizace
         byla plánovaná.

      19      IKA měl tedy za to, že podmínky stanovené čl. 3a odst. 4 písm. g) řádu IKA nebyly naplněny, a dne 18. dubna 1997 rozhodl nevydat
         dodatečné povolení péče poskytnuté V. Ioannidisovi. IKA mimoto vrátil formulář E 107 německé zdravotní pojišťovně, přičemž
         uvedl, že v daném případě nemůže vydat formulář E 112.

      20      Vasileios Ioannidis podal proti tomuto odepření povolení stížnost k příslušné správní komisi IKA. Zdůraznil zejména to, že
         účelem jeho pobytu v Německu bylo navštívit jeho syna, který tam se svou matkou bydlí.

      21      Uvedená komise shledala, že onemocnění V. Ioannidise se skutečně projevilo náhlým způsobem během uvedeného pobytu a že jeho
         hospitalizace byla nezbytná k zamezení skutečného ohrožení jeho života, a dne 14. července 1997 rozhodla, že v souladu s čl. 3a
         odst. 4 písm. g) řádu IKA je třeba dodatečně povolit spornou péči, a tudíž že IKA přísluší nést její náhradu.

      22      IKA podal proti tomuto rozhodnutí žalobu na neplatnost k Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis založenou na tvrzení, že podmínky
         stanovené v uvedeném ustanovení nebyly v daném případě naplněny.

      23      Za těchto okolností rozhodl tento soud přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)   Je ustanovení čl. 3a odst. 4 písm. g) řádu nemocniční péče IKA (Řecký ústav sociálního pojištění), ve znění platném ke dni
         hospitalizace odpůrce, v rozsahu, v němž stanoví jako dodatečnou podmínku pro to, aby Ústav hradil výdaje na hospitalizaci,
         ke které již došlo obecně vzato v nemocničních zařízeních nacházejících se v zahraničí, vydání zvláštního povolení ředitele
         příslušného krajského orgánu Ústavu po obdržení stanoviska zdravotní komise druhého stupně, které je udělováno ve zcela výjimečných
         případech, to znamená při náhlém výskytu určitého onemocnění u příjemce důchodu vypláceného Ústavem, jenž žádá náhradu těchto
         výdajů vynaložených během jeho dočasného pobytu v zahraničí nebo během jeho naléhavého převozu za účelem zamezení skutečnému
         ohrožení jeho života, v souladu s ustanoveními článků 31 a 36 nařízení Rady č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 a článků 31
         a 93 nařízení Rady č. 574/72 ze dne 21. března 1972 vzhledem k tomu, že byť by bylo připuštěno, že tato ustanovení poskytují
         členským státům v zásadě diskreční pravomoc, když je ohledně, mimo jiné, věcných dávek při nemoci za dočasného pobytu na území
         členského státu jiného, než je stát, kde má důchodce bydliště, k nimž je třeba počítat nemocniční péči, opravňují k přijmutí
         ustanovení stanovících jako dodatečnou podmínku pro náhradu výdajů na tyto dávky vydání povolení, byť dodatečného, není ani tak
         naprosto jasné ani nepochybné, že uvedená ustanovení práva Společenství opravňují členské státy přijímat předpisy, které pro
         vydání takovéhoto povolení vyžadují bezpodmínečným způsobem naplnění podmínek, jako jsou ty, které jsou stanoveny výše uvedeným
         ustanovením řádu Ústavu, tedy že jsou dány okolnosti znamenající bezprostřední nezbytnost nemocniční péče?

      2)     Jestliže poskytování nemocničních služeb obecně poskytovaných v nemocničních zařízeních představuje poskytování služeb ve
         smyslu článku 60 Smlouvy o ES, je totéž ustanovení řádu Ústavu slučitelné, pokud jde o výše uvedené otázky, s články 59 a 60
         Smlouvy o ES, i pokud není v rozporu s ustanoveními výše uvedených nařízení Rady Evropských společenství?

      3)     V případě záporné odpovědi na druhou otázku, je úprava zavedená předmětným ustanovením Ústavu odůvodněná důvody ochrany veřejného
         zdraví, v daném případě zajištěním vyvážené nemocniční služby dostupné všem osobám s bydlištěm na řeckém území, a spadá z tohoto
         hlediska mezi výjimky stanovené v článku 56 Smlouvy o ES?

