title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 1. březen 2012.#Dermod Patrick O'Brien v. Ministry of Justice (Formerly the Department for Constitutional Affairs).#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, podaná Supreme Court of the United Kingdom.#Rámcová dohoda o částečném pracovním úvazku – Pojem ,zaměstnanci na částečný úvazek, kteří mají pracovní smlouvu nebo jsou v pracovním poměru‘ – Soudci pracující na částečný úvazek, kteří pobírají denní odměnu – Odmítnutí přiznat starobní důchod.#Věc C-393/10.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      1. března 2012 (
            *1
         )
      „Rámcová dohoda o částečném pracovním úvazku — Pojem ‚zaměstnanci na částečný úvazek, kteří mají pracovní smlouvu nebo jsou v pracovním poměru‘ — Soudci pracující na částečný úvazek, kteří pobírají denní odměnu — Odmítnutí přiznat starobní důchod“
      Ve věci C-393/10,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Supreme Court of the United Kingdom (Spojené království) ze dne 28. července 2010, došlým Soudnímu dvoru dne 4. srpna 2010, v řízení

         Dermod Patrick O’Brien

      proti

         Ministry of Justice, dříve Department for Constitutional Affairs,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení J. N. Cunha Rodrigues, předseda senátu, U. Lõhmus, A. Rosas, A. Ó Caoimh a A. Arabadžev (zpravodaj), soudci,
      generální advokátka: J. Kokott,
      vedoucí soudní kanceláře: C. Strömholm, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 8. září 2011,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za D. P. O’Briena R. Allenem, QC, a R. Crasnow, barrister,

               —

               za Council of Immigration Judges I. Rogersem, barrister,

               —

               za vládu Spojeného království S. Behzadi-Spencer, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s T. Wardem, QC,

               —

               za Irsko D. O’Haganem, jako zmocněncem, ve spolupráci s B. Dohertym, barrister,

               —

               za lotyšskou vládu M. Borkoveca a Z. Rasnača, jakož i I. Kalniņšem, jako zmocněnci,

               —

               za portugalskou vládu L. Inez Fernandesem, jako zmocněncem,

               —

               za Evropskou komisi M. van Beekem a N. Yerrell, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 17. listopadu 2011,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu ustanovení 2 bodu 1 rámcové dohody o částečném pracovním úvazku, uzavřené dne 6. června 1997 (dále jen „rámcová dohoda o částečném pracovním úvazku“), která tvoří přílohu směrnice Rady 97/81/ES ze dne 15. prosince 1997 o Rámcové dohodě o částečném pracovním úvazku uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS (Úř. věst. 1998, L 14, s. 9; Zvl. vyd. 05/03, s. 267), ve znění směrnice Rady 98/23/ES ze dne 7. dubna 1998 (Úř. věst. L 131, s. 10; Zvl. vyd. 05/03, s. 278, dále jen „směrnice 97/81“).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi D. P. O’Brienem, Queen’s Counsel a bývalým recorderem Crown Court a Ministry of Justice, dříve Department for Constitutional Affairs, ve věci týkající se toho, že mu posledně uvedené ministerstvo odmítlo vyplatit starobní důchod vypočítaný poměrným dílem ve vztahu ke starobnímu důchodu náležejícímu soudci na plný úvazek, který odchází do důchodu ve věku 65 let a vykonal tutéž práci jako on.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               V souladu se směrnicí 98/23 rozšiřující směrnici 97/81 na Spojené království Velké Británie a Severního Irska lhůta k provedení této směrnice uložená tomuto členskému státu uplynula dne 7. dubna 2000.

               4

               Článek 1 směrnice 97/81 stanoví, že jejím účelem je provedení rámcové dohody o částečném pracovním úvazku.

               5

               Jedenáctý bod odůvodnění této směrnice stanoví:
               „vzhledem k tomu, že podepsané strany chtěly uzavřít rámcovou dohodu o částečném pracovním úvazku, stanovící obecné zásady a minimální požadavky pro částečný pracovní úvazek; že vyjádřily své přání vytvořit obecný rámec pro odstranění diskriminace vůči zaměstnancům na částečný úvazek a přispět k rozvoji možností částečného pracovního úvazku na takovém základě, který je přijatelný jak pro zaměstnavatele, tak pro zaměstnance.“

               6

               Šestnáctý bod odůvodnění uvedené směrnice zní následovně:
               „vzhledem k tomu, že pokud jde o pojmy používané v rámcové dohodě [o částečném pracovním úvazku], které v ní nejsou zvlášť vymezeny, ponechává tato směrnice členským státům volnost vymezit je v souladu s vnitrostátními právními předpisy a zvyklostmi, obdobně jako u jiných směrnic z oblasti sociální politiky používajících obdobné pojmy, za předpokladu, že tyto definice odpovídají obsahu [této] rámcové dohody.“

               7

               Ustanoveními rámcové dohody o částečném pracovním úvazku relevantními pro účely věci v původním řízení jsou následující ustanovení:
               „Ustanovení 1: Účel
               Účelem této rámcové dohody je:

                        a)

                        zajistit odstranění diskriminace zaměstnanců na částečný úvazek a zlepšit kvalitu částečného pracovního úvazku;

                        b)

                        usnadnit rozvoj částečného pracovního úvazku na základě dobrovolnosti a přispět k pružné organizaci pracovní doby způsobem, který přihlíží k potřebám zaměstnavatelů a zaměstnanců.

                  Ustanovení 2: Oblast působnosti

                        1.

                        Tato dohoda se vztahuje na zaměstnance na částečný úvazek, kteří mají pracovní smlouvu nebo jsou v pracovním poměru vymezeném platnými právními předpisy, kolektivními smlouvami nebo zvyklostmi v každém členském státě.

                        2.

                        Členské státy po konzultaci se sociálními partnery v souladu s vnitrostátními právními předpisy, kolektivními smlouvami nebo zvyklostmi nebo sociální partneři na odpovídající úrovni v souladu s vnitrostátní praxí v pracovních vztazích mohou z objektivních důvodů vyloučit zcela nebo částečně z působnosti této dohody zaměstnance na částečný úvazek, kteří pracují pouze příležitostně. Takováto vyloučení musí být pravidelně přezkoumávána za účelem zjištění, zda objektivní důvody pro ně nadále trvají.

                  Ustanovení 3: Definice
               Pro účely této dohody se rozumí:

                        1.

                        ‚zaměstnancem na částečný úvazek‘ zaměstnanec, jehož běžná pracovní doba, vypočtená na týdenním základě nebo jako průměr za určitou dobu zaměstnání nejdéle však jednoho roku, je kratší než běžná pracovní doba srovnatelného zaměstnance na plný úvazek;

                        2.

                        ‚srovnatelným zaměstnancem na plný úvazek‘ zaměstnanec na plný úvazek ve stejném podniku, který má stejný typ pracovní smlouvy nebo pracovního poměru a který vykonává stejnou nebo podobnou práci/povolání, s náležitým přihlédnutím k dalším okolnostem, které mohou zahrnovat délku trvání pracovního poměru a způsobilosti/schopnostem.

                  [...]

                  Ustanovení 4: Zásada zákazu diskriminace

                        1.

                        Pokud jde o pracovní podmínky, nesmí být se zaměstnanci na částečný úvazek zacházeno méně příznivě než se srovnatelnými zaměstnanci na plný úvazek pouze z toho důvodu, že pracují na částečný úvazek, pokud odlišné zacházení nelze ospravedlnit objektivními důvody.

                        2.

                        Je-li to vhodné, použije se zásada ‚poměrným dílem‘.

                        3.

                        Prováděcí pravidla k tomuto ustanovení vymezí členské státy nebo sociální partneři s ohledem na evropské právní předpisy, vnitrostátní právní předpisy, kolektivní smlouvy a zvyklosti.

                        4.

                        Pokud je to ospravedlněno objektivními důvody, mohou členské státy po konzultaci se sociálními partnery v souladu s vnitrostátními právními předpisy, kolektivními smlouvami nebo zvyklostmi nebo sociální partneři případně přístup k určitým podmínkám zaměstnání podmínit stanovenímdélky služby, odpracované doby nebo výší výdělku. Kritéria přístupu zaměstnanců na částečný úvazek k určitým podmínkám zaměstnání by měly být pravidelně přezkoumávány s ohledem na zásadu zákazu diskriminace vyjádřenou v ustanovení 4.1.

                  [...]“

         Vnitrostátní právo

               8

               Spojené království provedlo směrnici 97/81 a rámcovou dohodu o částečném pracovním úvazku nařízením z roku 2000 o zaměstnancích na částečný úvazek (předcházení méně příznivému zacházení) [Part-time Workers (Prevention of Less Favourable Treatment) Regulations 2000, dále jen „nařízení o zaměstnancích na částečný úvazek“)], které bylo přijato dne 8. června 2000 a vstoupilo v platnost dne 1. července 2000.

               9

               Článek 1 bod 2 nařízení o zaměstnancích na částečný pracovní úvazek obsahuje zejména následující definice:
               „‚pracovní smlouvou‘ se rozumí explicitní či implicitní smlouva o poskytování služeb či vzdělávání a (v případě explicitní smlouvy) uzavřená ústně či písemně;
               ‚zaměstnancem‘ se rozumí jakákoli osoba, která sjednala, která vykonává či která v případě ukončení zaměstnání vykonávala (ledaže by toto nařízení stanovilo jinak) práci upravenou:

                        a)

                        pracovní smlouvou či

                        b)

                        jakoukoli jinou formou explicitní či implicitní smlouvy a (v případě explicitní smlouvy) uzavřené ústně či písemně, na základě níž se jednotlivec zavazuje vykonat osobně práci nebo poskytnout služby pro druhého účastníka smlouvy, jehož postavení je na základě smlouvy jiné než postavení zákazníka jednotlivce, který vykonává povolání či obchodní činnost.“

               10

               Článek 5 nařízení o zaměstnancích na částečný úvazek zakazuje neodůvodněné méně příznivé zacházení se zaměstnanci na částečný úvazek.

               11

               V části IV tohoto nařízení, nadepsané „Zvláštní kategorie osob“, článek 12 tohoto nařízení, nadepsaný „Zaměstnání Koruny“, ve svém odstavci 1 stanoví, že se uvedené nařízení vztahuje na zaměstnání Koruny a na osoby zaměstnané Korunou, jakož i na ostatní zaměstnání a ostatní zaměstnance či pracovníky. Odstavec 2 tohoto článku stanoví, že „zaměstnáním Koruny“ je třeba chápat zaměstnání ve službách nebo pro potřeby ministerstva, jakož i zaměstnání ve službách nebo pro potřeby jakéhokoli úředníka nebo útvaru, který jménem Koruny vykonává funkce přiznané zákonem.

               12

               Článek 17 nařízení o zaměstnancích na částečný úvazek, nadepsaný „Osoby vykonávající soudní funkce“, však stanoví, že se toto nařízení nepoužije „na osoby, které za výkon soudní funkce pobírají denní odměnu“.

               13

               Článek 21 zákona o soudech z roku 1971 (Courts Act 1971) ve svém původním znění stanovil:
               „1)   Její Veličenstvo může kdykoli jmenovat kvalifikované osoby, nazvané recorders, které mohou vykonávat funkce soudců Crown Court na částečný úvazek a které mohou vykonávat jakoukoli jinou soudní funkci, která je jim přiznána podle tohoto zákona nebo jiného předpisu.
               2)   Jako recorders mohou být jmenováni pouze barristers nebo solicitors, kteří mají alespoň desetiletou praxi a jejímu Veličenstvu je doporučí Lord Chancellor.
               3)   Při jmenování osoby jakožto recorder je stanovena doba, na kterou se toto jmenování provádí, jakož i četnost a délka období, během nichž je tato osoba povinna být během této doby k dispozici pro výkon funkcí recordera.
               [...]
               7)   Recorders pobírají z prostředků poskytnutých Parlamentem odměnu určenou Lordem Chancellorem, schválenou ministrem pro veřejnou službu.“

               14

               Jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, důchodový režim soudních povolání je upraven hlavně zákonem o důchodech soudních povolání z roku 1981 (Judicial Pensions Act 1981), ve znění zákona o důchodových dávkách a důchodu soudních povolání z roku 1993 (Judicial Pensions and Retirement Act 1993). V souladu s čl. 1 odst. 6 tohoto zákona, v platném znění, se „soudní funkcí splňující požadované podmínky“ pro přístup k důchodovému režimu soudních povolání rozumí jakákoli funkce uvedená v příloze 1 uvedeného zákona, jestliže se za výkon této funkce poskytuje plat. Předkládající soud dále uvádí, že neexistuje žádné výslovné ustanovení týkající se důchodu recorders či jiných soudců, kteří pobírají denní odměnu.

