Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 19. listopadu 2002. # Komise Evropských společenství proti Belgickému království. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-319/01.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 25. března 2010. # Evropská komise proti Španělskému království. # Nesplnění povinnosti státem - Směrnice 96/82/ES - Kontrola nebezpečí závažných havárií s přítomností nebezpečných látek - Článek 11 odst. 1 písm. c) - Povinnost vypracovat vnější havarijní plány - Lhůta. # Věc C-392/08.

text:
      Věc C-392/08
      Evropská komise
      v.
      Španělské království
      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 96/82/ES – Kontrola nebezpečí závažných havárií s přítomností nebezpečných látek – Článek 11 odst. 1 písm. c) – Povinnost vypracovat vnější havarijní plány – Lhůta“
      Shrnutí rozsudku
      Životní prostředí – Kontrola nebezpečí závažných havárií s přítomností nebezpečných látek –Směrnice 96/82
      [Směrnice Rady 96/82, čl. 11 odst. 1 písm. c)]
      Vypracování vnějších havarijních plánů stanovené čl. 11 odst. 1 písm. c) směrnice 96/82 o kontrole nebezpečí závažných havárií
         s přítomností nebezpečných látek je součástí procesu majícího několik etap, který zahrnuje zaprvé vypracování vnitřních havarijních
         plánů provozovateli závodů, ve kterých jsou přítomna značná množství nebezpečných látek, a dodání nezbytných informací příslušným
         orgánům, zadruhé vypracování uvedených vnějších havarijních plánů těmito orgány a zatřetí přezkoumání, a je-li to nezbytné,
         revizi a aktualizaci vnitřních a vnějších havarijních plánů uvedenými provozovateli a orgány.

      Článek 11 odst. 1 a 4 uvedené směrnice stanoví lhůtu skutečně jen pro první a třetí z těchto etap. Nicméně neexistence výslovné
         lhůty v tomto ustanovení pro vypracování vnějších havarijních plánů jako taková neznamená, že členským státům není pro splnění
         povinnosti vypracovat tyto plány uložena žádná lhůta.

      Ze vzájemné závislosti mezi vnitřními a vnějšími havarijními plány, jejichž vzájemná koordinace zajišťuje účinnost mechanismu
         stanoveného v článku 11 směrnice, vyplývá, že příslušné orgány jsou povinny vypracovat vnější havarijní plány ve lhůtě, která
         na jedné straně neohrožuje užitečný účinek ustanovení uvedeného článku, ale na druhé straně zohledňuje dobu, která je nezbytná
         pro dokončení uvedených plánů, to znamená během přiměřené lhůty od okamžiku, kdy provozovatelé dodali nezbytné informace.

      Krom toho je sice pravda, že podle čl. 11 odst. 1 uvedené směrnice navazuje povinnost vypracovat vnější havarijní plány na
         povinnost provozovatelů dotyčných závodů dodat příslušným orgánům nezbytné informace, aby jim bylo umožněno vypracovat tyto
         plány, to však nic nemění na tom, že totéž ustanovení ukládá členským státům povinnost zajistit, aby uvedení provozovatelé
         dodali nezbytné informace ve stanovených lhůtách. Skutečnost, že příslušné orgány nemají v uvedených lhůtách k dispozici nezbytné
         informace, nemůže za těchto okolností odůvodňovat neexistenci vnějších havarijních plánů.

       (viz body 13–14, 17, 21, 25)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      25. března 2010(*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 96/82/ES – Kontrola nebezpečí závažných havárií s přítomností nebezpečných látek – Článek 11 odst. 1 písm. c) – Povinnost vypracovat vnější havarijní plány – Lhůta“
      Ve věci C‑392/08,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 9. září 2008,
      Evropská komise, zastoupená S. Pardo Quintillán a A. Siposem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Španělskému království, zastoupenému B. Plaza Cruz, jako zmocněnkyní, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalovanému,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení K. Lenaerts, předseda senátu, R. Silva de Lapuerta, E. Juhász, T. von Danwitz a D. Šváby (zpravodaj), soudci,
      generální advokátka: J. Kokott,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 10. prosince 2009,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Španělské království tím, že nevypracovalo
         vnější havarijní plány pro všechny závody, na které se vztahuje článek 9 směrnice Rady 96/82/ES ze dne 9. prosince 1996 o kontrole
         nebezpečí závažných havárií s přítomností nebezpečných látek (Úř. věst. 1997, L 10, s. 13; Zvl. vyd. 05/02, s. 410), nesplnilo
         povinnosti, které pro ně vyplývají z čl. 11 odst. 1 písm. c) této směrnice.

       Právní rámec
      2        Podle článku 1 směrnice 96/82 je jejím účelem prevence závažných havárií, při kterých jsou přítomny nebezpečné látky, a omezení
         jejich následků pro člověka a životní prostředí, aby byla soudržným a účinným způsobem zajištěna vyšší úroveň ochrany v celém
         Evropském společenství.