      4)     Připustíme-li, že právo na věcné dávky v nemoci a jemu přidružené právo na náhradu odpovídajících výdajů je součástí „majetku“
         ve smyslu článku 1 dodatkového protokolu k Evropské úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsaného v Paříži
         dne 20. března 1952, je dotčené ustanovení řádu Ústavu, byť by na něj bylo pohlíženo z výše uvedených hledisek jako na ustanovení,
         které není v rozporu se shora uvedenými normami výše uvedených nařízení Společenství a Smlouvy o ES, anebo v případě, že by
         bylo v rozporu s těmito normami, je-li toto ustanovení odůvodněné vzhledem ke shora uvedeným důvodům, z těchto hledisek v souladu
         s ustanoveními čl. 1 odst. 1 dodatkového protokolu?

      5)     V případě záporné odpovědi na čtvrtou otázku, je úprava zavedená shora uvedeným ustanovením řádu Ústavu odůvodněná důvody
         veřejného zájmu souvisejícími s ochranou finanční rovnováhy systému sociálního zabezpečení, a spadá z tohoto důvodu mezi výjimky
         stanovené v čl. 1 odst. 2 dodatkového protokolu?“

       K první otázce
      24      Svou první otázkou se předkládající soud v podstatě táže, zda články 31 a 36 nařízení č. 1408/71 a články 31 a 93 nařízení
         č. 574/72 brání vnitrostátním předpisům, které podřizují náhradu, ze strany instituce místa bydliště důchodce, nemocniční
         péče, jež mu byla poskytnuta při jeho pobytu v jiném členském státě, obdržení dodatečného povolení, které je vydáno, pouze
         pokud předchozí povolení obvykle vyžadované uvedenými vnitrostátními předpisy nebylo možné obdržet vzhledem k tomu, že předmětné
         onemocnění se projevilo náhlým způsobem při uvedeném pobytu, a učinilo tak nezbytným okamžité poskytnutí péče.

       K právní významnosti otázky pro původní řízení
      25      IKA, stejně jako několik z vlád, které Soudnímu dvoru předložily písemná vyjádření, vyslovil pochyby, pokud jde o použitelnost
         článku 31 nařízení č. 1408/71 za takových skutkových okolností, jako jsou okolnosti ve věci v původním řízení. IKA a řecká
         vláda zvláště naznačily, že V. Ioannidis se měl odebrat do Německa s úmyslem postoupit tam léčení, které mu bylo poskytnuto,
         takže skutkový stav by podle nich měl být posuzován ve světle čl. 22 odst. 1 písm. c) nařízení č. 1408/71, a nikoli z hlediska článku
         31 tohoto nařízení.

      26      V tomto ohledu z judikatury Soudního dvora zajisté plyne, že čl. 22 odst. 1 písm. c) nařízení č. 1408/71 upravuje nárok důchodce,
         který má bydliště v členském státě a žádá příslušnou instituci o povolení k odjezdu na území jiného členského státu za účelem
         léčení přiměřeného jeho stavu, na věcné dávky, zatímco článek 31 téhož nařízení upravuje nárok svědčící stejné kategorii sociálních
         pojištěnců na věcné dávky jestliže se uvedené dávky stanou nezbytnými během pobytu v členském státě jiném, nežli je stát jejich
         bydliště (viz rozsudek ze dne 31. května 1979, Pierik, 182/78, Recueil, s. 1977, body 6 a 8).

      27      Je však třeba připomenout, že v rámci řízení upraveného v článku 234 ES, založeného na jasné dělbě činností mezi vnitrostátními
         soudy a Soudním dvorem, spadá posouzení skutkového stavu ve věci výlučně do pravomoci vnitrostátního soudu (viz zejména rozsudky
         ze dne 15. listopadu 1979, Denkavit Futtermittel, 36/79, Recueil, s. 3439, bod 12, a ze dne 16. července 1998, Durmon a Froment,
         C‑235/95, Recueil, s. I‑4531, bod 25). Rovněž tak je věcí pouze vnitrostátního soudu, kterému byl spor předložen a jenž musí
         nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, posoudit s ohledem na konkrétní okolnosti věci jak nezbytnost rozhodnutí
         o předběžné otázce pro vydání jeho rozsudku, tak i relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru. V důsledku toho, jestliže
         se položené otázky týkají výkladu práva Společenství, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (viz zejména rozsudek ze
         dne 15. prosince 1995, Bosman, C‑415/93, Recueil, s. I‑4921, bod 59).