               15

               Ze spisu vyplývá, že Spojené království nepřijalo opatření na základě ustanovení 2 bodu 2 rámcové dohody o částečném pracovním úvazku.

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               16

               Ze spisu, který má k dispozici Soudní dvůr, vyplývá, že ve Spojeném království jsou soudci historicky považováni za „osoby vykonávající funkci“ a při výkonu práce se neřídí smlouvou.

               17

               Od přijetí zákona o soudech z roku 1971 se počet soudců na částečný úvazek podstatně zvýšil. V rámci těchto soudců je třeba rozlišovat mezi soudci, kteří pobírají denní odměnu, mezi něž patří recorders, jako je D. P. O’Brien, a soudci, kteří pobírají plat. Recorders pracují hlavně na Crown Courts. Jejich denní odměna činí 1/20 platu Circuit Judge na plný úvazek. Na rozdíl od soudců na plný úvazek a soudců zaměstnaných na částečný úvazek se stálým platem nemají recorders nárok na starobní důchod.

               18

               D. P. O’Brien byl zapsán do soudní komory v průběhu roku 1962 a byl jmenován Queen’s Counsel v průběhu roku 1983. Jako recorder pracoval od roku 1978 do svého odchodu do důchodu v průběhu roku 2005, kdy dosáhl věku 65 let. Uplatniv směrnici 97/81, jakož i nařízení o zaměstnancích na částečný úvazek požádal tedy o starobní důchod vypočítaný poměrným dílem ve vztahu k důchodu, na který byl měl nárok Circuit Judge na plný úvazek, který by odešel do důchodu ke stejnému datu. Department for Constitutional Affairs tuto žádost zamítlo, když mělo za to, že D. P. O’Brien nemůže mít nárok na starobní důchod.

               19

               D. P. O’Brien tedy v září 2005 zahájil řízení u Employment Tribunal. Tento soud mu vyhověl, avšak v rámci odvolacího řízení u Employment Appeal Tribunal neměl ve věci úspěch, a to z důvodu opožděného podání žaloby v prvním stupni. Následně bylo nařízeno, aby otázku týkající se merita věci a otázku týkající se lhůty společně projednal Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) jakožto referenční věc („test case“). V prosinci 2008 tento soud odvolání D. P. O’Briena vyhověl ohledně otázky týkající se lhůty, avšak vydal Employment Tribunal pokyn, aby žalobu z meritorního hlediska zamítl. D. P. O’Brien poté podal opravný prostředek u předkládajícího soudu.

               20

               Tento soud uvádí, že soudní funkce je jednou z nejstarších a nejvýznamnějších funkcí vnitrostátního práva. Zdůrazňuje rovněž, že recorder je nositelem funkce, která mu přiznává vysoký stupeň nezávislosti rozhodování a nepodléhá pokynům vyššího orgánu stran způsobu výkonu jeho soudních funkcí. Supreme Court of the United Kingdom však zdůrazňuje, že podle jeho názoru má soudní funkce většinu charakteristických znaků pracovního poměru.

               21

               Supreme Court of the United Kingdom z judikatury Soudního dvora vyvozuje, že jednoznačná definice pojmu „zaměstnanec“ neexistuje. Poznamenává rovněž, že účinkem ustanovení 2 bodu 1 rámcové dohodyo částečném pracovním úvazku vykládaného ve spojení se šestnáctým bodem odůvodnění směrnice 97/81 je to, aby vnitrostátní právo poskytlo výklad pojmu „zaměstnanec“, avšak že vnitrostátní právo nemůže nahradit zásady, na kterých stojí unijní právo, takovým způsobem, že by je narušilo.

               22

               Tento soud si klade otázku, zda je třeba přípustnost rozdílu mezi vnitrostátním právem a případnou normou unijního práva posoudit v závislosti na některých či všech následujících hlediscích, a sice zaprvé na počtu dotčených osob, zadruhé na zvláštním postavení zastávaném soudní moci, pro kterou je nezávislost rozhodování základním prvkem, a zatřetí na více či méně záměrné povaze tohoto rozdílu. V posledně uvedeném ohledu Supreme Court of the United Kingdom poznamenává, že se jeví, že vyloučení soudců na částečný úvazek pobírajících denní odměnu podle článku 17 nařízení o zaměstnancích na částečný úvazek je vědomým vyloučením určité zvláštní kategorie, zatímco jejich kolegové vykonávající tutéž práci nebo podobnou práci na plný úvazek nebo na částečný úvazek se stálým platem nárok na starobní důchod mají.

               23

               V tomto kontextu se Supreme Court of the United Kingdom rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Přísluší vnitrostátnímu právu, aby určilo, zda soudci obecně jsou ‚zaměstnanci, kteří mají pracovní smlouvu nebo jsou v pracovním poměru‘ ve smyslu ustanovení 2 [bodu] 1 rámcové dohody [o částečném pracovním úvazku] či nikoli, anebo existuje norma Společenství, na základě níž je třeba odpovědět na tuto otázku?

                        2)

                        Jsou-li soudci obecně zaměstnanci, kteří mají pracovní smlouvu nebo jsou v pracovním poměru ve smyslu ustanovení 2 [bodu] 1 rámcové dohody [o částečném pracovním úvazku], může vnitrostátní právo při vymezení nároku na důchod rozlišovat mezi a) soudci na plný úvazek a soudci na částečný úvazek nebo b) soudci na částečný úvazek podle jednotlivých režimů?“

         K předběžným otázkám

         K přípustnosti

               24

               Lotyšská vláda pochybuje o přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce. Podle jejího názoru je v rozporu se zásadami legitimního očekávání a právní jistoty mít za to, že se směrnice 97/81 může použít na skutečnosti, které nastaly hlavně před vstupem této směrnice v platnost ve Spojeném království a které přetrvávaly krátkou dobu po tomto vstupu v platnost, a to tím spíše že nárok na starobní důchod uplatňovaný D. P. O’Brienem vznikl po uplynutí lhůty k provedení této směrnice.

               25

               Soudní dvůr již prohlásil – pokud jde o časovou působnost uvedené směrnice – že se nové pravidlo použije až na výjimky okamžitě na budoucí účinky situace, která vznikla za platnosti dřívějšího pravidla. Soudní dvůr tak dospěl k závěru, že výpočet odpracovaných let vyžadovaných pro získání nároku na starobní důchod je upraven ustanoveními téže směrnice, a to i ve vztahu k obdobím odpracovaným před tím, než tato směrnice vstoupila v platnost (rozsudek ze dne 10. června 2010, Bruno a další, C-395/08 a C-396/08, Sb. rozh. s. I-5119, body 53 až 55).

               26

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce tedy musí být prohlášena za přípustnou.

         K věci samé

      K první otázce

               27

               Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda unijní právo musí být vykládáno v tom smyslu, že přísluší členským státům, aby vymezily pojem „zaměstnanci [...], kteří mají pracovní smlouvu nebo jsou v pracovním poměru“ uvedený v ustanovení 2 bodu 1 rámcové dohody o částečném pracovním úvazku.

               28

               Je třeba uvést, že osobní působnost rámcové dohody o částečném pracovním úvazku je vymezena v ustanovení 2 bodu 1 této dohody. Podle tohoto ustanovení se uvedená dohoda vztahuje „na zaměstnance na částečný úvazek, kteří mají pracovní smlouvu nebo jsou v pracovním poměru vymezeném platnými právními předpisy, kolektivními smlouvami nebo zvyklostmi v každém členském státě“. Směrnice 97/81 ani rámcová dohoda o částečném pracovním úvazku neobsahují definici pojmů „zaměstnanec“, „pracovní smlouva“ ani „pracovní poměr“.

               29

               Šestnáctý bod odůvodnění směrnice 97/81 stanoví, že pokud jde o pojmy používané v rámcové dohodě o částečném pracovním úvazku, které v ní nejsou zvlášť vymezeny, ponechává tato směrnice členským státům volnost vymezit je v souladu s vnitrostátními právními předpisy a zvyklostmi, obdobně jako u jiných směrnic z oblasti sociální politiky používajících obdobné pojmy, za předpokladu, že tyto definice odpovídají obsahu této rámcové dohody.

               30

               Stejně jako účastníci původního řízení se i všechny vlády, které předložily vyjádření a Evropská komise shodují v tom, že pojem „zaměstnanec“ není v unijním právu jednoznačný, ale mění se podle zamýšlené oblasti uplatnění (rozsudky ze dne 12. května 1998, Martínez Sala, C-85/96, Recueil, s. I-2691, bod 31, a ze dne 13. ledna 2004, Allonby, C-256/01, Recueil, s. I-873, bod 63).

               31

               V projednávané věci je třeba konstatovat, že jak vyplývá ze znění jedenáctého bodu odůvodnění směrnice 97/81, cílem rámcové dohody o částečném pracovním úvazku není harmonizovat veškerá vnitrostátní pravidla týkající se pracovních smluv nebo pracovních poměrů na částečný úvazek, ale tím, že tato dohoda stanoví obecné zásady a minimální požadavky, je jejím cílem pouze „vytvořit obecný rámec pro odstranění diskriminace vůči zaměstnancům na částečný úvazek“.

               32

               Z předcházejících úvah vyplývá, že unijní zákonodárce měl – když tuto směrnici přijímal – za to, že pojem „zaměstnanci na částečný úvazek, kteří mají pracovní smlouvu nebo jsou v pracovním poměru“ musí být vykládán ve smyslu vnitrostátního práva.

               33

               Soudní dvůr tento přístup potvrdil, když připomněl, že zaměstnanec spadá do působnosti rámcové dohody o částečném pracovním úvazku, jestliže má pracovní smlouvu nebo je v pracovním poměru vymezeném platnými právními předpisy, kolektivními smlouvami nebo zvyklostmi v dotyčném členském státě (viz rozsudek ze dne 12. října 2004, Wippel, C-313/02, Recueil, s. I-9483, bod 40).

               34

               Posuzovací pravomoc, kterou směrnice 97/81 přiznává členským státům za účelem vymezení pojmů používaných v rámcové dohodě o částečném pracovním úvazku, však není neomezená. Jak uvedla generální advokátka v bodech 36 a 37 svého stanoviska, některé pojmy používané v této rámcové dohodě mohou být vymezeny v souladu s vnitrostátním právem nebo zvyklostmi za podmínky, že budou dodrženy užitečný účinek této směrnice a obecné zásady unijního práva.

               35

               Členské státy totiž nemohou použít právní úpravu, která může ohrozit dosažení cílů sledovaných směrnicí, a tím ji zbavit užitečného účinku (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. dubna 2011, El Dridi, C-61/11 PPU, Sb. rozh. s. I-3015, bod 55).

               36

               Členský stát konkrétně nemůže libovolně v rozporu s užitečným účinkem směrnice 97/81 vyloučit určité kategorie osob z ochrany zamýšlené touto směrnicí a rámcovou dohodou o částečném pracovním úvazku [pokud jde o směrnici Rady 1999/70/ES ze dne 28. června 1999 o rámcové dohodě o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS (Úř. věst. L 175, s. 43; Zvl. vyd. 05/03, s. 368, dále jen „rámcová dohoda o pracovních poměrech na dobu určitou“), viz obdobně rozsudek ze dne 13. září 2007, Del Cerro Alonso, C-307/05, Sb. rozh. s. I-7109, bod 29].

               37

               Tento výklad podporují ustanovení obou těchto předpisů, která neobsahují žádný údaj umožňující učinit závěr, že některé kategorie zaměstnání jsou z jejich působnosti vyloučeny. Jak naopak vyplývá ze samotného znění ustanovení 2 bodu 1 rámcové dohody o částečném pracovním úvazku, je její působnost koncipována široce, jelikož se vztahuje obecně na zaměstnance na částečný úvazek, kteří mají pracovní smlouvu nebo jsou v pracovním poměru vymezeném platnými právními předpisy, kolektivními smlouvami nebo zvyklostmi v každém členském státě. Vymezení pojmu „zaměstnanec na částečný úvazek“ ve smyslu této rámcové dohody, uvedeného v jejím ustanovení 3 bodě 1, zahrnuje všechny zaměstnance, aniž rozlišuje podle toho, zda jsou zaměstnáni zaměstnavatelem ve veřejném či soukromém sektoru (pokud jde o rámcovou dohodu o pracovních poměrech na dobu určitou, viz obdobně rozsudek ze dne 22. prosince 2010, Gavieiro Gavieiro a Iglesias Torres, C-444/09 a C-456/09, Sb. rozh. s. I-14031, body 39 a 40, jakož i citovaná judikatura).

               38

               Jak uvedla Komise, je třeba mít za to, že definice „zaměstnanců [...], kteří mají pracovní smlouvu nebo jsou v pracovním poměru,“ pro účely ustanovení 2 bodu 1 rámcové dohody o částečném pracovním úvazku bude mít vliv na rozsah a užitečný účinek zásady rovného zacházení zakotvené v uvedené rámcové dohodě.