      3        Článek 11 směrnice 96/82 stanoví:

      „1.       Členské státy zajistí, aby pro všechny závody, na které se vztahuje článek 9,
      a)       vypracoval provozovatel vnitřní havarijní plán s opatřeními, která mají být přijata uvnitř závodu,
      –        u nových závodů před zahájením provozu,
      –        u stávajících závodů, na které se dříve nevztahovala směrnice [Rady] 82/501/EHS [ze dne 24. června 1982 o nebezpečí závažných
         havárií při určitých průmyslových činnostech (Úř. věst. L 230, s. 1)], do tří let ode dne stanoveného v čl. 24 odst. 1,

      –        u jiných závodů do dvou let ode dne stanoveného v čl. 24 odst. 1;
      b)       dodal provozovatel příslušným orgánům nezbytné informace, aby jim umožnil vypracovat vnější havarijní plány
      –        u nových závodů před začátkem provozu,
      –        u stávajících závodů, na které se dříve nevztahovala směrnice 82/501/EHS, do tří let ode dne stanoveného v čl. 24 odst. 1,
      –        u jiných závodů do dvou let ode dne stanoveného v čl. 24 odst. 1;
      c)       vypracovaly orgány určené pro tento účel členským státem vnější havarijní plán opatření, která mají být provedena mimo závod.
      2.       Havarijní plány musí být vypracovány s cílem
      –        omezit rozsah nehod a zvládat je tak, aby se minimalizoval účinek a omezila škoda pro člověka, životní prostředí a majetkové
         hodnoty,

      –        provádět opatření nezbytná k ochraně člověka a životního prostředí před účinky závažných havárií,
      –        sdělovat nezbytné informace veřejnosti a službám nebo orgánům oblasti, kterých se to týká,
      –        zajistit obnovu a vyčištění životního prostředí po závažné havárii.
      Havarijní plány musí obsahovat informace stanovené v příloze IV.
      […]
      4.       Členské státy zajistí, aby provozovatelé a určené orgány ve vhodných odstupech ne delších než tři roky přezkoumávali, zkoušeli,
         a je-li to nezbytné, revidovali a aktualizovali vnitřní a vnější havarijní plány. Přezkoumání bere v úvahu změny, ke kterým
         došlo v dotyčných závodech nebo pohotovostních službách, nové technické poznatky a poznatky týkající se reakce na závažné
         havárie.

      […]“
      4        Podle článků 24 a 25 směrnice 96/82 byly členské státy povinny uvést v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení
         souladu s touto směrnicí nejpozději do 3. února 1999.

       Postup před zahájením soudního řízení
      5        Komise, majíc za to, že Španělské království nerespektovalo čl. 11 odst. 1 písm. c) směrnice 96/82, zahájila dne 23. března
         2007 řízení o nesplnění povinnosti podle článku 226 ES a vyzvala tento členský stát, aby se v této souvislosti vyjádřil.

      6        Dopisy ze dne 12. a 25. června 2007 odpověděly španělské orgány na výzvu dopisem Komise tím, že ji informovaly o počtu závodů,
         na které se vztahují ustanovení směrnice 96/82, a o počtu závodů, které mají vnější havarijní plán.

      7        Komise na základě těchto informací konstatovala, že nadále existují závody, které takovýto plán nemají, a dne 23. října 2007
         vydala odůvodněné stanovisko, ve kterém Španělské království vyzvala, aby přijalo opatření nezbytná k dosažení souladu s tímto
         stanoviskem ve lhůtě dvou měsíců od jeho doručení.

      8        Dopisem ze dne 10. ledna 2008 odpověděly španělské orgány na uvedené stanovisko a upřesnily, že z celkového počtu dotyčných
         závodů, kterých bylo 238 v roce 2005 a 280 v prosinci 2007, mělo 186 závodů schválený vnější havarijní plán. Krom toho uvedly,
         že čl. 11 odst. 1 písm. b) směrnice 96/82 sice stanoví lhůty, během nichž má provozovatel dotyčného závodu povinnost dodat
         nezbytné informace příslušným orgánům, tento ale naopak nestanoví žádnou lhůtu pro vypracování vnějších havarijních plánů
         těmito orgány.

      9        Jelikož Komise usoudila, že situace zůstala neuspokojivá, rozhodla se podat projednávanou žalobu.

       K žalobě
      10      Španělské království připouští, že v okamžiku uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku, to znamená dne 23. prosince
         2007, nemělo 94 závodů, které se nacházejí na jeho území a na které se vztahuje článek 9 směrnice 96/82, vnější havarijní
         plán.

      11      Nicméně tvrdí, že čl. 11 odst. 1 písm. c) směrnice 96/82 nestanoví lhůtu pro vypracování vnějších havarijních plánů příslušnými
         orgány a že tyto orgány nemohou mít k dispozici stejnou lhůtu, jakou stanoví čl. 11 odst. 1 písm. a) této směrnice pro vypracování
         vnitřních havarijních plánů provozovateli dotyčných závodů. Podpůrně dodává, že neexistenci vnějšího havarijního plánu lze
         pro některé dotyčné závody v každém případě odůvodnit tím, že uvedení provozovatelé nedodali nezbytné informace, jak je stanoveno
         v čl. 11 odst. 1 písm. b) směrnice 96/82. Konečně uvádí, že v průběhu roku 2008 bylo vypracováno sedm vnějších havarijních
         plánů.

      12      Úvodem je třeba poukázat na to, že ustanovení článku 11 směrnice 96/82, který se týká závodů, ve kterých jsou přítomna značná
         množství nebezpečných látek, představují soubor norem, jehož cílem je zajištění soudržného a účinného systému omezování následků
         závažných havárií.

      13      Vypracování vnějších havarijních plánů je tedy součástí procesu majícího několik etap, který zahrnuje zaprvé vypracování vnitřních
         havarijních plánů provozovateli dotyčných závodů a dodání nezbytných informací příslušným orgánům, zadruhé vypracování uvedených
         vnějších havarijních plánů těmito orgány a zatřetí přezkoumání, a je-li to nezbytné, revizi a aktualizaci vnitřních a vnějších
         havarijních plánů uvedenými provozovateli a orgány.