      28      Z toho plyne, že pouze předkládajícímu soudu přísluší provést skutková zjištění o tom, zda péče poskytnutá V. Ioannidisovi
         v Německu byla dotyčným plánována a zda byl jeho pobyt rozvržen za účelem léčení, což by znamenalo, že v takovém případě by
         bylo třeba použít, jak je připomenuto v bodě 26 tohoto rozsudku, pouze čl. 22 odst. 1 písm. c) a odst. 2 nařízení č. 1408/71,
         s vyloučením článku 31 téhož nařízení.

      29      V daném případě se však nejeví, že by předkládající soud měl za to, že nemocniční péče dotčená v původním řízení byla dotyčným
         dopředu plánována a jeho pobyt v Německu byl rozvržen za účelem léčení. Tento soud naopak v líčení skutkových okolností zejména
         poukazuje na existenci lékařských potvrzení uvádějících, že k hospitalizaci V. Ioannidise došlo naléhavě z důvodu opakovaných
         bolestí na hrudníku způsobených anginou pectoris. Za těchto okolností nemůže být zpochybněna přípustnost první otázky v rozsahu,
         v němž se týká výkladu článku 31 nařízení č. 1408/71, a není namístě ji přeformulovat tak, aby se týkala čl. 22 odst. 1 písm. c)
         nařízení č. 1408/71.

       K dosahu článku 31 nařízení č. 1408/71
      30      Za účelem odpovědi na předběžnou otázku je třeba nejdříve upřesnit dosah článku 31 nařízení č. 1408/71.

      31      V tomto ohledu je vhodné zaprvé podotknout, že na rozdíl od čl. 22 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1408/71, jenž přiznává nárok
         na dávky zaměstnané osobě nebo osobě samostatně výdělečně činné, jejíž „stav vyžaduje okamžité dávky během pobytu na území
         jiného členského státu“, článek 31 téhož nařízení, který zakotvuje obdobný nárok pro důchodce a jejich rodinné příslušníky
         při pobytu na území jiného členského státu, než je stát, kde mají bydliště, neobsahuje odpovídající upřesnění týkající se
         zdravotního stavu dotyčných osob.

      32      Zadruhé je třeba připomenout, že Soudní dvůr sice rozhodl, že důchodci, byť nevykonávají výdělečnou činnost, podléhají z důvodu
         své účasti na režimu sociálního zabezpečení ustanovením nařízení č. 1408/71, která se vztahují na „zaměstnané osoby nebo osoby
         samostatně výdělečně činné“, avšak uvedl, že je tomu tak pouze potud, pokud důchodci nejsou předmětem zvláštních ustanovení,
         jež se na ně vztahují (výše uvedený rozsudek Pierik, bod 4).

      33      Soudní dvůr poté, co v tomto ohledu shledal, že nařízení č. 1408/71 ve svých článcích 27 až 33 stanoví zvláštní ustanovení
         vztahující se výlučně na důchodce, zejména upřesnil, že tato ustanovení upravují v článku 31 nárok uvedených pojištěnců na
         věcné dávky v případě, že se tyto dávky stanou nezbytnými během pobytu v členském státě jiném, nežli je stát bydliště (výše
         uvedený rozsudek Pierik, body 5 a 6).

      34      Za těchto podmínek nelze na rozdíl od toho, co uváděly vlády několika členských států, tvrdit, ani že důchodci pobývající
         v členském státě jiném, nežli je stát jejich bydliště, spadají do působnosti čl. 22 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1408/71,
         ani že výklad článku 31 téhož nařízení by měl vycházet z ustanovení prvně jmenovaného článku.

      35      Výklad spočívající ve sjednocení režimu zavedeného oběma shora zmíněnými ustanoveními by totiž přehlížel, jak to zejména zdůraznily
         belgická a finská vláda, jakož i Komise, jak odlišnosti v dikci obou ustanovení, konstatované v bodě 31 tohoto rozsudku, tak
         i okolnost, že zákonodárce Společenství považoval za užitečné přijmout zvláštní ustanovení pro kategorii sociálních pojištěnců
         tvořenou důchodci a jejich rodinnými příslušníky.