               39

               V projednávaném případě je podle vlády Spojeného království ve vnitrostátním právu již dlouhou dobu připouštěno, že soudci, kteří jsou nositeli soudní funkce, nejsou zaměstnáváni na základě pracovní smlouvy a že toto právo neuznává ani kategorii „pracovního poměru“, který by byl odlišný od poměru založeného smlouvou. Z těchto důvodů podle Ministry of Justice a této vlády kategorie soudců obecně do působnosti směrnice 97/81 nespadá. V důsledku toho je jediným důvodem existence článku 17 nařízení o zaměstnancích na částečný úvazek, který stanoví, že se toto nařízení nepoužije na soudce na částečný úvazek, kteří pobírají denní odměnu, jeho nadbytečnost.

               40

               Podle výkladu pojmu „zaměstnanec, který má pracovní smlouvu nebo je v pracovním poměru,“ učiněného vnitrostátním právem, tak jak jej navrhuje vláda Spojeného království, vylučuje výkon soudní funkce bez dalšího existenci smlouvy nebo pracovního poměru, čímž tak soudce zbavuje ochrany zamýšlené směrnicí 97/81 a rámcovou dohodou o částečném pracovním úvazku.

               41

               V tomto ohledu je třeba uvést, že pouze okolnost, že jsou soudci kvalifikováni jako nositelé soudní funkce, nestačí jako taková k tomu, aby byli zbaveni práv stanovených touto rámcovou dohodou.

               42

               Jak vyplývá z bodů 34 až 38 tohoto rozsudku a zvláště z nezbytnosti zachovat užitečný účinek zásady rovného zacházení zakotvené uvedenou rámcovou dohodou, lze totiž takové vyloučení připustit – nemá-li být považováno za svévolné – pouze v případě, že povaha dotčeného pracovního poměru je podstatně odlišná od povahy pracovního poměru mezi zaměstnavateli a osobami, jež podle vnitrostátního práva spadají do kategorie zaměstnanců.

               43

               Přísluší předkládajícímu soudu, aby s konečnou platností přezkoumal, v jakém rozsahu je poměr mezi soudci a Ministry of Justice svou povahou podstatně odlišný od pracovního poměru mezi zaměstnavatelem a zaměstnancem. Soudní dvůr však může předkládajícímu soudu poskytnout některé zásady a kritéria, které bude muset předkládající soud v rámci svého přezkumu zohlednit.

               44

               V tomto ohledu je třeba uvést, jak učinila generální advokátka v bodě 48 svého stanoviska, že při přezkumu směřujícímu k určení toho, zda je povaha uvedeného poměru podstatně odlišná od povahy pracovního poměru mezi zaměstnavateli a osobami, jež podle vnitrostátního práva spadají do kategorie zaměstnanců, bude muset předkládající soud v souladu s duchem a účelem rámcové dohody o částečném pracovním úvazku zohlednit odlišení mezi touto kategorií a kategorií osob samostatně výdělečně činných.

               45

               Z tohoto hlediska je třeba zohlednit pravidla pro jmenování a odvolávání soudců, ale také způsob organizace jejich práce. V tomto ohledu z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že se má za to, že soudci pracují v určitých časových obdobích a po řádně stanovenou pracovní dobu, i když si svou práci mohou zorganizovat flexibilněji než příslušníci jiných povolání.

               46

               Kromě toho je třeba konstatovat, jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, že soudci mají nárok na dávky v nemoci, mateřství a rodičovství, jakož i na jiné podobné dávky.

               47

               Je třeba uvést, že okolností, že soudci podléhají služebním pravidlům a mohou být považováni za zaměstnance ve smyslu ustanovení 2 bodu 1 rámcové dohody o částečném pracovním úvazku, není nijak dotčena zásada nezávislosti soudní moci a možnost, aby členské státy stanovily existenci zvláštního statutu upravujícího postavení soudců.

               48

               Jak Supreme Court of the United Kingdom zdůraznil v bodě 27 svého předkládacího rozhodnutí, soudci zůstávají při výkonu soudní funkce jako takové nezávislí ve smyslu čl. 47 druhého pododstavce Listiny základních práv Evropské unie.

               49

               Tato konstatování nejsou zpochybněna argumentem lotyšské vlády, podle něhož by uplatnění unijního práva na soudní moc znamenalo nerespektování národních identit členských států, což by bylo v rozporu s čl. 4 odst. 2 SEU. Je totiž třeba konstatovat, že použití směrnice 97/81 a rámcové dohody o částečném pracovním úvazku na soudce na částečný úvazek pobírající denní odměnu nemůže mít vliv na národní identitu, ale jeho cílem je pouze to, aby se na ně vztahovala obecná zásada rovného zacházení, která představuje jeden z cílů těchto předpisů, a aby tak byli chráněni proti diskriminaci ve vztahu k zaměstnancům na částečný úvazek.

               50

               Stejně tak je tomu, pokud jde o argument, že soudci obecně nespadají do působnosti směrnice 97/81 a rámcové dohody o částečném pracovním úvazku, neboť na základě článku 51 SFEU se volný pohyb pracovníků nevztahuje na činnosti, které jsou spjaty s výkonem veřejné moci. Je totiž třeba zdůraznit, že se tato rámcová dohoda netýká volného pohybu pracovníků.

               51

               Za těchto okolností je třeba na první položenou otázku odpovědět tak, že unijní právo musí být vykládáno v tom smyslu, že přísluší členským státům, aby vymezily pojem „zaměstnanci [...], kteří mají pracovní smlouvu nebo jsou v pracovním poměru,“ uvedený v ustanovení 2 bodu 1 rámcové dohody o částečném pracovním úvazku, a zejména aby určily, zda soudci spadají pod tento pojem, za podmínky, že to nepovede ke svévolnému vyloučení této kategorie osob z ochrany poskytnuté směrnicí 97/81 a touto rámcovou dohodou. Vyloučení z této ochrany lze připustit pouze v případě, že poměr mezi soudci a Ministry of Justice je svou povahou podstatně odlišný od poměru mezi zaměstnavateli a osobami, jež podle vnitrostátního práva spadají do kategorie zaměstnanců.

         Ke druhé otázce

               52

               Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda v případě, že by soudci podle vnitrostátního práva spadali pod pojem „zaměstnanci [...], kteří mají pracovní smlouvu nebo jsou v pracovním poměru“ uvedený v ustanovení 2 bodu 1 rámcové dohody o částečném pracovním úvazku, musí být tato dohoda vykládána v tom smyslu, že brání tomu, aby pro účely přístupu k systému starobního důchodu vnitrostátní právo stanovilo rozlišení mezi soudci na plný úvazek a soudci na částečný úvazek nebo mezi soudci na částečný úvazek vykonávajícími činnost podle jednotlivých režimů.

               53

               Jak vyplývá ze spisu předloženého Soudnímu dvoru, tato otázka vyplývá z okolnosti, že článek 17 nařízení o zaměstnancích na částečný úvazek výslovně stanoví, že se toto nařízení nepoužije na nositele soudní funkce pobírající denní odměnu, jako jsou recorders. Recorders se tedy nemohou dovolávat článku 5 tohoto nařízení, který zakazuje neodůvodněné méně příznivé zacházení se zaměstnanci na částečný úvazek, takže se na rozdíl od soudců na plný úvazek nebo soudců zaměstnaných na částečný úvazek se stálým platem nemohou účastnit důchodového režimu soudních povolání a mít nárok na důchod na základě uvedeného režimu při jejich odchodu do důchodu.

               54

               Podle ustanovení 4 bodu 1 rámcové dohody o částečném pracovním úvazku nesmí být se zaměstnanci na částečný úvazek zacházeno, pokud jde o pracovní podmínky, méně příznivě než se srovnatelnými zaměstnanci na plný úvazek pouze z toho důvodu, že pracují na částečný úvazek, pokud odlišné zacházení nelze ospravedlnit objektivními důvody. Podle ustanovení 4 bodu 2 této rámcové dohody se použije zásada „poměrným dílem“, je-li to vhodné.

               55

               Je třeba uvést, že pojem „pracovní podmínky“, který je uveden v ustanovení 4 rámcové dohody o částečném pracovním úvazku, zahrnuje starobní důchody závisející na pracovním poměru mezi zaměstnancem a zaměstnavatelem (viz zejména výše uvedený rozsudek Bruno a další, bod 42).

               56

               Rozdílné zacházení se soudci na částečný úvazek pobírajícími denní odměnu vyplývá z okolnosti, že z důvodu způsobu jejich odměňování nemohou mít při odchodu do důchodu nárok na důchod na základě důchodového režimu soudních povolání ani na ochranu poskytnutou článkem 17 nařízení o zaměstnancích na částečný úvazek.

               57

               Vláda Spojeného království v tomto ohledu uvádí, že se směrnice 97/81 a rámcová dohoda o částečném pracovním úvazku týkají pouze diskriminace mezi soudci na částečný úvazek a soudci na plný úvazek, a nikoli diskriminace mezi jednotlivými kategoriemi zaměstnanců na částečný úvazek vykonávajícími činnost podle jednotlivých režimů.

               58

               V tomto ohledu je třeba konstatovat – jak vláda Spojeného království sama uvedla na jednání – že v době, kdy bylo nařízení o zaměstnancích na částečný úvazek přijato, pobírali všichni soudci na částečný úvazek až na několik výjimek denní odměnu. Situaci soudců na částečný úvazek pobírajících denní odměnu je tedy třeba chápat v tomto kontextu. Jestliže tak vnitrostátní předpisy právo účastnit se důchodového režimu soudních povolání vyhrazují zaměstnancům pobírajícím stálý plat, znamená to, že je toto právo vyhrazeno soudcům na plný úvazek, čímž jsou vyloučeni soudci na částečný úvazek, kteří až na několik výjimek pobírají denní odměnu.

               59

               Za těchto podmínek není relevantní okolnost, že je se soudci zaměstnanými na částečný úvazek se stálým platem zacházeno – pokud jde o nárok na starobní důchod – stejně jako se soudci na plný úvazek. Není tedy namístě přezkoumávat, zda směrnice 97/81 a rámcová dohoda o částečném pracovním úvazku povolují, aby vnitrostátní právo k definici nároku na starobní důchod zavedlo rozlišení mezi soudci na částečný úvazek vykonávajícími činnost podle jednotlivých režimů.

               60

               Je tedy třeba přezkoumat, zda odmítnutí přiznat starobní důchod soudcům na částečný úvazek pobírajícím denní odměnu vede k tomu, že je s nimi zacházeno méně příznivě než se zaměstnanci na plný úvazek, kteří se nacházejí ve srovnatelné situaci.

               61

               V tomto ohledu ustanovení 3 rámcové dohody o částečném pracovním úvazku poskytuje kritéria pro definici „srovnatelný zaměstnanec na plný úvazek“. Tento zaměstnanec je definován v bodě 2 prvním pododstavci tohoto ustanovení jako „zaměstnanec na plný úvazek ve stejném podniku, který má stejný typ pracovní smlouvy nebo pracovního poměru a který vykonává stejnou nebo podobnou práci/povolání, s náležitým přihlédnutím k dalším okolnostem, které mohou zahrnovat délku trvání pracovního poměru a způsobilost/schopnosti“. Je třeba konstatovat, že tato kritéria jsou založena na obsahu činnosti dotčených osob.

               62

               Nelze tedy tvrdit, že soudci na plný úvazek a recorders se nenacházejí ve srovnatelné situaci z důvodu rozdílů v kariéře, jelikož recorders mají stále možnost vykonávat funkci advokáta. Určující je totiž spíše to, že vykonávají v podstatě tutéž činnost. V tomto ohledu dotčení účastníci řízení, včetně vlády Spojeného království, na jednání vysvětlili, že recorders a soudci na plný úvazek vykonávají tytéž funkce. Bylo uvedeno, že jejich práce je totožná a že své funkce plní v rámci stejných soudů a na stejných jednáních.

               63

               Podle ustanovení 4 rámcové dohody o částečném pracovním úvazku a zásady zákazu diskriminace může být rozdílné zacházení se zaměstnanci na částečný úvazek v porovnání se srovnatelnými zaměstnanci na plný úvazek odůvodněno pouze objektivními důvody.

               64

               Pojem „objektivní důvody“ ve smyslu ustanovení 4 bodu 1 rámcové dohody o částečném pracovním úvazku je přitom třeba chápat tak, že neumožňuje odůvodnit rozdílné zacházení mezi zaměstnanci na částečný úvazek a zaměstnanci na plný úvazek skutečností, že toto rozdílné zacházení je stanoveno obecnou a abstraktní normou. Uvedený pojem naopak vyžaduje, aby dotčené nerovné zacházení odpovídalo skutečné potřebě, bylo způsobilé dosáhnout sledovaného cíle a bylo k tomuto účelu nezbytné [pokud jde o ustanovení 5 bod 1 písm. a) rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou, viz obdobně výše uvedený rozsudek Del Cerro Alonso, body 57 a 58].