      14      Článek 11 odst. 1 a 4 směrnice 96/82 stanoví lhůtu skutečně jen pro první a třetí z těchto etap. Nicméně neexistence výslovné
         lhůty v tomto ustanovení pro vypracování vnějších havarijních plánů jako taková neznamená, že členským státům není pro splnění
         povinnosti vypracovat tyto plány uložena žádná lhůta.

      15      Tato povinnost by totiž byla zbavena svého obsahu a systém ochrany zavedený článkem 11 směrnice 96/82 by byl zbaven veškerého
         užitečného účinku, pokud by vypracování uvedených plánů příslušnými orgány mohlo zůstat odloženo na neurčito.

      16      V této souvislosti je nutno připomenout, že vnitřní a vnější havarijní plány jsou, jak vyplývá z čl. 11 odst. 2 směrnice 96/82,
         vypracovávány zejména s cílem omezit rozsah nehod a zvládat je tak, aby se minimalizoval účinek a omezila škoda pro člověka,
         životní prostředí a majetkové hodnoty, a provádět opatření nezbytná k ochraně člověka a životního prostředí před účinky závažných
         havárií.

      17      Krom toho zejména z přílohy IV směrnice 96/82, která se týká informací, jež musí obsahovat havarijní plány, vyplývá, že existuje
         vzájemná závislost mezi vnitřními a vnějšími havarijními plány, jejichž vzájemná koordinace zajišťuje účinnost mechanismu
         stanoveného v článku 11 směrnice 96/82.

      18      Z toho vyplývá, že příslušné vnitrostátní orgány musí za účelem vypracování vnějších havarijních plánů neprodleně vyhodnotit
         informace dodané provozovateli dotyčných závodů.

      19      Toto platí zejména pro některé vyžadované informace, jejichž krátká doba aktuálnosti je způsobilá zbavit havarijní plán, který
         je na nich založen, jeho účinnosti. Z tohoto důvodu jsou ostatně členské státy podle čl. 11 odst. 4 směrnice 96/82 povinny
         zavést systém, který zajistí, že vnitřní a vnější havarijní plány budou ve vhodných odstupech ne delších než tři roky přezkoumávány,
         a je-li to nezbytné, revidovány a aktualizovány.

      20      V důsledku toho může lhůta pro splnění povinnosti stanovené v čl. 11 odst. 1 písm. c) této směrnice v zásadě začít běžet až
         od dodání uvedených informací.

      21      S ohledem na uvedené úvahy je třeba dospět k závěru, že příslušné orgány jsou povinny vypracovat vnější havarijní plány stanovené
         v článku 11 směrnice 96/82 ve lhůtě, která na jedné straně neohrožuje užitečný účinek ustanovení tohoto článku, ale na druhé
         straně zohledňuje dobu, která je nezbytná pro dokončení uvedených plánů, to znamená během přiměřené lhůty od okamžiku, kdy
         provozovatelé dodali nezbytné informace.

      22      V projednávaném případě není zpochybňováno, že vnější havarijní plány pro všechny dotyčné závody neexistují již řadu let.

      23      V tomto ohledu je důležité připomenout, že čl. 11 odst. 1 písm. b) směrnice 96/82 stanoví vícero lhůt podle toho, o jakou
         kategorii závodu se jedná. Je nicméně nutno konstatovat, že nejzazší datum, do kterého byli provozovatelé závodů, na které
         se vztahuje toto ustanovení, povinni dodat příslušným orgánům nezbytné informace pro vypracování vnějších havarijních plánů,
         bylo stanoveno buď před zahájením provozu těchto závodů, nebo nejpozději do 3. února 2002, to znamená do tří let od data,
         kdy uplynula lhůta pro provedení směrnice.

      24      Časové období, které uplynulo mezi tímto datem a datem, kdy uplynula lhůta stanovená v odůvodněném stanovisku, to znamená
         23. prosincem 2007, je zjevně nepřiměřené, takže nevypracování vnějších havarijních plánů pro všechny dotyčné závody nelze
         v projednávaném případě odůvodnit.

      25      Krom toho je sice pravda, že podle čl. 11 odst. 1 směrnice 96/82 navazuje povinnost vypracovat vnější havarijní plány na povinnost
         provozovatelů dotyčných závodů dodat příslušným orgánům nezbytné informace, aby jim bylo umožněno vypracovat tyto plány, to
         však nic nemění na tom, že totéž ustanovení ukládá členským státům povinnost zajistit, aby uvedení provozovatelé dodali nezbytné
         informace ve stanovených lhůtách. Skutečnost, že v některých případech nemají příslušné orgány v uvedených lhůtách k dispozici
         nezbytné informace, nemůže za těchto okolností, jak v bodě 20 svého stanoviska uvedla generální advokátka, odůvodňovat neexistenci
         vnějších havarijních plánů.

      26      Pokud jde o vypracování několika vnějších havarijních plánů v průběhu roku 2008, stačí připomenout, že podle ustálené judikatury
         musí být existence nesplnění povinnosti posuzována vzhledem ke stavu, v němž se členský stát nacházel v době, kdy uplynula
         lhůta stanovená v odůvodněném stanovisku, a že změny, ke kterým došlo následně, nemohou být Soudním dvorem brány v úvahu (viz
         zejména rozsudek ze dne 6. prosince 2007, Komise v. Německo, C‑456/05, Sb. rozh. s. I‑10517, bod 15).