      36      Na rozdíl od toho, co tvrdily irská a nizozemská vláda, nelze mít ze stejných důvodů za to, že článek 22a nařízení č. 1408/71
         podřizuje důchodce režimu stanovenému čl. 22 odst. 1 písm. a) téhož nařízení. Ostatně takový výklad nenachází oporu ani ve
         znění článku 22a, který podle svého názvu stanoví „[z]vláštní pravidla pro některé kategorie osob“, ani, jak to konstatovala
         finská vláda, v bodech odůvodnění nařízení Rady (ES) č. 3095/95 ze dne 22. prosince 1995, kterým se mění nařízení č. 1408/71,
         nařízení č. 574/72, nařízení (EHS) č. 1247/92, kterým se mění nařízení č. 1408/71 a nařízení (EHS) č. 1945/93, kterým se mění
         nařízení (EHS) č. 1247/92 (Úř. věst. L 335, s. 1; Zvl. vyd. 05/02, s. 267), jímž byl do nařízení č. 1408/71 vložen článek
         22a.

      37      Pokud jde o argument irské a nizozemské vlády, podle něhož bude nezbytná rovnost mezi sociálními pojištěnci zaručena pouze
         tehdy, bude-li použit obdobně čl. 22 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1408/71, nelze ani tento argument přijmout.

      38      Jak konstatovala jak řecká vláda ve svém písemném vyjádření, tak generální advokát v bodě 32 svého stanoviska, skutečnost,
         že zákonodárce Společenství nezamýšlel pojmout režim vztahující se na výdělečně nečinné důchodce stejně jako režim, jenž se
         vztahuje na zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné, je možné vysvětlit jeho vůlí podpořit efektivní mobilitu
         této kategorie sociálních pojištěnců s přihlédnutím k některým rysům, jež jsou jim vlastní, mezi jiným potenciálně zvýšenou
         zranitelnost a závislost v oblasti zdravotní, jakož i volný čas umožňující častější pobyty v jiných členských státech.

      39      Z předchozího plyne, že režim zavedený článkem 31 nařízení č. 1408/71 musí být odlišován od režimu stanoveného čl. 22 odst. 1
         písm. a) téhož nařízení.

      40      Článek 31 nařízení č. 1408/71 zvláště nemůže být vykládán v tom smyslu, že nárok na věcné dávky, jenž zaručuje, by byl vyhrazen
         pouze důchodcům, jejichž stav vyžaduje okamžité dávky během pobytu na území jiného členského státu, tj. omezen pouze na péči,
         jejíž okamžitá léčebná nezbytnost byla konstatována (rozsudek ze dne 2. května 1996, Paletta, C‑206/94, Recueil, s. I‑2357,
         bod 20), a jež by tudíž zejména nemohla být odložena až do návratu pojištěnce do jeho státu bydliště.

      41      Toto ustanovení nelze ani vykládat v tom smyslu, že uvedený nárok by byl omezen pouze na případy, kde se poskytnutá péče stane
         nezbytnou z důvodu náhlého onemocnění. Zvláště okolnost, že péče vyžadovaná vývojem zdravotního stavu sociálního pojištěnce
         během jeho dočasného pobytu v jiném členském státě snad může souviset s dříve přítomnou patologií, o níž pojištěnec věděl,
         jakou může být chronická choroba, nemůže být dostačující k tomu, aby dotyčného zbavila nároku na výhody plynoucí z ustanovení
         článku 31 nařízení č. 1408/71.

      42      Mimoto je třeba konstatovat, že článek 31 nařízení č. 1408/71, zejména na rozdíl od čl. 22 odst. 1 písm. c) téhož nařízení,
         nestanoví povolovací režim, pokud jde o poskytnutí věcných dávek, na něž zaručuje nárok důchodcům a jejich rodinným příslušníkům
         pobývajícím v jiném členském státě, nežli je stát jejich bydliště.

      43      Ze všeho výše uvedeného plyne, že členský stát nemůže vázat poskytnutí věcných dávek zaručených článkem 31 nařízení č. 1408/71
         důchodcům při pobytu v jiném, členském státě, nežli je stát jejich bydliště, na jakékoli povolovací řízení ani na požadavek,
         aby se onemocnění, které si vyžádalo předmětnou péči, projevilo náhlým způsobem při tomto pobytu, a učinilo tak nezbytným
         okamžité poskytnutí uvedené péče.