               65

               Vzhledem k tomu, že v průběhu řízení před Soudním dvorem nebyla uplatněna žádná odůvodňující skutečnost, přísluší předkládajícímu soudu, aby přezkoumal, zda nerovné zacházení mezi soudci na plný úvazek a soudci na částečný úvazek pobírajícími denní odměnu může být odůvodněno.

               66

               Je třeba připomenout, že důvody rozpočtové povahy diskriminaci ospravedlnit nemohou (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 23. října 2003, Schönheit a Becker, C-4/02 a C-5/02, Recueil, s. I-12575, bod 85, jakož i ze dne 22. dubna 2010, Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, C-486/08, Sb. rozh. s. I-3527, bod 46).

               67

               S ohledem na předcházející je třeba na druhou otázku odpovědět tak, že rámcová dohoda o částečném pracovním úvazku musí být vykládána v tom smyslu, že brání tomu, aby pro účely přístupu k režimu starobního důchodu vnitrostátní právo stanovilo rozlišení mezi soudci na plný úvazek a soudci na částečný úvazek pobírajícími denní odměnu, ledaže by takové rozdílné zacházení ospravedlnily objektivní důvody, což přísluší posoudit předkládajícímu soudu.

         K nákladům řízení

               68

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Unijní právo musí být vykládáno v tom smyslu, že přísluší členským státům, aby vymezily pojem „zaměstnanci [...], kteří mají pracovní smlouvu nebo jsou v pracovním poměru,“ uvedený v ustanovení 2 bodu 1 rámcové dohody o částečném pracovním úvazku, uzavřené dne 6. června 1997, která tvoří přílohu směrnice Rady 97/81/ES ze dne 15. prosince 1997 o Rámcové dohodě o částečném pracovním úvazku uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS, ve znění směrnice Rady 98/23/ES ze dne 7. dubna 1998, a zejména aby určily, zda soudci spadají pod tento pojem, za podmínky, že to nepovede ke svévolnému vyloučení této kategorie osob z ochrany poskytnuté směrnicí 97/81, ve znění směrnice 98/23, a touto rámcovou dohodou. Vyloučení z této ochrany lze připustit pouze v případě, že poměr mezi soudci a Ministry of Justice je svou povahou podstatně odlišný od poměru mezi zaměstnavateli a osobami, jež podle vnitrostátního práva spadají do kategorie zaměstnanců.

                           2)

                           Rámcová dohoda o částečném pracovním úvazku, uzavřená dne 6. června 1997, která tvoří přílohu směrnice 97/81, ve znění směrnice 98/23, musí být vykládána v tom smyslu, že brání tomu, aby pro účely přístupu k režimu starobního důchodu vnitrostátní právo stanovilo rozlišení mezi soudci na plný úvazek a soudci na částečný úvazek pobírajícími denní odměnu, ledaže by takové rozdílné zacházení ospravedlnily objektivní důvody, což přísluší posoudit předkládajícímu soudu.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: angličtina.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 18. července 2013. # Laurence Prinz proti Region Hannover (C-523/11) a Philipp Seeberger proti Studentenwerk Heidelberg (C-585/11). # Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce: Verwaltungsgericht Hannover - Německo a Verwaltungsgericht Karlsruhe - Německo. # Občanství Unie - Články 20 SFEU a 21 SFEU - Právo volného pohybu a pobytu - Podpora na vzdělávání poskytovaná příslušníkovi členského státu pro studium v jiném členském státě - Povinnost bydliště v členském státě původu po dobu nejméně tří let před začátkem studia. # Spojené věci C-523/11 a C-585/11.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      18. července 2013 (
            *1
         )
      „Občanství Unie — Články 20 SFEU a 21 SFEU — Právo volného pohybu a pobytu — Podpora na vzdělávání poskytovaná příslušníkovi členského státu pro studium v jiném členském státě — Povinnost bydliště v členském státě původu po dobu nejméně tří let před začátkem studia“
      Ve spojených věcech C-523/11 a C-585/11,
      jejímž předmětem jsou žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podané Verwaltungsgericht Hannover (Německo) a Verwaltungsgericht Karlsruhe (Německo), rozhodnutími ze dne 5. října a 16. listopadu 2011, došlými Soudnímu dvoru dne 13. října a 24. listopadu 2011, v řízeních

         Laurence Prinz

      proti

         Region Hannover (C-523/11),
      a

         Philipp Seeberger

      proti

         Studentenwerk Heidelberg (C-585/11),
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení M. Ilešič, předseda senátu, K. Lenaerts, místopředseda Soudního dvora, vykonávající funkci soudce třetího senátu, E. Jarašiūnas, A. Ó Caoimh (zpravodaj) a C. G. Fernlund, soudci,
      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Impellizzeri, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 29. listopadu 2012,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za P. Seebergera M. Y. Popperem, Rechtsanwalt,

               —

               za německou vládu T. Henzem a J. Möllerem, jako zmocněnci,

               —

               za dánskou vládu V. Pasternak Jørgensen a C. Thorningem, jako zmocněnci,

               —

               za řeckou vládu G. Papagianni, jako zmocněnkyní,

               —

               za nizozemskou vládu B. Koopman a C. Wissels, jako zmocněnkyněmi,

               —

               za rakouskou vládu C. Pesendorfer a G. Eberhardem, jako zmocněnci,

               —

               za finskou vládu M. Pere a J. Leppem, jako zmocněnci,

               —

               za švédskou vládu A. Falk, C. Stege a U. Persson, jako zmocněnkyněmi,

               —

               za Evropskou komisi S. Grünheid, jakož i D. Roussanovem a V. Kreuschitzem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 21. února 2013,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají výkladu článků 20 SFEU a 21 SFEU.

               2

               Tyto žádosti byly předloženy v rámci sporů mezi L. Prinz, německou státní příslušnicí, a Region Hannover (Region Hannover, odbor podpor na vzdělávání, dále jen „Region Hannover“), a dále mezi P. Seebergerem, který je také německým státním příslušníkem, a Studentenwerk Heidelberg, Amt für Ausbildungsförderung (školský úřad v Heidelbergu, oddělení pro podporu vzdělávání, dále jen „Studentenwerk“), jejichž předmětem je nárok na podporu na vzdělávání pro studium ve vzdělávacích zařízeních, která se nacházejí v jiných členských státech než Spolková republika Německo.

         Právní rámec

               3

               Ustanovení § 5, nadepsaného „Vzdělávání v zahraničí“, spolkového zákona o individuální podpoře na vzdělávání [Bundesgesetz über individuelle Förderung der Ausbildung (Bundesausbildungsförderungsgesetz)], pozměněného dne 1. ledna 2008 dvacátým druhým zákonem, kterým se mění spolkový zákon o individuální podpoře na vzdělávání (BGBl. I, s. 3254, dále jen „BAföG“), stanoví:
               „1.   Za trvalé bydliště se ve smyslu tohoto zákona považuje místo, kde se nachází, nikoli pouze přechodně, těžiště vztahů dotyčné osoby, aniž by byla rozhodná vůle usadit se na tomto místě natrvalo; ten, kdo se na určitém místě zdržuje pouze z důvodu vzdělávání, nemá na tomto místě své trvalé bydliště.
               2.   „Podpora na vzdělávání se přizná všem studentům, kteří mají své trvalé bydliště na německém území a kteří studují ve vzdělávacím zařízení nacházejícím se v zahraničí, pokud
               [...]

                        3)

                        student zahájí nebo pokračuje ve svém vzdělávání ve vzdělávacím zařízení nacházejícím se v některém z členských států Evropské unie nebo ve Švýcarsku.

                  [...]“

               4

               Ustanovení § 6 BAföG, nadepsaného „Podpora pro německé státní příslušníky v zahraničí“, stanoví, že německým státním příslušníkům, jejichž trvalé bydliště se nachází v jiném státě a kteří tam navštěvují vzdělávací zařízení, nebo kteří z místa tohoto bydliště navštěvují zařízení nacházející se v jednom ze sousedních států, lze poskytnout podporu na vzdělávání, je-li to odůvodněné zvláštními okolnosti konkrétního případu.

               5

               Ustanovení § 16 BAföG, nadepsaného „Doba poskytování podpory na vzdělávání v zahraničí“, je následujícího znění:
               „Pro vzdělávání v zahraničí ve smyslu § 5 odst. 2 bodu 1 nebo odst. 5 se podpora vyplácí po dobu maximálně jednoho roku […]
               […]
               3.   V případech uvedených v § 5 odst. 2 bodech 2 a 3 nepodléhá poskytování podpory na vzdělávání časovému omezení stanovenému v odstavcích 1 a 2; nicméně pokud jde o případy uvedené v § 5 odst. 2 bodu 3, podpora se vyplácí po dobu delší než jeden rok pouze za podmínky, že student, který zahájil svůj pobyt v zahraničí po 31. prosinci 2007, měl před zahájením tohoto pobytu v zahraničí trvalé bydliště na německém území po dobu alespoň tří let.“

         Skutkový základ a právní rámec sporů v původních řízeních a předběžné otázky

         Věc C-523/11

               6

               Laurence Prinz, narozená v roce 1991 v Německu, žila se svojí rodinou po dobu deseti let Tunisku, kde byl její otec zaměstnán u německé společnosti. Po návratu do Německa v lednu 2007 ukončila dotyčná svou školní docházku ve Frankfurtu nad Mohanem, kde v červnu 2009 složila maturitu („Abitur“). Dne 1. září 2009 zahájila studium na Erasmově univerzitě v Rotterdamu (Nizozemsko).

               7

               Region Hannover v odpovědi na žádost o podporu na vzdělávání pro akademický rok 2009/2010, kterou L. Prinz podala dne 18. srpna 2009, přiznal tuto podporu rozhodnutím ze dne 30. dubna 2010 pro období od září 2009 do srpna 2010.

               8

               Žádost o podporu, předložená L. Prinz pro akademický rok 2010/2011, byla naopak rozhodnutím ze dne 4. května 2010 zamítnuta s odůvodněním, že vzhledem k tomu, že dotyčná nesplňovala podmínku bydliště stanovenou BAföG, nemohla se domáhat časově neomezené podpory na vzdělávání, neboť její nárok byl na základě § 16 odst. 3 tohoto zákona omezen na dobu jednoho roku.

               9

               Dne 1. června 2010 podala L. Prinz proti tomuto rozhodnutí žalobu. Laurence Prinz tvrdila, že uvedenou podmínku splňuje, neboť od září 1993 do dubna 1994 a od ledna 2007 do srpna 2009, tj. po dobu tří let a čtyř měsíců, měla bydliště v Německu. Rovněž tvrdila, že podmínka trvalého bydliště stanovená BAföG je v rozporu s článkem 21 SFEU a dovolávala se vazeb, které udržovala s dotyčným členským státem, přičemž uvedla, že se v tomto členském státě narodila, že má německou státní příslušnost, že tento členský stát opustila pouze z důvodu přeložení jejího otce na jinou práci a že vždy udržovala vztahy se zemí svého původu. Podle L. Prinz by prodloužený pobyt v délce čtyř měsíců tyto vazby podstatným způsobem neposílil.

               10

               Region Hannover tvrdí, že v případě minimálního období tří let, stanoveného v § 16 odst. 3 BAföG, se nutně musí jednat o nepřetržité období. Tento zákon podle něj nijak neporušuje unijní právo v oblasti volného pohybu a pobytu, neboť toto právo neukládá členským státům žádnou povinnost neomezené podpory svých vlastních státních příslušníků.

               11

               Předkládající soud se zamýšlí nad slučitelností takové podmínky bydliště, jako je podmínka dotčená v původním řízení s unijním právem. Domnívá se, že podmínka dotčená v původním řízení by stejně jako podmínka použitelná před vstupem dvacátého druhého zákona, kterým se mění spolkový zákon o individuální podpoře na vzdělávání, a sice povinnost navštěvování vzdělávacího zařízení v Německu po dobu alespoň jednoho roku, mohla unijního občana odradit od zahájení studia v jiném členském státě, neboť po uplynutí jednoho roku, by již neměl nárok na podporu na vzdělávání. I když členský stát může podle tohoto soudu legitimně přiznat podporu na vzdělávání pouze studentům, kteří prokázali určitý stupeň integrace do společnosti tohoto členského státu, nemůže kritérium, vycházející z nepřetržitého pobytu v délce tří let v Německu před zahájením pobytu v zahraničí, prokázat existenci této integrace.