      27      Za těchto okolností je nutno žalobu podanou Komisí považovat za opodstatněnou.

      28      V důsledku toho je nutno konstatovat, že Španělské království tím, že nevypracovalo vnější havarijní plány pro všechny závody,
         na které se vztahuje článek 9 směrnice 96/82, nesplnilo povinnosti, které pro ně vyplývají z čl. 11 odst. 1 písm. c) této
         směrnice.

       K nákladům řízení
      29      Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Španělské
         království nemělo ve věci úspěch, je důvodné uložit posledně uvedenému náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      1)      Španělské království tím, že nevypracovalo vnější havarijní plány pro všechny závody, na které se vztahuje článek 9 směrnice
            Rady 96/82/ES ze dne 9. prosince 1996 o kontrole nebezpečí závažných havárií s přítomností nebezpečných látek, nesplnilo povinnosti,
            které pro ně vyplývají z čl. 11 odst. 1 písm. c) této směrnice.
      2)      Španělskému království se ukládá náhrada nákladů řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: španělština.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 10. června 2004. # Mély Garroni proti Evropskému parlamentu. # Úředníci. # Věc T-276/01.

text:
      ROZSUDEK SOUDU (pátého senátu)
      10. června 2004
      Věc T-276/01
      Mély Garroni
      v.
      Evropský parlament
      „Úředníci – Pomocný zaměstnanec – Konferenční tlumočník – Článek 74 ŘOZ – Skončení pracovního poměru“
      Úplný text ve francouzském jazyce          II - 0000
      Předmět: Žaloba, jejímž předmětem je jednak návrh na zrušení rozhodnutí nadále již nezaměstnávat konferenční tlumočníky, kteří dosáhli
            věku 65 let, a jednak návrh na náhradu škody.
      Rozhodnutí: Rozhodnutí Parlamentu ze dne 24. ledna 2001 a rozhodnutí Parlamentu ze dne 20. července 2001, kterými se zamítá stížnost žalobkyně,
            se zrušují. Ve zbývající části se žaloba zamítá. Parlament ponese veškeré náklady řízení.
      Shrnutí
      1.     Úředníci ─ Žaloba ─ Akt, kterým bylo zkráceno právo ─ Pojem ─ Kvalifikace spadající do posouzení soudu
      (Služební řád úředníků, článek 91)
      2.     Úředníci ─ Pracovní řád ostatních zaměstnanců ─ Pomocní zaměstnanci ─ Externí tlumočníci spadající pod článek 78 pracovního
            řádu ostatních zaměstnanců ─ Stanovení věkové hranice, která není nezbytná, pokud jde o smlouvy omezené na určité dny ─ Neuplatnitelnost
            článku 74 pracovního řádu ostatních zaměstnanců
      (Pracovní řád ostatních zaměstnanců, články  74 a 78)
      3.     Úředníci ─  Žaloba ─ Žaloba na náhradu škody podaná v případě neexistence postupu před zahájením soudního řízení v souladu
            se služebním řádem ─ Nepřípustnost
      (Služební řád úředníků, články 90 a 91)
      4.     Úředníci ─ Mimosmluvní odpovědnost orgánů ─ Nesprávný úřední postup ─ Nepřesný výklad ustanovení služebního řádu, který sám
            o sobě nepředstavuje nesprávný úřední postup
      5.     Úředníci ─ Žaloba ─ Žaloba na náhradu škody ─ Zrušení napadeného protiprávního aktu ─ Přiměřené odškodnění nemajetkové újmy
      (Služební řád úředníků, článek 91)
      1.     Akty nebo rozhodnutími, které mohou být předmětem žaloby na neplatnost, mohou být pouze opatření s právně závaznými účinky,
         jimiž mohou být přímo a bezprostředně dotčeny zájmy žalobce tím, že podstatným způsobem mění jeho právní postavení.

      Přesná právní kvalifikace dopisu nebo oznámení závisí výlučně na posouzení Soudu, a nikoliv na vůli účastníků řízení.
      (viz body 52 a 53)
      Odkazy: Soud, 11. května 1992, Whitehead v. Komise, T‑34/91, Recueil, s. II‑1723, bod 22; Soud, 15. července 1993, Hogan v.
         Parlament, T‑115/92, Recueil, s. II‑895, bod 36; Soud, 20. srpna 1998, Collins v. Výbor regionů, T‑132/97, RecueilFP, s. I‑A‑469
         a II‑1379, bod 13; Soud, 13. července 2000, Hendrickx v. Cedefop, T‑87/99, RecueilFP, s. I‑A‑147 a II‑679, bod 37

      2.     Ze znění prvního pododstavce článku 78 pracovního řádu ostatních zaměstnanců ve spojení s jeho třetím pododstavcem vyplývá,
         že se ustanovení hlavy III uvedeného pracovního řádu vztahují na pomocné zaměstnance zaměstnané jako konferenční tlumočníci
         přijaté podle uvedeného ustanovení pouze v rozsahu, v němž představují podmínky, které nejsou upraveny podmínkami pro přijímání
         do zaměstnání a pro odměňování stanovené smlouvou uzavřenou podle prvního pododstavce.

      Pokud jde o smlouvu omezenou na určité dny, představuje skončení pracovního poměru charakteristickou a nezbytnou podmínku
         pro přijímání do zaměstnání tlumočníka, která je jí vlastní. Z toho vyplývá, že článek 74 pracovního řádu ostatních zaměstnanců,
         týkající se případů, kdy je ukončen pracovní poměr pomocného zaměstnance, nezbytně představuje jedno z ustanovení hlavy III
         uvedeného pracovního řádu, od nichž se odchyluje právní úprava uplatnitelná na pomocné konferenční tlumočníky.