       K praktickému provádění článku 31 nařízení č. 1408/71
      44      Jak vyplývá ze znění první předběžné otázky, předkládající soud si dále klade otázku dosahu článku 31 nařízení č. 574/72,
         což je ustanovení týkající se provádění článku 31 nařízení č. 1408/71.

      45      S ohledem na okolnosti věci v původním řízení je třeba připomenout, že toto ustanovení zejména stanoví, že k pobírání věcných
         dávek na základě článku 31 nařízení č. 1408/71 předloží důchodce instituci místa pobytu potvrzení vydané institucí místa bydliště
         osvědčující, že má nárok na uvedené dávky. Totéž ustanovení nicméně upřesňuje, že pokud důchodce nepředloží uvedené potvrzení,
         vyžádá si je sama instituce místa pobytu od instituce místa bydliště.

      46      V projednávané věci z předkládacího usnesení plyne, že V. Ioannidisovi bylo takové potvrzení, tj. formulář E 111, vydáno před
         jeho odjezdem do Německa.

      47      Toto usnesení však neupřesňuje, jak to konstatovala irská vláda, zda byl uvedený formulář předložen německé zdravotní pojišťovně.
         Je ovšem třeba mít na zřeteli, že případný nedostatek takového samovolného předložení nemůže být rozhodný. V takovém případě
         totiž přísluší instituci místa pobytu ujistit se, že dotyčný není držitelem takového formuláře, a pokud není, vyžádat si jeho
         vydání u příslušné instituce, k níž dotyčný spadá, jak to stanoví článek 31 nařízení č. 574/72.

      48      Ve věci v původním řízení si však německá zdravotní pojišťovna vyžádala od IKA zaslání formuláře E 112, to znamená potvrzení
         používaného v případě žádosti o povolení k odjezdu na území jiného členského státu za účelem léčení, v souladu s čl. 22 odst. 1
         písm. c) nařízení č. 1408/71.

      49      Je nutno mít za to, že takový přístup je roven odepření použít článek 31 nařízení č. 1408/71, a to ať již ze strany dotyčného
         došlo k samovolnému předložení formuláře E 111, či nikoliv. Skutečnost, že instituce místa pobytu vyžaduje předložení formuláře
         E 112 namísto toho, aby se spokojila se formulářem E 111 předloženým sociálním pojištěncem nebo si vyžádala posledně jmenovaný
         formulář od instituce místa bydliště, totiž nutně znamená, že instituce místa pobytu má za to, že není namístě poskytnout
         dotyčnému věcné dávky na základě článku 31 nařízení č. 1408/71.

      50      Za účelem zodpovězení otázky položené předkládajícím soudem je třeba upřesnit, že příslušná instituce místa bydliště, která
         předtím vydala svému pojištěnci formulář E 111, se nesmí, střetne-li se s takovým odepřením a takovým požadavkem instituce
         místa pobytu, spokojit, jak to jak se zdá učinila IKA ve věci v původním řízení, s tím, že považuje za dané, že podmínky pro
         použití článku 31 nařízení č. 1408/71 nejsou naplněny.

      51      Instituce místa pobytu a instituce místa bydliště se totiž zhošťují společně úkolu provádět články 31 a 36 nařízení č. 1408/71
         a články 31 a 93 nařízení č. 574/72 a jsou v souladu s články 10 ES a 84 nařízení č. 1408/71 povinny spolupracovat za účelem
         zajištění správného provádění shora uvedených ustanovení, a tím i plného dodržování práv udělených článkem 31 nařízení č. 1408/71
         důchodcům a jejich rodinným příslušníkům za účelem usnadnění volného pohybu těchto sociálních pojištěnců (viz v obdobném smyslu
         rozsudky ze dne 24. října 1996, Picard, C‑335/95, Recueil, s. I‑5625, bod 18, a ze dne 10. února 2000, FTS, C‑202/97, Recueil,
         s. I‑883, body 51 a 56).