               12

               Za těchto podmínek se Verwaltungsgericht Hannover rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Je omezením práva volného pohybu a pobytu, přiznaného unijním občanům články 20 [SFEU] a 21 SFEU, které není ve smyslu [unijního] práva odůvodněné, jestliže je německé státní příslušnici, která má trvalé bydliště na německém území a navštěvuje vzdělávací zařízení nacházející se v jednom z členských států Evropské unie, poskytnuta podpora na vzdělávání stanovená [BAföG] pro navštěvování tohoto zahraničního vzdělávacího zařízení pouze na jeden rok z důvodu, že neměla na německém území trvalé bydliště po dobu alespoň tří let?“

         Věc C-585/11

               13

               Philippe Seeberger, narozený v roce 1983 v Německu, kde žil do roku 1994 se svými rodiči, kteří jsou také německými státními příslušníky. V letech 1989 až 1994 navštěvoval základní školu v Mnichově (Německo), poté gymnázium. Od roku 1994 do prosince 2005 dotyčný bydlel se svými rodiči na Mallorce (Španělsko), kde jeho otec vykonával podnikovou poradenskou činnost jako osoba samostatně výdělečně činná.

               14

               V lednu 2006 se rodiče P. Seebergera usadili v Kolíně nad Rýnem (Německo). I když byl P. Seeberger zapsán do registru obyvatel v Mnichově až dne 26. října 2009, tvrdí, že od ledna 2006 měl trvalé bydliště v Německu.

               15

               V září 2009 zahájil P. Seeberger studium ekonomie na Baleárské univerzitě v Palma de Mallorca (Španělsko) a u Studentenwerk podal žádost o podporu na tohoto vzdělávání.

               16

               Studentenwerk tuto žádost zamítl s odůvodněním, že dotyčný nesplnil podmínku bydliště stanovenou v § 16 odst. 3 BAföG, což brání tomu, aby mu byla tato podpora přiznána podle § 5 odst. 2 první věty bodu 3 tohoto zákona.

               17

               S odvoláním na svá práva na volný pohyb, která mu náleží jakožto unijnímu občanovi, podal P. Seeberger proti tomuto rozhodnutí odvolání, které Studentenwerk zamítl rozhodnutím ze dne 14. června 2010.

               18

               V žalobě podané u Verwaltungsgericht Karlsruhe P. Seeberger tvrdil, že podmínka bydliště stanovená v § 16 odst. 3 BAföG porušuje jeho právo na volný pohyb, neboť jej nutí k tomu, aby se buď vzdal svého trvalého bydliště v jiném členském státě, nebo své trvalé bydliště včas přemístil zpět do Německa, aby tak neohrozil přiznání podpory na vzdělávání pro své studium ve Španělsku. V této souvislosti zdůrazňuje, že jeho přijetí k vysokoškolskému studiu je uznáno pouze ve Španělsku a že si přeje absolvovat celé studium v tomto členském státě.

               19

               Studentenwerk tvrdí, že vzhledem k tomu, že se povinnost bydliště stanovená BAföG uplatní ve stejné míře na všechny vlastní státní příslušníky, lze ji uplatnit také na unijní občany, kteří pocházejí z jiných členských států a využívají svého práva na volný pohyb. Tato povinnost pouze konkretizuje legitimní zájem členského státu vyplácejícího sociální dávky, aby tyto dávky, poskytované z veřejných rozpočtů financovaných z daňových výnosů, byly vyhrazeny kategoriím osob, které mohou prokázat minimální vazbu na členský stát, který tyto dávky vyplácí.

               20

               Verwaltungsgericht Karlsruhe ve svém předkládacím rozhodnutí konstatuje, že podmínka bydliště dotčená v původním řízení se neuplatní na podporu na vzdělávání, které se uskutečňuje v Německu. Uvádí, že taková podmínka bydliště by mohla z důvodu nevýhod v osobním životě, dodatečných nákladů, jakož i případných zdržení, která s sebou přináší, odradit unijní občany od opuštění Německa za účelem studia v jiném členském státě. Tento soud má pochybnosti ohledně otázky, zda je odůvodněný požadavek, podle něhož žadatel o podporu musí prokázat, že před začátkem vzdělávání měl své bydliště v Německu po dobu alespoň tří let, a zamýšlí se nad tím, zda určitý stupeň integrace do společnosti tohoto členského státu, který posledně uvedený může legitimně vyžadovat, není ve věci v původním řízení nutné předpokládat již z důvodu, že žadatel, německý státní příslušník, byl svými rodiči vychováván v Německu a svou školní docházku tam plnil až do konce šesté třídy, kdy se ve věku dvanácti let přestěhoval se svojí rodinou z důvodu, že jeho otec využil práv vyplývajících z článků 45 SFEU a 49 SFEU. Podle uvedeného soudu kritérium spočívající na určitém datu a období tří let před začátkem vzdělávání v zahraničí může a priori jen stěží prokázat požadovanou integraci.

               21

               Za těchto podmínek se Verwaltungsgericht Karlsruhe rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Brání unijní právo vnitrostátní právní úpravě, která odmítá přiznání podpory na vzdělávání pro studium v jiném členském státu výlučně z důvodu, že trvalé bydliště studenta, který využil práva volného pohybu, se na počátku studia nenacházelo v jeho členském státu původu po dobu nejméně tří let?“

         K předběžným otázkám

               22

               Podstatou těchto otázek předkládajících soudů, které je třeba přezkoumat společně, je, zda články 20 SFEU a 21 SFEU musejí být vykládány v tom smyslu, že brání právní úpravě členského státu, která podmiňuje přiznání podpory na vzdělávání z titulu studia v jiném členském státě na období delší než jeden rok takovou jedinou podmínkou, jaká je stanovena v § 16 odst. 3 BAföG, podle níž musí mít žadatel před zahájením uvedeného studia trvalé bydliště ve smyslu tohoto zákona na území prvně uvedeného státu po dobu nejméně tří let.

               23

               Nejprve je třeba připomenout, že L. Prinz a P. Seeberger, jakožto němečtí státní příslušníci, mají na základě čl. 20 odst. 1 SFEU status unijních občanů a mohou se tedy případně i vůči svému členskému státu původu dovolávat práv, která s tímto statusem souvisejí (viz rozsudky ze dne 26. října 2006, Tas-Hagen a Tas, C-192/05, Sb. rozh. s. I-10451, bod 19, jakož i ze dne 23. října 2007, Morgan a Bucher, C-11/06 a C-12/06, Sb. rozh. s. I-9161, bod 22).

               24

               Jak Soudní dvůr několikrát zopakoval, status občana Unie je předurčen být základním statusem státních příslušníků členských států, aby těm státním příslušníkům, kteří se nacházejí ve stejné situaci, bylo umožněno požívat v rámci věcné působnosti Smlouvy o FEU stejného právního zacházení bez ohledu na jejich státní příslušnost, aniž by byly dotčeny výjimky, které jsou v tomto ohledu výslovně stanoveny (rozsudek ze dne 20. září 2001, Grzelczyk, C-184/99, Recueil, s. I-6193, bod 31, a ze dne 11. července 2002, D’Hoop, C-224/98, Recueil, s. I-6191, bod 28, a ze dne 21. února 2013, N., C-46/12, bod 27).

               25

               Mezi situace, které spadají do působnosti unijního práva, patří ty, které se týkají výkonu základních svobod zaručených Smlouvou, zejména těch, které souvisejí se svobodou pohybu a pobytu na území členských států, jak byla přiznána článkem 21 SFEU (výše uvedené rozsudky Tas-Hagen a Tas, bod 22; rozsudek ze dne 11. září 2007, Schwarz a Gootjes-Schwarz, C-76/05, Sb. rozh. s. I-6849, bod 87 a citovaná judikatura, jakož i výše uvedený rozsudek Morgan a Bucher, bod 23).

               26

               V tomto ohledu je třeba připomenout, jak uvedla německá vláda a Komise, že členské státy sice mají podle čl. 165 odst. 1 SFEU pravomoc, pokud jde o obsah výuky a organizaci svých vzdělávacích systémů, avšak při výkonu této pravomoci musí dodržovat unijní právo a zejména ustanovení Smlouvy týkajících se svobody volného pohybu a pobytu na území členských států, kterou přiznává čl. 21 odst. 1 SFEU (viz výše uvedený rozsudek Morgan a Bucher, bod 24 a citovaná judikatura).

               27

               Dále je třeba poukázat na to, že vnitrostátní právní úprava, která znevýhodňuje některé vlastní státní příslušníky pouze proto, že využili své svobody pohybu a pobytu v jiném členském státě, představuje omezení svobod, které čl. 21 odst. 1 SFEU přiznává každému občanu Unie (viz rozsudek ze dne 18. července 2006, De Cuyper, C-406/04, Sb. rozh. s. I-6947, bod 39; výše uvedené rozsudky Tas-Hagen a Tas, bod 31, a Morgan a Bucher, bod 25).

               28

               Možnosti, které Smlouva otevírá v oblasti svobody pohybu občanů Unie, by totiž nemohly mít plný účinek, pokud by státního příslušníka členského státu mohly od jejich využití odradit překážky jeho pobytu v jiném členském státě z důvodu právní úpravy jeho státu původu, která jej penalizuje jen proto, že těchto možností využil (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek D’Hoop, bod 31; rozsudek ze dne 29. dubna 2004, Pusa, C-224/02, Recueil, s. I-5763, bod 19, jakož i výše uvedený rozsudek Morgan a Bucher, bod 26).

               29

               To je obzvláště důležité v oblasti vzdělávání s ohledem na cíle stanovené v čl. 6 písm. e) SFEU a čl. 165 odst. 2 druhé odrážce SFEU, a to zejména na podporu mobility studentů a učitelů (viz výše uvedený rozsudek D’Hoop, bod 32; rozsudek ze dne 7. července 2005, Komise v. Rakousko, C-147/03, Sb. rozh. s. I-5969, bod 44, jakož i výše uvedený rozsudek Morgan a Bucher, bod 27).

               30

               V důsledku toho, pokud členský stát stanoví systém podpor na vzdělávání, který studentům umožňuje získat takovouto podporu v případě, že vykonávají studium v jiném členském státě, musí dbát na to, aby podmínky přiznání této podpory nevytvářely neodůvodněné omezení uvedeného práva pohybu a pobytu na území členských států, stanoveného v článku 21 SFEU (viz výše uvedený rozsudek Morgan a Bucher, bod 28).

               31

               Je nutné konstatovat, že taková podmínka nepřetržitého pobytu v délce tří let, jaká je stanovena v § 16 odst. 3 BAföG, i když se uplatní bez rozdílu jak na německé státní příslušníky, tak ostatní občany Unie, představuje omezení práva na volný pohyb a pobyt, které je přiznáno všem občanům Unie na základě článku 21 SFEU.

               32

               Taková podmínka může vlastní státní příslušníky, jako jsou žalobci v původním řízení, s přihlédnutím k dopadu, který může výkon svobody volného pohybu a pobytu v jiném členském státě mít na nárok na podporu na vzdělávání, odradit od toho, aby této svobody využili.

               33

               Podle ustálené judikatury právní úprava, která může omezit základní svobodu zaručenou Smlouvou, může být s ohledem na unijní právo odůvodněna pouze tehdy, pokud se zakládá na objektivních hlediscích obecného zájmu, která jsou nezávislá na státní příslušnosti dotyčných osob, a je přiměřená cíli legitimně sledovanému vnitrostátním právem (viz výše uvedené rozsudky De Cuyper, bod 40; Tas-Hagen a Tas, bod 33, jakož i Morgan a Bucher, bod 33). Z judikatury Soudního dvora rovněž vyplývá, že opatření je přiměřené, pokud je způsobilé zajistit uskutečnění sledovaného cíle a přitom nepřekračuje meze toho, co je k jeho dosažení nezbytné (výše uvedené rozsudky De Cuyper, bod 42, a Morgan a Bucher, bod 33, jakož i rozsudek ze dne 13. prosince 2012, Caves Krier Frères, C-379/11, bod 48 a citovaná judikatura).

               34

               V projednávaných věcech německá vláda tvrdí, že BAföG spočívá na objektivních hlediscích obecného zájmu. Ustanovení § 16 odst. 3 tohoto zákona totiž podle ní umožňuje zaručit, že podpora na vzdělávání pro celý studijní program v zahraničí je vyplácena výlučně studentům, kteří prokáží dostatečný stupeň integrace do německé společnosti. Požadavek minimální úrovně integrace tak zachovává vnitrostátní systém podpory na vzdělávání pro studium v zahraničí, neboť chrání stát vyplácející dávku proti nepřiměřené ekonomické zátěži.

               35

               Podle uvedené vlády je tak legitimní finančně podporovat ve studiu, které se celé uskutečňuje v zahraničí, výlučně studenty, kteří prokáží dostatečnou integrační vazbu s Německem, přičemž tento důkaz je nutně podán studentem, který je s to splnit podmínku nepřetržitého pobytu v délce tří let.