      Kromě toho s ohledem na zvláštnost zaměstnání uvedených tlumočníků nemůže jejich věk představovat relevantní prvek pro výkon
         jejich služby tak, že by jejich zaměstnání muselo obsahovat věkovou hranici, která v případě, že není výslovně stanovena,
         musí být hranicí zavedenou ustanoveními výše uvedeného článku 74.

      (viz body 89, 90, 92 až 94 a 97)
      3.     V systému procesních prostředků zavedeném články 90 a 91 služebního řádu je žaloba na náhradu škody, která představuje právní
         prostředek nezávislý na žalobě na neplatnost, přípustná pouze tehdy, pokud jí předcházel postup před zahájením soudního řízení
         v souladu s ustanoveními služebního řádu. Tento postup se liší podle toho, zda škoda, jejíž náhrada je požadována, vyplývá
         z aktu, kterým bylo zkráceno právo ve smyslu čl. 90 odst. 2 služebního řádu, nebo z jednání správního orgánu, které nemá rozhodovací
         charakter.

      V prvním případě přísluší dotyčné osobě, aby ve stanovených lhůtách podala k orgánu oprávněnému ke jmenování stížnost směřující
         proti dotčenému aktu. V druhém případě musí být naopak správní řízení zahájeno podáním žádosti ve smyslu čl. 90 odst. 1 služebního
         řádu směřující k získání náhrady škody, po kterém případně následuje stížnost směřující proti rozhodnutí o zamítnutí žádosti.

      Pokud existuje přímá souvislost mezi žalobou na neplatnost a žalobou na náhradu škody, je tato žaloba na náhradu škody přípustná
         jako akcesorická k žalobě na neplatnost, aniž by jí nezbytně musela předcházet jak žádost vyzývající orgán oprávněný ke jmenování
         k náhradě údajně vzniklé újmy, tak stížnost zpochybňující opodstatněnost  konkludentního nebo výslovného odmítnutí žádosti.

      Jestliže naopak uplatňovaná újma nevyplývá z aktu, jehož zrušení je požadováno, ale z několika údajných pochybení nebo opomenutí
         správního orgánu, musí být postup před zahájením soudního řízení povinně zahájen žádostí vyzývající orgán oprávněný ke jmenování
         k náhradě této újmy.

       (viz body 110, 111 a 113)
      Odkazy: Soud, 15. července 1993, Camara Alloisio a další v. Komise, T‑17/90, T‑28/91 a T‑17/92, Recueil, s. II‑841, bod 46;
         Soud, 28. června 1996, Y v. Soudní dvůr, T‑500/93, RecueilFP, s. I‑A‑335 a II‑977, body 64 a 66

      4.     Nepřesný výklad ustanovení služebního řádu a obdobně pracovního řádu ostatních zaměstnanců správním orgánem nepředstavuje
         sám o sobě nesprávný úřední postup.

      (viz bod 117)
      Odkazy: Soudní dvůr, 13. července 1972, Heinemann v. Komise, 79/71, Recueil, s. 579, bod 11; Soud, 9. června 1994, X v. Komise,
         T‑94/92, RecueilFP, s. I‑A‑149 a II‑481, bod 52

      5.     Zrušení napadeného aktu může samo o sobě představovat přiměřenou a v zásadě dostatečnou náhradu veškeré nemajetkové újmy,
         která mohla žalobkyni vzniknout. Zrušení rozhodnutí orgánu již nezaměstnávat pomocné konferenční tlumočníky starší 65 let,
         které neobsahuje žádné negativní posouzení schopností žalobkyně, tedy musí být považováno za náhradu přiměřenou nemajetkové
         újmě, která mohla žalobkyni vzniknout.

      (viz bod 118)
      Odkazy: Soudní dvůr, 7. února 1990, Culin v. Komise, C‑343/87, Recueil, s. I‑225, body 25 až 29; Soud, 26. ledna 1995, Pierrat
         v. Soudní dvůr, T‑60/94, RecueilFP, s. I‑A‑23 a II‑77, bod 62


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 27. ledna 2005.#Komise Evropských společenství proti Portugalské republice.#Nesplnění povinnosti státem - Směrnice 75/439/EHS - Nakládání s odpadními oleji - Přednostní zpracovávání regenerací.#Věc C-92/03.

text:
      Věc C-92/03
      Komise Evropských společenství
      v.
      Portugalská republika

      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 75/439/EHS – Nakládání s odpadními oleji – Přednostní zpracovávání regenerací“
      Stanovisko generálního advokáta A. Tizzana přednesené dne 28. října 2004
      Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 27. ledna 2005
      Shrnutí rozsudku
      Sbližování právních předpisů – Nakládání s odpadními oleji – Směrnice 75/439 – Povinnost členských států upřednostnit zpracovávání
            odpadních olejů regenerací – Omezení – Technická, hospodářská nebo organizační omezení  – Pojem
      (Směrnice Rady 75/439, čl. 3 odst. 1)
      Z článku 3 odst. 1 směrnice 75/439 o nakládání s odpadními oleji, ve znění směrnice 87/101, vyplývá, že odkaz na „technická,
         hospodářská nebo organizační omezení“ uvedená v tomto článku je součástí ustanovení, které vyjadřuje povinnost souhrnně uloženou
         členským státům, a že zákonodárce Společenství tím neměl v úmyslu stanovit omezené výjimky z obecně použitelného pravidla,
         ale vymezit působnost a obsah pozitivní povinnosti spočívající v zajištění přednostního zpracovávání odpadních olejů regenerací.