      52      Z toho zejména vyplývá, že pokud instituce místa bydliště obdrží od instituce místa pobytu žádost o vydání formuláře E 112,
         když přitom předtím vydala svému pojištěnci formulář E 111, přísluší jí si ověřit, případně tak, že si vyžádá veškeré potřebné
         údaje od instituce místa pobytu, že zřejmé odmítnutí poskytnout věcné dávky podle článku 31 nařízení č. 1408/71 je vskutku
         opodstatněné. Jestliže instituce místa bydliště nabude přesvědčení, že bylo vskutku namístě použít článek 31, a tudíž i články
         36 nařízení č. 1408/71 a 93 nařízení č. 574/72, týkající se náhrady mezi institucemi, přísluší jí o tom uvědomit instituci
         místa pobytu. Instituce místa pobytu je pak povinna přezkoumat opodstatněnost svého stanoviska a popřípadě je změnit.

       K hrazení péče pokryté článkem 31 nařízení č. 1408/71
      53      Vzhledem k předmětu věci v původním řízení, jenž se týká případné existence povinnosti nahradit náklady související s hospitalizací
         dotyčného v členském státě jiném, nežli je stát jeho bydliště, se předkládající soud konečně zabývá, jak plyne z první předběžné
         otázky, dosahem článku 36 nařízení č. 1408/71 a článku 93 nařízení č. 574/72.

      54      Je třeba připomenout, že podle článku 36 nařízení č. 1408/71 jsou věcné dávky poskytované institucí jednoho členského státu
         na účet instituce jiného členského státu plně nahrazeny, postupem stanoveným nařízením č. 574/72, buď na základě prokázaných
         skutečných výdajů, nebo paušální částkou, pokud oba členské státy nebo příslušné orgány těchto členských států nestanoví jiné
         způsoby náhrady nebo se nezřeknou všech náhrad mezi institucemi, které podléhají jejich pravomoci.

      55      Článek 93 nařízení č. 574/72, jenž zajišťuje provádění tohoto ustanovení, stanoví zejména, že věcné dávky poskytované institucí
         místa pobytu na základě článku 31 nařízení č. 1408/71 jí nahrazuje instituce místa bydliště dotyčného a že tato náhrada se
         v zásadě vztahuje na skutečnou výši uvedených dávek tak, jak vyplývá z účetnictví instituce místa pobytu. Nevyplývá-li tato
         výše z uvedeného účetnictví a nedohodly-li se dotyčné členské státy nebo jejich příslušné orgány na jiných metodách vyčíslení,
         k uvedené náhradě dojde na základě paušálních částek, o jejichž výši rozhodne Správní komise Evropských společenství pro sociální
         zabezpečení migrujících pracovníků.

      56      Tato ustanovení je zpravidla třeba použít, byly-li důchodci poskytnuty věcné dávky na základě článku 31 nařízení č. 1408/71.

      57      Ve věci v původním řízení však, jak bylo zdůrazněno v bodech 48 a 49 tohoto rozsudku, německá zdravotní pojišťovna odmítla
         V. Ioannidisovi poskytnout takovéto věcné dávky, takže z toho lze vyvodit, byť taková okolnost výslovně nevyplývá ze znění
         předkládacího usnesení, že dotyčný pravděpodobně hradil osobně poskytnutou péči, jejíž náhradu mu nyní IKA odmítá.

      58      Z článku 34 nařízení č. 574/72 zajisté plyne, že není-li během pobytu na území členského státu, kde je poskytována péče, možné
         splnit formální náležitosti stanovené v článku 31 téhož nařízení, nahradí vynaložené výdaje dotyčného na jeho žádost instituce
         jeho místa bydliště do výše stanovené tímto ustanovením.

      59      Je nicméně nutné uznat, jak to správně zdůraznili řecká vláda ve svém písemném vyjádření a generální advokát v bodě 53 svého
         stanoviska, že odepření použití článku 31 nařízení č. 1408/71 ze strany instituce místa pobytu a její požadavek na předložení
         formuláře E 112 nelze považovat za nesplnění formální náležitosti stanovené v článku 31 nařízení č. 574/72.

      60      Jak však plyne z bodů 50 až 52 tohoto rozsudku, příslušné instituci místa bydliště, která před tím vydala svému pojištěnci
         formulář E 111, přísluší, střetne-li se s takovým odepřením a takovým požadavkem, přispět k usnadnění správného provádění
         článku 31 nařízení č. 1408/71.