               36

               V této souvislosti je třeba připomenout, že Soudní dvůr zajisté uznal, že může být legitimní, aby členský stát za účelem vyhnutí se tomu, že se poskytování podpory směřující k pokrytí životních nákladů studentů pocházejících z jiných členských států stane nepřiměřenou zátěží, která by mohla mít důsledky pro celkovou úroveň podpory poskytované tímto státem, poskytoval takovou podporu pouze studentům, kteří prokázali určitý stupeň integrace do společnosti tohoto státu a že, pokud existuje riziko takovéto nepřiměřené zátěže, je v zásadě možné uplatnit podobné úvahy i v souvislosti s poskytováním podpory na vzdělávání členským státem studentům, kteří si přejí studovat v jiných členských státech (výše uvedený rozsudek Morgan a Bucher, body 43 a 44, jakož i citovaná judikatura).

               37

               Nicméně podle ustálené judikatury důkaz požadovaný členským státem za účelem uplatňování existence skutečné integrační vazby nesmí mít příliš výlučnou povahu, která by nenáležitě upřednostňovala skutečnost, která nutně neprokazuje skutečný a efektivní stupeň spojení mezi žadatelem a tímto členským státem a vylučovala všechny ostatní reprezentativní skutečnosti (viz výše uvedený rozsudek D’Hoop, bod 39; rozsudky ze dne 21. července 2011, Stewart, C-503/09, Sb. rozh. s. I-6497, bod 95, a ze dne 4. října 2012, Komise v. Rakousko, C-75/11, bod 62).

               38

               Existence určitého stupně integrace může být sice považována za prokázanou na základě konstatování, podle něhož student měl po určité období bydliště v členském státě, ve kterém žádá o poskytnutí podpory na vzdělávání, nicméně jak poznamenala generální advokátka v bodě 95 svého stanoviska, taková jediná podmínka bydliště, jako je podmínka dotčená v původním řízení, vyvolává riziko, že z poskytování dotčené podpory mohou být vyloučeni studenti, kteří navzdory skutečnosti, že neměli nepřetržitý pobyt v Německu po dobu tří let bezprostředně před zahájením studia v zahraničí, mají přesto dostatečné vazby na německou společnost. Tak tomu může být v případě, že student má státní příslušnost dotčeného členského státu a v tomto státě plnil podstatnou část své školní docházky nebo z důvodu jiných faktorů, jako jsou zejména jeho rodina, zaměstnání, jazykové znalosti nebo existence jiných sociálních nebo hospodářských vazeb. Jiná ustanovení právní úpravy dotčené v původním řízení ostatně sama umožňují, aby i jiné faktory, než je pobyt žadatele o podporu, mohly být relevantní jak pro prokázání střediska vztahů dotyčného, tak pro určení, zda podmínky přiznání dotyčné podpory jsou splněny v případě vlastních státních příslušníků, kteří mají bydliště v zahraničí.

               39

               S přihlédnutím k výše uvedenému přísluší vnitrostátnímu soudu provést nezbytná ověření, zda dotyční mají dostatečné vazby na německou společnost tak, aby mohli prokázat svou integraci do německé společnosti.

               40

               Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že taková jediná podmínka nepřetržitého pobytu v délce tří let, jako je podmínka dotčená v původním řízení, má příliš obecnou a výlučnou povahu a překračuje to, co je nezbytné pro dosažení sledovaných cílů, a nemůže být tudíž považována za přiměřenou.

               41

               S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na položené otázky odpovědět, že články 20 SFEU a 21 SFEU musejí být vykládány v tom smyslu, že brání právní úpravě členského státu, která podmiňuje přiznání podpory na vzdělávání z titulu studia v jiném členském státě na období delší než jeden rok takovou jedinou podmínkou, jako je podmínka stanovená v § 16 odst. 3 BAföG, podle níž žadatel musí mít trvalé bydliště ve smyslu tohoto zákona na území prvně uvedeného státu po dobu nejméně tří let před zahájením uvedeného studia.

         K nákladům řízení

               42

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

                     Články 20 SFEU a 21 SFEU musejí být vykládány v tom smyslu, že brání právní úpravě členského státu, která podmiňuje přiznání podpory na vzdělávání z titulu studia v jiném členském státě na období delší než jeden rok takovou jedinou podmínkou, jako je podmínka stanovená v § 16 odst. 3 spolkového zákona o individuální podpoře na vzdělávání [Bundesgesetz über individuelle Förderung der Ausbildung (Bundesausbildungsförderungsgesetz)], pozměněného dne 1. ledna 2008 dvacátým druhým zákonem, kterým se mění spolkový zákon o individuální podpoře na vzdělávání, podle níž žadatel musí mít trvalé bydliště ve smyslu tohoto zákona na území prvně uvedeného státu po dobu nejméně tří let před zahájením uvedeného studia.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 18. července 2006.#Gérald De Cuyper proti Office national de l'emploi.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal du travail de Bruxelles - Belgie.#Volný pohyb a pobyt na území Evropské unie - Příspěvky v nezaměstnanosti - Podmínka skutečného bydliště v tuzemsku.#Věc C-406/04.

text:
      Věc C-406/04
      Gérald De Cuyper
      v.
      Office national de l'emploi
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná tribunal du travail de Bruxelles)
      „Volný pohyb a pobyt na území Evropské unie – Příspěvky v nezaměstnanosti – Podmínka skutečného bydliště v tuzemsku “
      Stanovisko generálního advokáta L. A. Geelhoeda přednesené dne 2. února 2006
      Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 18. července 2006
      Shrnutí rozsudku
      1.     Sociální zabezpečení migrujících pracovníků – Právní úprava Společenství – Věcná působnost – Uvedené dávky a vyloučené dávky

      (Nařízení Rady č. 1408/71)
      2.     Občanství Evropské unie – Právo na volný pohyb a pobyt na území členských států – Sociální výhody
      (Článek 18 ES)
      1.     Dávka může být považována za dávku sociálního zabezpečení, pokud je příjemci přiznána na základě právními předpisy vymezené
         situace, aniž by došlo k individuálnímu a diskrečnímu posouzení osobních potřeb, a vztahuje‑li se k některému z rizik výslovně
         uvedených v čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1408/71.

      V tomto ohledu příspěvek poskytovaný nezaměstnané osobě starší 50 let, jehož přiznání nemá diskreční povahu, který je určen
         ke krytí rizika spojeného s nedobrovolnou ztrátou zaměstnání, pokud je příjemce ještě práceschopný, a jehož příjemci podléhají
         stejným podmínkám jako ostatní pracovníci, kteří usilují o příspěvek v nezaměstnanosti, musí být považován za příspěvek v
         nezaměstnanosti spadající do působnosti nařízení č. 1408/71, i když je příjemce podle vnitrostátního opatření osvobozen od
         povinnosti zaregistrovat se jako uchazeč o zaměstnání.

       (viz body 22, 29, 34)
      2.     Svoboda pohybu a pobytu přiznaná každému občanovi Unie článkem 18 ES nebrání doložce o bydlišti, uložené nezaměstnané osobě
         starší 50 let, která je osvobozena od povinnosti prokázat svou disponibilitu na pracovním trhu, jako podmínka zachování jejího
         nároku na příspěvek v nezaměstnanosti. I když takové opatření představuje omezení svobod, které článek 18 ES přiznává každému
         občanovi Unie, je odůvodněno potřebou kontrolovat profesní a rodinnou situaci nezaměstnaných osob. Uvedená doložka totiž umožňuje
         inspekčním službám vnitrostátních orgánů ověřit, zda v situaci příjemce příspěvku v nezaměstnanosti nedošlo ke změně, jež
         by mohla mít vliv na přiznanou dávku. Toto odůvodnění je tedy založeno na objektivních hlediscích obecného zájmu, která jsou
         nezávislá na státní příslušnosti dotyčných osob. Méně omezující opatření, jako je například předložení dokumentů nebo potvrzení,
         by zbavila kontrolu její neočekávanosti, a snížila by tedy její účinnost, takže dotčené opatření je způsobilé zaručit uskutečnění
         cíle, který sleduje, a přitom nepřekračuje meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné.
      (viz body 39, 41–43, 45–48 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      18. července 2006 (*)

      „Volný pohyb a pobyt na území Evropské unie – Příspěvky v nezaměstnanosti – Podmínka skutečného bydliště v tuzemsku“
      Ve věci C‑406/04,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím tribunal du travail
         de Bruxelles (Belgie) ze dne 8. září 2004, došlým Soudnímu dvoru dne 23. září 2004, v řízení

      Gérald De Cuyper
      proti
      Office national de l’emploi,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas a J. Malenovský, předsedové senátů, N. Colneric, S.
         von Bahr, J. N. Cunha Rodrigues, R. Silva de Lapuerta (zpravodaj), G. Arestis, A. Borg Barthet, M. Ilešič a J. Klučka, soudci,

      generální advokát: L. A. Geelhoed,
      vedoucí soudní kanceláře: C. Strömholm, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 23. listopadu 2005,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za G. De Cuypera A. de le Courtem a N. Dugardinem, avocats,
      –       za Office national de l’emploi R. Dupontem a M. Willemetem, avocats,
      –       za belgickou vládu E. Dominkovits a M. Wimmerem, jako zmocněnci,
      –       za německou vládu C. Schulze-Bahr, jako zmocněnkyní,
      –       za francouzskou vládu G. de Berguesem a O. Christmann, jako zmocněnci,
      –       za nizozemskou vládu C. Wissels, jako zmocněnkyní,
      –       za vládu Spojeného království S. Moore, barrister,
      –       za Komisi Evropských společenství D. Martinem a M. Condou, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 2. února 2006,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 17 ES a 18 ES a nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června
         1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky
         pohybující se v rámci Společenství, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením Rady (ES) č. 118/97 ze dne 2. prosince
         1996 (Úř. věst. 1997, L 28, s. 1; Zvl. vyd. 05/03, s. 3), ve znění nařízení Rady (ES) č. 1606/98 ze dne 29. června 1998 (Úř.
         věst. L 209, s. 1; Zvl. vyd. 05/03, s. 308, dále jen „nařízení č. 1408/71“).

      2       Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi G. De Cuyperem a Office national de l’emploi (dále jen „ONEM“) ve věci vyloučení
         dotčené osoby z nároku na příspěvky v nezaměstnanosti od 1. dubna 1999.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3       Článek 1 písm. a) bod i) nařízení č. 1408/71 stanoví:
      „a)      [...] ,zaměstnanou osobou‘ a ,osobou samostatně výdělečně činnou‘ [se] rozumí každá osoba, která:
      i)      je pojištěna na základě povinného nebo volitelného pokračujícího pojištění pro případ jedné nebo více pojistných událostí
         odpovídajícím odvětvím systému sociálního zabezpečení pro zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné nebo zvláštnímu
         systému pro úředníky.“

      4       Článek 2 odst. 1 uvedeného nařízení stanoví:
      „Toto nařízení se vztahuje na zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné, které podléhají nebo podléhaly právním
         předpisům jednoho nebo více členských států a které jsou státními příslušníky jednoho z členských států nebo které jsou osobami
         bez státní příslušnosti nebo uprchlíky s bydlištěm na území jednoho z členských států, jakož i na jejich rodinné příslušníky
         nebo pozůstalé po nich.“

      5       Podle čl. 10 odst. 1 nařízení č. 1408/71:
      „Není-li v tomto nařízení stanoveno jinak, invalidní, starobní a pozůstalostní peněžité dávky, důchody z pracovních úrazů
         a nemocí z povolání a pohřebné získané podle právních předpisů jednoho nebo více členských států nepodléhají žádnému snížení,
         úpravám, pozastavení, odnětí ani konfiskaci z důvodu skutečnosti, že příjemce má bydliště na území jiného členského státu,
         než ve kterém má sídlo instituce příslušná pro jejich vyplácení.“

      6       Podle čl. 69 odst. 1 tohoto nařízení:
      „1.      Zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně výdělečně činná, která je nezaměstnaná a která splňuje podmínky právních předpisů některého
         členského státu pro vznik nároku na dávky a která odchází do jednoho nebo více jiných členských států s cílem hledat zaměstnání,
         si zachovává nárok na tyto dávky za těchto podmínek a s těmito omezeními:

      a)      před odjezdem musí být zapsána do evidence uchazečů o zaměstnání a musí zůstat k dispozici službám zaměstnanosti příslušného
         státu po dobu nejméně čtyř týdnů poté, co se stane nezaměstnanou. Příslušné služby nebo instituce však mohou povolit její
         odjezd před uplynutím této doby;

      b)      musí být zapsána do evidence uchazečů o zaměstnání služeb zaměstnanosti každého členského státu, do kterého přijede, a podřídit
         se tam kontrole. Tato podmínka se považuje za splněnou, pokud jde o dobu před zapsáním, jestliže se dotyčná osoba zapíše sedm
         dnů po dni, kdy přestane být k dispozici službám zaměstnanosti ve státu, který opustí. Ve výjimečných případech mohou příslušné
         služby nebo instituce tuto lhůtu prodloužit;

       c)      nárok na dávky je zachován po dobu nejvýše tří měsíců ode dne, kdy dotyčná osoba přestane být k dispozici službám zaměstnanosti
         státu, který opustí, za předpokladu, že celkové trvání pobírání dávek nepřekročí trvání, po které měla nárok na dávky podle
         právních předpisů uvedeného státu. V případě sezónního pracovníka je toto trvání navíc omezeno dobou zbývající do konce sezóny,
         na kterou byl najat.“