      Pokud by se totiž vycházelo z toho, že stávající technická, hospodářská a organizační situace v členském státě nutně zakládá
         omezení, která jsou překážkou pro přijetí opatření stanovených v uvedeném ustanovení, pak by toto ustanovení bylo zbaveno
         veškerého užitečného účinku, protože povinnost uložená členským státům by byla omezena na zachování statu quo s tím výsledkem, že by nebyla uložena skutečná povinnost přijmout nezbytná opatření ve prospěch přednostního zpracovávání
         odpadních olejů regenerací.

      (viz body 35–36)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      27. ledna 2005 (*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 75/439/EHS – Nakládání s odpadními oleji – Přednostní zpracovávání regenerací“
      Ve věci C‑92/03,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 28. února 2003,
      Komise Evropských společenství, zastoupená A. Caeirosem a M. Konstantinidisem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Portugalské republice, zastoupené L. Fernandesem a M. Lois,  jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalované,
      podporované
      Finskou republikou, zastoupenou A. Guimaraes-Purokoski, jako zmocněnkyní, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      vedlejším účastníkem,
       SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, R. Silva de Lapuerta (zpravodaj), C. Gulmann, R. Schintgen a J. Klučka, soudci,
      generální advokát:  A. Tizzano,
      vedoucí soudní kanceláře:   R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 28. října 2004,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Portugalská republika tím, že nepřijala opatření
         nezbytná pro přednostní zpracovávání odpadních olejů regenerací, pokud to technická, hospodářská a organizační omezení umožňují,
         nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 3 odst. 1 směrnice Rady 75/439/EHS ze dne 16. června 1975 o nakládání s odpadními
         oleji (Úř. věst. L 194, s. 23; Zvl. vyd. 15/01, s. 14), ve znění směrnice Rady 87/101/EHS ze dne 22. prosince 1986 (Úř. věst.
         1987, L 42, s. 43; Zvl. vyd. 15/01, s. 321, dále jen „směrnice“).

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      2       Cílem směrnice je ochrana životního prostředí před škodlivými účinky způsobenými vypouštěním a úpravou [zpracováváním] odpadních
         olejů. Článek 3 směrnice stanoví:

      „1.      Pokud to technická, hospodářská a organizační omezení umožňují, přijmou členské státy opatření nezbytná pro přednostní zpracovávání
         odpadních olejů regenerací.

      2.      Pokud se odpadní oleje neregenerují z důvodu omezení uvedených v odstavci 1, přijmou členské státy nezbytná opatření, aby
         zajistily, že se spalování odpadních olejů provádí za podmínek přijatelných pro životní prostředí v souladu s ustanoveními
         této směrnice, pokud je toto spalování technicky, hospodářsky a organizačně proveditelné.

      3.      Pokud se odpadní oleje ani neregenerují, ani nespalují, a to z důvodu omezení uvedených v odstavcích 1 a 2, přijmou členské
         státy opatření nezbytná k tomu, aby zajistily bezpečný rozklad nebo řízené skladování či ukládání odpadních olejů.“

      3       V souladu s článkem 2 směrnice 87/101 členské státy měly počínaje dnem 1. ledna 1990 povinnost přijmout opatření nezbytná
         ke splnění povinností, které pro ně vyplývají z této směrnice.

       Vnitrostátní právní úprava
      4       Vnitrostátní právní úprava v oblasti nakládání s odpadními oleji je tvořena následujícími právními nástroji:
      –       nařízením s mocí zákona č. 88/91 ze dne 23. února 1991, které upravuje činnosti týkající se odpadních olejů;
      –       ministerskou vyhláškou č. 240/92 ze dne 25. března 1992 o schválení pravidel pro udělování licencí k činnostem týkajícím se
         sběru, skladování, předběžné úpravy, regenerace, využití a spalování odpadních olejů;

      –       ministerskou vyhláškou č. 1028/92 ze dne 5. listopadu 1992, která stanoví bezpečnostní a identifikační normy pro přepravu
         odpadních olejů;

      –       společným rozhodnutím ministra průmyslu a ministra životního prostředí ze dne 18. května 1993 o použití pravidel pro udělování
         licencí k nakládání s odpadními oleji.

      5       Za účelem změny uvedené právní úpravy schválily portugalské orgány dne 19. března 2001 dokument nazvaný „Nová národní strategie
         nakládání s odpadními oleji“.

       Postup před zahájením soudního řízení
      6       Dne 18. července 2000 Komise vyzvala portugalské orgány, aby jí sdělily mimo jiné údaje o množství olejů regenerovaných v průběhu
         let 1995 až 1997.

      7       Dne 4. října 2000 portugalské orgány odpověděly, že proces regenerace odpadních olejů nebyl dosud zaveden, ale že probíhá
         analýza technické, hospodářské a finanční schůdnosti vybudování jednotek na regeneraci těchto olejů. Dne 7. května 2002 předložily
         uvedené orgány Komisi zprávu o použití směrnice v průběhu let 1998 až 2000, jakož i dokument „Nová národní strategie nakládání
         s odpadními oleji“.

      8       Dne 11. dubna 2001 Komise zaslala Portugalské republice dopisem výzvu, v níž uvedla, že posledně uvedená nepřijala opatření
         nezbytná pro přednostní zpracovávání odpadních olejů, třebaže technická, hospodářská a organizační omezení takové přijetí
         umožňovala, čímž nesplnila povinnosti, které pro tento členský stát vyplývají z čl. 3 odst. 1 směrnice.