      61      Z toho plyne, že pokud se jeví, že instituce místa pobytu odepřela uplatnit posledně uvedené ustanovení protiprávně a že se
         instituce místa bydliště poté, co byla o tomto odepření uvědomena, zdržela toho, aby přispěla – jak je její povinností – k usnadnění
         správného provádění tohoto ustanovení, přísluší této posledně jmenované instituci, aniž by tím byla dotčena případná odpovědnost
         instituce místa pobytu, nahradit přímo pojištěnci náklady na péči, které musel nést, tak aby pojištěnci byla zaručena úroveň
         hrazení rovnocenná té, kterou by obdržel, kdyby ustanovení uvedeného článku byla bývala dodržena (viz obdobně rozsudek ze
         dne 12. července 2001, Vanbraekel a další, C‑368/98, Recueil, s. I‑5363, bod 34).

      62      Kromě toho, jelikož taková náhrada v tomto případě nahrazuje věcné dávky zaručené důchodcům článkem 31 nařízení č. 1408/71,
         členský stát nemůže podmiňovat uvedenou náhradu ani jakýmkoli povolovacím řízením, ani požadavkem, aby se onemocnění, které
         si vyžádalo předmětnou péči, projevilo náhlým způsobem při pobytu v jiném členském státě, a učinilo tak nezbytným okamžité
         poskytnutí uvedené péče.

      63      S přihlédnutím ke všem předchozím úvahám je třeba odpovědět na první předběžnou otázku takto:

      Článek 31 nařízení č. 1408/71 musí být vykládán v tom smyslu, že nárok na věcné dávky zaručené tímto ustanovením důchodcům
         při pobytu v členském státě jiném, nežli je stát jejich bydliště, nepodléhá podmínce, že se onemocnění, které si vyžádalo
         předmětnou péči, projevilo náhlým způsobem při tomto pobytu, a učinilo tak nezbytným okamžité poskytnutí uvedené péče. Toto
         ustanovení tedy brání tomu, aby členský stát vázal uvedený nárok na takovou podmínku.

      Článek 31 nařízení č. 1408/71 brání tomu, aby členský stát vázal nárok na věcné dávky zaručené tímto ustanovením na jakékoli
         povolovací řízení.

      Poskytování a hrazení věcných dávek uvedených v článku 31 nařízení č. 1408/71 musí zpravidla probíhat v souladu s ustanoveními
         tohoto článku ve spojení s článkem 36 téhož nařízení a články 31 a 93 nařízení č. 574/72.

      Pokud se jeví, že instituce místa pobytu odepřela poskytnout věcné dávky uvedené v článku 31 nařízení č. 1408/71 protiprávně
         a že se instituce místa bydliště poté, co byla o tomto odepření uvědomena, zdržela toho, aby přispěla – jak je její povinností
         – k usnadnění správného provádění tohoto ustanovení, přísluší této posledně jmenované instituci, aniž by tím byla dotčena
         případná odpovědnost instituce místa pobytu, nahradit přímo pojištěnci náklady na péči, které musel nést, tak aby pojištěnci
         byla zaručena úroveň hrazení rovnocenná té, kterou by obdržel, kdyby ustanovení uvedeného článku byla bývala dodržena.

      V posledně uvedeném případě články 31 a 36 nařízení č. 1408/71 a články 31 a 93 nařízení č. 574/72 brání tomu, aby vnitrostátní
         předpisy podřizovaly takovou náhradu obdržení dodatečného povolení, které je vydáno, pouze pokud je prokázáno, že se onemocnění,
         které si vyžádalo předmětnou péči, projevilo náhlým způsobem při pobytu, a učinilo tak uvedenou péči okamžitě nezbytnou.

       Ke druhé, třetí, čtvrté a páté předběžné otázce
      64      Ze znění druhé, třetí, čtvrté a páté předběžné otázky plyne, že tyto otázky byly položeny pouze pro případ, že by na první
         předběžnou otázku bylo odpovězeno tak, že články 31 a 36 nařízení č. 1408/71 a články 31 a 93 nařízení č. 574/72 nebrání uplatnění
         takových právních předpisů, jako jsou předpisy dotčené v původním řízení. Vzhledem k odpovědi na první předběžnou otázku tudíž
         není třeba se uvedenými otázkami zabývat.