      7       Konečně, čl. 71 odst. 1 uvedeného nařízení stanoví:
      „1.      Nezaměstnaná osoba, která měla během svého posledního zaměstnání bydliště na území jiného členského státu, než je příslušný
         stát, obdrží dávky podle těchto ustanovení:

      a) i) příhraniční pracovník, který má zkrácenou pracovní dobu nebo je přechodně nezaměstnaný v podniku, který jej zaměstnává, obdrží
         dávky podle právních předpisů příslušného státu, jako by měl bydliště na území uvedeného státu; tyto dávky mu poskytuje příslušná
         instituce;

       ii)      příhraniční pracovník, který je nezaměstnaný, obdrží dávky podle právních předpisů členského státu, na jehož území má bydliště,
         jako by podléhal uvedeným právním předpisům v době, kdy byl naposled zaměstnán; tyto dávky poskytuje instituce místa bydliště
         na vlastní účet;

      b) i) zaměstnaná osoba jiná než příhraniční pracovník, která má zkrácenou pracovní dobu, je přechodně nezaměstnaná nebo nezaměstnaná
         a zůstává k dispozici svému zaměstnavateli nebo službám zaměstnanosti na území příslušného státu, obdrží dávky podle právních
         předpisů uvedeného státu, jako by měla bydliště na jeho území; tyto dávky poskytuje příslušná instituce;

       ii)      zaměstnaná osoba jiná než příhraniční pracovník, která je nezaměstnaná a která je k dispozici službám zaměstnanosti na území
         členského státu, ve kterém má bydliště, nebo která se vrátí na toto území, obdrží dávky podle právních předpisů uvedeného
         státu, jako by tam byla naposled zaměstnána; tyto dávky poskytuje instituce místa bydliště na vlastní účet. Získala-li však
         taková zaměstnaná osoba nárok na dávky na účet příslušné instituce členského státu, jehož právním předpisům naposled podléhala,
         obdrží dávky podle článku 69. Výplata dávek podle právních předpisů státu, ve kterém má nezaměstnaná osoba bydliště, je pozastavena
         pro všechny doby, za které může podle článku 69 uplatnit nárok na dávky podle právních předpisů, kterým naposled podléhala.“

       Vnitrostátní právní úprava
      8       Článek 44 královské vyhlášky ze dne 25. listopadu 1991 o úpravě nezaměstnanosti (Moniteur belge ze dne 31. prosince 1991, s. 29888), ve znění platném v době rozhodné z hlediska původního řízení, stanovil, že „aby měl
         nezaměstnaný nárok na příspěvky v nezaměstnanosti, musí přijít o práci a odměnu v důsledku okolností, které nezávisí na jeho
         vůli“. Články 45 a 46 uvedené vyhlášky upřesňovaly, které činnosti je třeba považovat za práci, jakož i pojem „odměna“.

      9       Podle článku 66 uvedené královské vyhlášky:
      „Aby měl nezaměstnaný nárok na příspěvky, musí mít obvyklé bydliště v Belgii; krom toho musí v Belgii skutečně bydlet.“
      10     Článek 89 odst. 1 a 3 téže královské vyhlášky, ve znění vyplývajícím z článku 25 královské vyhlášky ze dne 22. listopadu 1995
         (Moniteur belge ze dne 8. prosince 1995, s. 33144), stanovil:

      „1.      Nezaměstnaná osoba, starší padesáti let, může být na vlastní žádost vyňata z použití čl. 48 odst. 1 bodu 2, čl. 51 odst. 1
         druhého pododstavce bodů 3 až 6 a článků 56 a 58, pokud jako osoba nezaměstnaná obdržela příspěvek nejméně 312krát v průběhu
         posledních dvou let předcházejících této žádosti [...]

      [...]
      3.      Odchylně od čl. 45 prvního pododstavce bodu 1, nezaměstnaná osoba, na niž se vztahuje osvobození podle prvního nebo druhého
         odstavce, může vykonávat, na svůj účet, a nikoli za účelem zisku, jakoukoliv činnost týkající se svého vlastního majetku.“

      11     V rámci tohoto režimu již nezaměstnaná osoba, která byla osvobozena od povinnosti docházet na úřad práce, nepodléhala povinnosti
         být k dispozici na pracovním trhu a přijmout jakékoliv vhodné zaměstnání, dostavovat se na místo zprostředkování zaměstnání
         nebo se účastnit doprovodného programu. Byla osvobozena rovněž od povinnosti zaregistrovat se jako uchazeč o zaměstnání. Nicméně
         pobírání uvedeného příspěvku bylo neslučitelné s výkonem výdělečné činnosti a mělo dočasný charakter.

       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      12     Gérard De Cuyper, belgický státní příslušník narozený v roce 1942, vykonával závislou činnost v Belgii. Dne 19. března 1997
         mu byl přiznán nárok na příspěvky v nezaměstnanosti.

      13     Dne 1. dubna 1998 byl na základě tehdy platné vnitrostátní právní úpravy osvobozen od povinnosti podrobit se kontrole ze strany
         obce, kterou královská vyhláška ze dne 25. listopadu 1991 obecně ukládá nezaměstnaným.

      14     Dne 9. prosince 1999 předložil orgánu zajišťujícímu výplatu jeho příspěvků v nezaměstnanosti prohlášení, v němž uvedl, že
         je „osamělý“ a žije skutečně v Belgii.

      15     V průběhu dubna 2000 služby ONEM provedly běžné šetření za účelem ověření pravdivosti prohlášení dotčené osoby. V rámci tohoto
         šetření G. De Cuyper přiznal, že od ledna 1999 již nebydlí v Belgii, nýbrž ve Francii. Upřesnil, že se vrací do Belgie přibližně
         jednou za čtvrt roku, že si ponechal v belgické obci zařízený pokoj a že tuto změnu bydliště neoznámil orgánu zajišťujícímu
         výplatu jeho příspěvků v nezaměstnanosti.

      16     Na základě tohoto šetření ONEM dne 25. října 2000 oznámil G. De Cuyperovi rozhodnutí o jeho vyloučení z nároku na příspěvky
         v nezaměstnanosti s účinnosti od 1. ledna 1999 z toho důvodu, že od tohoto data již nesplňoval podmínku skutečného bydliště
         stanovenou v článku 66 královské vyhlášky ze dne 25. listopadu 1991. Při této příležitosti ONEM vyzval dotčeného k vrácení
         příspěvků vyplacených po tomto datu, tedy částky 12 452,78 eur v belgických francích.

      17     Gérald De Cuyper toto rozhodnutí napadl u předkládajícího soudu.
      18     Za těchto podmínek se tribunal du travail de Bruxelles rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné
         otázky:

      „Nepředstavuje povinnost mít skutečné bydliště v Belgii, kterou článek 66 královské vyhlášky ze dne 25. listopadu 1991 o úpravě
         nezaměstnanosti podmiňuje poskytování příspěvků a která se vztahuje na nezaměstnanou osobu starší 50 let, jež je na základě
         článku 89 této královské vyhlášky osvobozena od povinnosti docházet na úřad práce, což zahrnuje osvobození od podmínky týkající
         se disponibility na pracovním trhu, překážku volného pohybu a pobytu přiznaných každému občanovi Unie články 17 [ES] a 18
         [ES]?

      Splňuje tato povinnost mít bydliště na území státu příslušného k poskytování příspěvků v nezaměstnanosti, odůvodněná podle
         vnitrostátního práva potřebou kontroly dodržování právních podmínek poskytování příspěvků nezaměstnaným, požadavek přiměřenosti,
         který musí být dodržen při sledování tohoto cíle obecného zájmu, jestliže představuje omezení svobody pohybu a pobytu přiznané
         každému občanovi Unie články 17 [ES] a 18 [ES]?

      Nevytváří tato povinnost bydliště diskriminaci mezi občany Unie, kteří jsou státními příslušníky členského státu příslušného
         k zajištění poskytování příspěvků v nezaměstnanosti, když tento nárok přiznává těm, kteří nevyužívají svých práv volného pohybu
         a pobytu přiznaných články 17 [ES] a [18] ES, přičemž těm, kteří tato práva chtějí vykonávat, tento nárok odpírá prostřednictvím
         odrazujícího účinku tohoto omezení?“

       K předběžné otázce
      19     Položenou otázkou se předkládající soud Soudního dvora táže, zda články 17 ES a 18 ES, které přiznávají občanům Evropské unie
         právo volně se pohybovat a pobývat na území členských států, brání vnitrostátnímu právnímu předpisu, který podmiňuje nárok
         na takové příspěvky, jako jsou příspěvky dotčené v původním řízení, povinností skutečně bydlet v dotyčném členském státě,
         s ohledem na skutečnost, že uvedený přípěvek je přiznáván nezaměstnaným osobám starším 50 let, které jsou osvobozeny od povinnosti
         být zapsány jako uchazeči o zaměstnání.

      20     V tomto ohledu předkládající soud kvalifikuje uvedený příspěvek jako „dávku v nezaměstnanosti“ a žalobce v původním řízení
         jako „zaměstnanou osobu“ ve smyslu čl. 1 písm. a) nařízení č. 1408/71. Komise Evropských společenství však uplatňuje, že uvedený
         příspěvek nemusí představovat dávku v nezaměstnanosti spadající do působnosti nařízení č. 1408/71, nýbrž předdůchodovou dávku
         obdobnou dávce, jež byla dotčena ve věci, ve které byl vydán rozsudek ze dne 11. července 1996, Otte (C‑25/95, Recueil, s. I‑3745),
         tedy dávku sui generis. Pokud by tomu tak bylo, může spadat do působnosti nařízení Rady (EHS) č. 1612/68 ze dne 15. října 1968 o volném pohybu pracovníků
         uvnitř Společenství (Úř. věst. L 257, s. 2; Zvl. vyd. 05/01, s. 15) jakožto sociální výhoda.

      21     Je tedy nezbytné nejprve určit povahu uvedeného příspěvku za účelem stanovení, zda představuje dávku sociálního zabezpečení,
         na kterou se vztahuje nařízení č. 1408/71.

       K povaze příspěvku
      22     V oblasti dávek sociálního zabezpečení se Soudní dvůr opakovaně vyjádřil k tomu, jaké skutečnosti je třeba vzít v úvahu za
         účelem určení právní povahy uvedených dávek. Soudní dvůr tak upřesnil, že dávka může být považována za dávku sociálního zabezpečení,
         pokud je příjemci přiznána na základě právními předpisy vymezené situace, aniž by došlo k individuálnímu a diskrečnímu posouzení
         osobních potřeb, a vztahuje‑li se k některému z rizik výslovně uvedených v čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1408/71 (viz zejména
         rozsudky ze dne 27. března 1985, Hoeckx, 249/83, Recueil, s. 973, body 12 až 14; ze dne 16. července 1992, Hughes, C‑78/91,
         Recueil, s. I‑4839, bod 15).

      23     Ve věci v původním řízení, pokud jde o pojem „přiznání dávky bez individuálního a diskrečního posouzení osobních potřeb“,
         je třeba poukázat na to, že přiznání dotčeného příspěvku podléhá podmínkám, které jsou taxativně uvedeny v článku 44 a následujících
         královské vyhlášky ze dne 25. listopadu 1991, aniž by příslušné orgány měly prostor pro uvážení, pokud jde o toto přiznání.
         Výše tohoto příspěvku se sice může lišit v závislosti na osobní situaci nezaměstnané osoby, nicméně, nehledě na to, že tato
         skutečnost se týká způsobu výpočtu uvedeného příspěvku, jedná se o objektivní a právně vymezené kritérium, které zakládá nárok
         na tuto dávku, aniž by příslušný orgán mohl zohlednit další osobní okolnosti. Přiznání uvedeného příspěvku tedy nezávisí na
         individuálním posouzení osobních potřeb žadatele, což je charakteristický rys sociální péče (viz rozsudek ze dne 2. srpna
         1993, Acciardi, C‑66/92, Recueil, s. I‑4567, bod 15).