      9       Dne 18. října 2001 portugalské orgány odpověděly sdělením toho, že návrh textu zákona, jenž je právě vypracováván, upřednostňuje
         regeneraci odpadních olejů a že dotčené hospodářské subjekty jsou připraveny společně vytvořit jednotku na regeneraci.

      10     Vzhledem k tomu, že Komise nebyla s uvedenou odpovědí spokojena, zaslala Portugalské republice dne 24. října 2001 odůvodněné
         stanovisko, v němž potvrdila svůj postoj, podle nějž posledně uvedená nepřijala opatření nezbytná pro přednostní zpracovávání
         odpadních olejů regenerací, třebaže to technická, hospodářská a organizační omezení umožňovala. Dne 20. prosince 2001 Komise
         předala uvedenému členskému státu doplňující odůvodněné stanovisko, v němž uvedla, že přes poskytnuté vysvětlení stav nesplnění
         povinností podle ustanovení čl. 3 odst. 1 směrnice trvá.

      11     Dne 7. března 2002 portugalské orgány na tato odůvodněná stanoviska odpověděly tak, že zdůraznily přetrvávání technických,
         hospodářských a organizačních omezení, která neumožňují při nakládání s odpadními oleji upřednostnit regeneraci.

      12     V uvedené odpovědi portugalské orgány rovněž vysvětlily, že důvodem, proč vnitrostátní právní předpisy o odpadních olejích
         nebyly okamžitě provedeny výstavbou zařízení na regeneraci na vnitrostátním území, je skutečnost, že nařízení Rady (EHS) č.
         259/93 ze dne 1. února 1993 o dozoru nad přepravou odpadů v rámci Evropského společenství, do něj a z něj a o její kontrole
         (Úř. věst. L 30, s. 1; Zvl. vyd. 15/02, s. 176), neumožňuje příslušným orgánům zabránit vývozu odpadů k energetickému využití.

      13     Vzhledem k tomu, že Komise se domnívala, že přednostní zpracovávání odpadních olejů regenerací nebylo v Portugalsku dosud
         zavedeno, rozhodla se podat tuto žalobu.

      14     Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 11. září 2003 bylo povoleno vedlejší účastenství Finské republiky na podporu návrhů
         Portugalské republiky.

       K žalobě
       Argumentace účastníků řízení
      15     Komise uplatňuje, že žádný z právních a správních předpisů uvedených portugalskými orgány neupřednostňuje zpracovávání odpadních
         olejů regenerací.

      16     Pokud jde o argumentaci Portugalské republiky týkající se nařízení č. 259/93, Komise podotýká, že ustanovení tohoto nařízení
         umožňují příslušným orgánům zabránit vývozu odpadů k energetickému využití. Portugalské orgány mohly již dávno vznést odůvodněné
         námitky proti přepravě odpadních olejů za účelem jejich energetického využití v jiných členských státech, kdyby ve lhůtě stanovené
         směrnicí přijaly opatření nezbytná k tomu, aby bylo v Portugalsku zavedeno přednostní zpracovávání odpadních olejů, jak jej
         stanoví čl. 3 odst. 1 směrnice.

      17     Komise dodává, že kdyby portugalské právní předpisy takovou přednost zavedly, mohly by být námitky vůči vývozním činnostem
         založeny na tom, že účelem přepravy odpadních olejů je jejich spalování. Zákonodárce Společenství totiž stanovil, že orgány
         pro odesílání mohou vznést na základě jednoho z důvodů uvedených v čl. 7 odst. 4 písm. a) nařízení č. 259/93 odůvodněné námitky
         proti přepravě odpadů zejména do jiných členských států. Z toho dovozuje, že se tohoto nařízení nelze dovolávat jako překážky
         zavedení přednosti regenerace vyžadované směrnicí.

      18     Komise konstatuje, že dvanáct let po uplynutí lhůty k provedení stanovené v článku 2 směrnice 87/101 portugalské orgány stále
         nepřijaly opatření nezbytná k tomu, aby bylo skutečně upřednostněno zpracovávání odpadních olejů regenerací. V projednávaném
         případě právní a praktické nedostatky, zejména v oblasti kontroly místa určení odpadních olejů a jejich sběru v Portugalsku,
         přispěly rozhodným způsobem k neexistenci podmínek umožňujících upřednostnění uvedeného zpracovávání a konkrétně brání zřízení
         alespoň jedné jednotky na regeneraci těchto olejů na území tohoto členského státu.

      19     Konečně se Komise domnívá, že zveřejnění dokumentu nazvaného „Nová národní strategie nakládání s odpadními oleji“ není relevantní.
         Totéž platí i pro ostatní iniciativy oznámené portugalskými orgány.

      20     Portugalská vláda uplatňuje, že neexistence normativních předpisů nestačí k tomu, aby prokázala existenci nesplnění povinnosti
         podle čl. 3 odst. 1 směrnice, neboť z teoretického hlediska to není nezbytně vnitrostátní legislativa, jíž přísluší konkretizovat
         cíl sledovaný tímto ustanovením. Vnitrostátní právní úprava přitom způsobem, jenž neohrožuje cíle směrnice, vymezuje podmínky,
         kterým podléhá regenerace odpadních olejů.

      21     Uvedená vláda tvrdí, že množství shromážděných odpadních olejů, obzvláště těch kvalitních, nedosahuje minimální prahové hodnoty
         hospodářské rentability. Krom toho není možné zakázat vývoz odpadních olejů pro účely energetického využití a tato nemožnost
         odrazuje potenciální investory od investování do jednotky na regeneraci na vnitrostátním území, protože nemají záruku, že
         shromážděné odpadní oleje budou směřovat do tohoto zařízení.