       K nákladům řízení
      65      Výdaje vzniklé vládě řecké, belgické, španělské, irské, nizozemské, rakouské, finské a Spojeného království, jakož i Komisi,
         které předložily Soudnímu dvoru vyjádření, se nenahrazují. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního
         řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech
         řízení příslušný uvedený soud.

      Z těchto důvodů
      SOUDNÍ DVŮR
      o otázkách, které mu předložil Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis usnesením ze dne 31. ledna 2000, rozhodl takto:
      1)      Článek 31 nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané
            osoby, osoby samostatně výdělečně činné a členy jejich rodin pohybující se v rámci Společenství, v pozměněném a aktualizovaném
            znění nařízení Rady (EHS) č. 2001/83 ze dne 2. června 1983, pozměněného nařízením Rady (ES) č. 3096/95 ze dne 22. prosince
            1995, musí být vykládán v tom smyslu, že nárok na věcné dávky zaručené tímto ustanovením důchodcům při pobytu v členském státě
            jiném, nežli je stát jejich bydliště, nepodléhá podmínce, že se onemocnění, které si vyžádalo předmětnou péči, projevilo náhlým
            způsobem při tomto pobytu, a učinilo tak nezbytným okamžité poskytnutí uvedené péče. Toto ustanovení tedy brání tomu, aby
            členský stát vázal uvedený nárok na takovou podmínku.
      2)      Článek 31 nařízení č. 1408/71, v pozměněném a aktualizovaném znění nařízení č. 2001/83, pozměněného nařízením č. 3096/95,
            brání tomu, aby členský stát vázal nárok na věcné dávky zaručené tímto ustanovením na jakékoli povolovací řízení.
      3)      Poskytování a hrazení věcných dávek uvedených v článku 31 nařízení č. 1408/71, v pozměněném a aktualizovaném znění nařízení
            č. 2001/83, pozměněného nařízením č. 3096/95, musí zpravidla probíhat v souladu s ustanoveními tohoto článku ve spojení s článkem
            36 téhož nařízení a články 31 a 93 nařízení Rady (EHS) č. 574/72 ze dne 21. března 1972, kterým se stanoví prováděcí pravidla
            k nařízení č. 1408/71, v pozměněném a aktualizovaném znění nařízení č. 2001/83, pozměněného nařízením č. 3096/95.
      4)      Pokud se jeví, že instituce místa pobytu odepřela poskytnout věcné dávky uvedené v článku 31 nařízení č. 1408/71, v pozměněném
            a aktualizovaném znění nařízení č. 2001/83, pozměněného nařízením č. 3096/95, protiprávně a že se instituce místa bydliště
            poté, co byla o tomto odepření uvědomena, zdržela toho, aby přispěla – jak je její povinností – k usnadnění správného provádění
            tohoto ustanovení, přísluší této posledně jmenované instituci, aniž by tím byla dotčena případná odpovědnost instituce místa
            pobytu, nahradit přímo pojištěnci náklady na péči, které musel nést, tak aby pojištěnci byla zaručena úroveň hrazení rovnocenná
            té, kterou by obdržel, kdyby ustanovení uvedeného článku byla bývala dodržena.
      5)      V posledně uvedeném případě články 31 a 36 nařízení č. 1408/71, v pozměněném a aktualizovaném znění nařízení č. 2001/83, pozměněného
            nařízením č. 3096/95, a články 31 a 93 nařízení č. 574/72, v pozměněném a aktualizovaném znění nařízení č. 2001/83, pozměněného
            nařízením č. 3096/95, brání tomu, aby vnitrostátní předpisy podřizovaly takovou náhradu obdržení dodatečného povolení, které
            je vydáno, pouze pokud je prokázáno, že se onemocnění, které si vyžádalo předmětnou péči, projevilo náhlým způsobem při pobytu,
            a učinilo tak uvedenou péči okamžitě nezbytnou.
      Rodríguez Iglesias Wathelet Schintgen
      Timmermans Gulmann Edward
      La Pergola Jann Skouris
      Macken           Colneric
      von Bahr          Cunha Rodrigues
      Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 25. února 2003.
      Vedoucí soudní kanceláře          Předseda
      R. Grass           G. C. Rodríguez Iglesias
      * Jednací jazyk: řečtina.