      24     Pokud jde o podmínku, že se dotyčná dávka musí vztahovat k některému z rizik výslovně uvedených v čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1408/71,
         ta je splněna, jelikož uvedený příspěvek kryje riziko spojené s nedobrovolnou ztrátou zaměstnání, při níž pracovník zůstává
         práceschopný.

      25     Soudní dvůr již rozhodl, že je třeba mít za to, že dávky, nezávisle na charakteristických rysech vlastních jednotlivým vnitrostátním
         právním předpisům, mají stejnou povahu a jsou kvalifikovány jako dávky sociálního zabezpečení, pokud jejich předmět a účel,
         jakož i základ jejich výpočtu a podmínky jejich poskytování jsou totožné. Naproti tomu charakteristické rysy, které jsou pouze
         formální, nelze považovat za skutečnosti rozhodné pro klasifikaci dávek (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 5. července 1983,
         Valentini, 171/82, Recueil, s. 2157, bod 13).

      26     Ve světle výše uvedeného je třeba přezkoumat příspěvek dotčený v původním řízení za účelem určení, zda musí být považován
         za dávku v nezaměstnanosti.

      27     Pokud jde o jeho účel, cílem uvedeného příspěvku je umožnit dotyčným pracovníkům uspokojovat své potřeby po nedobrovolné ztrátě
         zaměstnání, pokud jsou ještě práceschopní. V tomto ohledu je třeba za účelem rozlišení jednotlivých kategorií dávek sociálního
         zabezpečení vzít v úvahu riziko kryté každou dávkou. Dávka v nezaměstnanosti tak kryje riziko spojené se ztrátou příjmu pracovníka
         v návaznosti na ztrátu zaměstnání, při níž pracovník zůstává ještě práceschopný. Dávku, která je poskytována v návaznosti
         na realizaci tohoto rizika, tedy ztrátu zaměstnání, a na kterou již není nárok při skončení této situace z důvodu výkonu výdělečné
         činnosti dotčenou osobou, je třeba považovat za dávku v nezaměstnanosti.

      28     Pokud jde o určení výše příspěvku vypláceného G. De Cuyperovi, základ pro výpočet použitý belgickým úřadem práce je totožný
         se základem používaným u všech nezaměstnaných osob, přičemž tento příspěvek je vypočítáván podle pravidel stanovených v článku
         114 a následujících královské vyhlášky ze dne 25. listopadu 1991. Tato pravidla upravují základní částku stanovenou na 40 %
         průměrné denní mzdy, zvýšenou o adaptační příspěvek stanovený na 15 % uvedené mzdy. Tato částka má zohledňovat osobní okolnosti
         nezaměstnané osoby, předem stanovené zákonem.

      29     Konečně, pokud jde o podmínky přiznání dávky, je třeba připomenout, jak zdůraznil ONEM na jednání, že G. De Cuyper podléhá
         stejným podmínkám jako ostatní pracovníci, kteří usilují o příspěvek v nezaměstnanosti. Konkrétně, aby pracovník získal nárok
         na tento příspěvek, kromě toho, že musí přijít o práci a odměnu v důsledku okolností, které nezávisí na jeho vůli, musí doložit
         624 pracovních dnů nebo započítaných dnů v průběhu 36 měsíců před podáním své žádosti o příspěvek a podmínkou zohlednění jeho
         činnosti při výpočtu výše uvedeného příspěvku je to, že z ní byly odváděny příspěvky na sociální zabezpečení.

      30     Nadto je třeba připomenout, že příspěvek dotčený v původním řízení je příspěvkem, na který se vztahuje belgický právní režim
         dávek v nezaměstnanosti. Skutečnost, že nezaměstnaná osoba v takové situaci, v jaké je G. De Cuyper, je osvobozena od povinnosti
         zaregistrovat se jako uchazeč o zaměstnání, a v důsledku toho od povinnosti být k dispozici na pracovním trhu, se nijak nedotýká
         základních rysů příspěvku, jak byly uvedeny v bodech 27 a 28 tohoto rozsudku.

      31     Krom toho získání tohoto osvobození neznamená, že nezaměstnaný je osvobozen od povinnosti zůstat k dispozici úřadu práce,
         jelikož i když je osvobozen od povinnosti zaregistrovat se jako uchazeč o zaměstnání a přijmout jakékoliv vhodné zaměstnání,
         musí být stejně k dispozici uvedenému úřadu pro účely kontroly jeho profesní a rodinné situace.

      32     Za těchto podmínek nelze přijmout názor Komise, podle nějž příspěvek, jež pobírá G. De Cuyper, představuje buď předdůchodovou
         dávku, obdobnou dávce, jež byla dotčená ve věci, ve které byl vydán výše uvedený rozsudek Otte, nebo dávku sui generis.

      33     Ve věci, ve které byl vydán výše uvedený rozsudek Otto, šlo totiž o restrukturalizační příspěvek poskytovaný ve formě nenárokové
         dotace horníkům určitého věku, kteří přišli o zaměstnání v návaznosti na restrukturalizaci německého důlního průmyslu, ode
         dne jejich propuštění až do důchodového věku, přičemž pobírání uvedené dávky bylo slučitelné s výkonem výdělečné činnosti.

      34     Je tedy namístě dojít k závěru, že taková dávka, jakou pobírá G. De Cuyper, jejíž přiznání nemá diskreční povahu a která je
         určena ke krytí rizika spojeného s nedobrovolnou ztrátou zaměstnání, pokud je příjemce ještě práceschopný, musí být považována
         za příspěvek v nezaměstnanosti spadající do působnosti nařízení č. 1408/71, i když je příjemce podle vnitrostátního opatření
         osvobozen od povinnosti zaregistrovat se jako uchazeč o zaměstnání.

       K článku 18 ES
      35     Podle článku 18 ES „každý občan Unie má právo svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států s výhradou omezení
         a podmínek stanovených v této smlouvě a v opatřeních přijatých k jejímu provedení“.

      36     Podle tohoto znění, právo pobývat na území členských států přiznané článkem 18 ES přímo každému občanovi Unie, není nepodmíněné.
         Je přiznáno pouze s výhradou omezení a podmínek stanovených ve Smlouvě a v opatřeních přijatých k jejímu provedení (rozsudek
         ze dne 7. září 2004, Trojani, C‑456/02, Sb. rozh. s. I‑7573, body 31 a 32).

      37     V tomto smyslu je třeba nejprve přezkoumat nařízení č. 1408/71. Podle článku 10 uvedeného nařízení, není-li v něm stanoveno
         jinak, „invalidní, starobní a pozůstalostní peněžité dávky, důchody z pracovních úrazů a nemocí z povolání a pohřebné získané
         podle právních předpisů jednoho nebo více členských států nepodléhají žádnému snížení, úpravám, pozastavení, odnětí ani konfiskaci
         z důvodu skutečnosti, že příjemce má bydliště na území jiného členského státu, než ve kterém má sídlo instituce příslušná
         pro jejich vyplácení“. Výčet obsažený v uvedeném článku nezahrnuje dávky v nezaměstnanosti. Z toho vyplývá, že toto ustanovení
         nezakazuje, aby právní předpisy členského státu podmiňovaly nárok na příspěvek v nezaměstnanosti bydlištěm na území tohoto
         státu.

      38     V tomto ohledu nařízení č. 1408/71 upravuje pouze dvě situace, v nichž je příslušný členský stát povinen dovolit příjemcům
         příspěvku v nezaměstnanosti bydlet na území jiného členského státu při zachování jejich nároku na uvedený příspěvek. Jednak
         situace stanovená v článku 69 tohoto nařízení, jež umožňuje zachovat nárok na dávky v nezaměstnanosti nezaměstnaným osobám,
         které odejdou do jiného členského státu, než je příslušný stát „s cílem hledat zaměstnání“. Kromě toho situace uvedená v článku
         71 uvedeného nařízení týkající se nezaměstnaných osob, které měly během svého posledního zaměstnání bydliště na území jiného
         členského státu, než je příslušný stát. Z předkládacího rozhodnutí jasně vyplývá, že na takovou situaci, jako je situace G.
         De Cuypera, se nevztahuje žádný z těchto článků.

      39     Je nesporné, že taková vnitrostátní právní úprava, o jakou jde v projednávaném případě, která znevýhodňuje některé státní
         příslušníky pouze proto, že využili své svobody pohybu a pobytu v jiném členském státě, představuje omezení svobod, které
         článek 18 ES přiznává každému občanovi Unie (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 11. července 2002, D’Hoop, C‑224/98, Recueil,
         s. I‑6191, bod 31, a ze dne 29. dubna 2004, Pusa, C‑224/02, Recueil, s. I‑5763, bod 19).

      40     Takové omezení může být s ohledem na právo Společenství odůvodněné pouze tehdy, pokud se zakládá na objektivních hlediscích
         obecného zájmu, která jsou nezávislá na státní příslušnosti dotyčných osob a přiměřená cíli legitimně sledovanému vnitrostátním
         právem.

      41     V projednávaném případě odpovídá stanovení doložky o bydlišti potřebě kontrolovat profesní a rodinnou situaci nezaměstnaných
         osob. Uvedená doložka totiž umožňuje inspekčním službám ONEM ověřit, zda v situaci příjemce příspěvku v nezaměstnanosti nedošlo
         ke změně, jež by mohla mít vliv na přiznanou dávku. Toto odůvodnění je tedy založeno na objektivních hlediscích obecného zájmu,
         která jsou nezávislá na státní příslušnosti dotyčných osob.

      42     Opatření je přiměřené, pokud je způsobilé zaručit uskutečnění cíle, který sleduje, a přitom nepřekračuje meze toho, co je
         k dosažení tohoto cíle nezbytné.

      43     Belgické orgány odůvodnily existenci doložky o bydlišti v projednávaném případě potřebou inspekčních služeb ONEM kontrolovat
         dodržování právních podmínek stanovených pro zachování nároku na příspěvek v nezaměstnanosti. Má tak zejména umožnit uvedeným
         službám ověřit, zda v situaci osoby, která o sobě prohlásila, že je osamělá a bez zaměstnání, nedošlo ke změně, jež by mohla
         mít vliv na přiznanou dávku.

      44     Pokud jde ve věci v původním řízení o případnou existenci ustanovení obsahujících méně omezující kontrolní opatření, jakých
         se dovolává G. De Cuyper, není prokázáno, že by mohla zaručit uskutečnění sledovaného cíle.

      45     Co se týče kontrolních mechanismů, jejichž cílem je jako u mechanismů zavedených v projednávaném případě, ověřit rodinnou
         situaci dotyčné nezaměstnané osoby a případnou existenci jí neuvedených zdrojů příjmu, jejich účinnost spočívá do značné míry
         na neočekávanosti kontroly a na možnosti provést kontrolu na místě, neboť příslušné služby musí mít možnost ověřit soulad
         mezi údaji poskytnutými nezaměstnanou osobou a údaji vyplývajícími ze skutečného stavu. V tomto ohledu je třeba poznamenat,
         že kontrola, kterou je třeba provádět v oblasti příspěvků v nezaměstnanosti, má specifickou povahu a odůvodňuje zavedení mechanismů,
         které jsou více omezující než mechanismy stanovené pro kontrolu jiných dávek.

      46     Z toho vyplývá, že méně omezující opatření, jako je například předložení dokumentů nebo potvrzení, by zbavila kontrolu její
         neočekávanosti, a snížila by tedy její účinnost.

      47     Za těchto podmínek je namístě mít za to, že povinnost mít bydliště v členském státě, ve kterém má sídlo instituce příslušná
         pro vyplácení příspěvků, odůvodněná podle vnitrostátního práva potřebou kontroly dodržování právních podmínek poskytování
         příspěvků nezaměstnaným osobám, splňuje požadavek přiměřenosti.

      48     S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že svoboda pohybu a pobytu přiznaná každému občanovi
         Unie článkem 18 ES nebrání takové doložce o bydlišti, jako je doložka uplatňovaná ve věci v původním řízení, uložené nezaměstnané
         osobě starší 50 let, která je osvobozena od povinnosti prokázat svou disponibilitu na pracovním trhu, jako podmínka zachování
         jejího nároku na příspěvek v nezaměstnanosti.

       K nákladům řízení
      49     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      Svoboda pohybu a pobytu přiznaná každému občanovi Unie článkem 18 ES nebrání takové doložce o bydlišti, jako je doložka uplatňovaná
            ve věci v původním řízení, uložené nezaměstnané osobě starší 50 let, která je osvobozena od povinnosti prokázat svou disponibilitu
            na pracovním trhu, jako podmínka zachování jejího nároku na příspěvek v nezaměstnanosti.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: francouzština.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 16. prosince 1999. # Hospodářský a sociální výbor Evropských společenství proti E. # Opravný prostředek - Úředníci. # Věc C-150/98 P.