      22     Co se týče otázky vývozu odpadních olejů, portugalská vláda uplatňuje, že možnosti zásahu příslušných orgánů podle čl. 7 odst.
         4 písm. a) nařízení č. 259/93 nepředstavují nástroj, jež může zabránit vývozu odpadních olejů k energetickému využití, i kdyby
         existovala dostatečná kapacita pro regeneraci na vnitrostátní úrovni. Uvedené ustanovení totiž neumožňuje členským státům
         odůvodnit omezení vývozu odpadních olejů k energetickému využití jakožto opatření na ochranu národního průmyslu regenerace
         těchto olejů.

      23     Portugalská vláda uvádí, že kromě finančních, technických a správních omezení dokazuje obtíže při zavádění regenerace odpadních
         olejů i velikost portugalského trhu, s přihlédnutím k minimálním referenčním prahovým hodnotám stanoveným pro účely rentability
         takového procesu. Tvrdí, že vynaložila skutečné úsilí na minimalizaci technických, hospodářských a organizačních omezení,
         jimž musí čelit při zavádění přednosti zpracovávání tohoto typu odpadů regenerací.

      24     Tatáž vláda vysvětluje, že vyrovnanost zařízení na instalaci závisí na nákladech na dodání odpadních olejů, jež jsou z velké
         části závislé na místní konjunktuře, tržní ceně ropy a použité technologii regenerace. S výjimkou existence uzavřeného trhu
         se základními oleji, které jsou výsledkem regenerace, jsou přitom velká zařízení schopnější odolávat výrazným změnám ceny
         ropy a dlouhodobě zachovat dostatečnou hospodářskou rentabilitu.

      25     Portugalská vláda v tomto ohledu zdůrazňuje, že přestože technická, hospodářská a organizační opatření odradila subjekty v odvětví
         od vytvoření jednotek na regeneraci odpadních olejů, vnitrostátní orgány jsou odhodlány zavést způsob nakládání s těmito odpady,
         který skutečně upřednostní regeneraci.

      26     Finská vláda se ve svém vyjádření na podporu návrhů Portugalské republiky domnívá, že při posouzení proveditelnosti a rentability
         regenerace z hlediska hospodářského, je třeba vzít v úvahu zejména množství vyprodukovaného odpadního oleje, přepravní vzdálenosti,
         výrobní náklady, jakož i tržní podmínky. V důsledku toho musí být podmínky pro regeneraci v dotčeném členském státě přezkoumávány
         případ od případu. Situace na trhu je totiž jedním z faktorů ovlivňujících podmínky pro regeneraci.

      27     Uvedená vláda v tomto ohledu uplatňuje, že cena základního oleje se výrazně změnila. Taková změna ceny zvyšuje riziko spojené
         s investicemi do odvětví regenerace odpadních olejů. Toto riziko je zvýšeno tendencí k poklesu spotřeby maziv, přičemž tento
         pokles vyplývá z toho, že v současné době jsou užívána maziva syntetická, která jsou kvalitnější.

      28     Finská vláda dodává, že v případě, kdy by vnitrostátní právní předpisy zavedly kategorický požadavek regenerace a v dotyčném
         členském státě by nebylo zařízení na regeneraci, odpadní oleje by musely být za účelem své regenerace přepravovány do jiného
         členského státu. V takovém případě nejsou zohledněny ani nadměrné náklady vývozce na přepravu a regeneraci, ani okolnost,
         že přeprava může být z důvodu svého vlivu na životní prostředí nerozumná.

       Závěry Soudního dvora
      29     Úvodem je třeba připomenout, že, jak o tom rozhodl Soudní dvůr ve svém rozsudku ze dne 9. září 1999, Komise v. Německo (C‑102/97,
         Recueil, s. I‑5051, bod 35), jedním z hlavních cílů směrnice je upřednostnit zpracovávání odpadních olejů regenerací. Tento
         cíl, vyjádřený v druhém bodě odůvodnění směrnice 87/101, je odůvodněn skutečností, že regenerace je vzhledem k dosažitelným
         úsporám energie nejracionálnější způsob opětovného použití odpadních olejů.

      30     Pokud jde o důvod vyvozovaný Komisí z nedodržení čl. 3 odst. 1 směrnice, je namístě bez dalšího uvést, že stávající vnitrostátní
         právní úprava neobsahuje žádnou právní normu, která, jako to předepisuje uvedené ustanovení, vyjadřuje upřednostnění zpracovávání
         odpadních olejů regenerací.

      31     Je třeba rovněž konstatovat, že Portugalská republika sama uznala, že příslušné orgány musí podniknout konkrétní kroky směřující
         ke stanovení této přednosti v předpisech s právně závazným charakterem. Portugalská vláda totiž v tomto ohledu uvedla, že
         k tomu, aby byly stanoveny podmínky vyžadované k zavedení takové přednosti, je nezbytné změnit vnitrostátní právní úpravu
         v oblasti, a že s tímto záměrem byl vypracován dokument nazvaný „Nová národní strategie nakládání s odpadními oleji“.

      32     I když, jak rozhodl Soudní dvůr v bodě 25 svého rozsudku ze dne 15. července 2004, Komise v. Spojené království (C‑424/02,
         Sb. rozh. s. I‑0000), je přijatelné, aby členské státy nejprve provedly studie a vyhotovily zprávy za účelem vymezení způsobů
         nakládání s odpadními oleji, je však třeba, aby po těchto přípravných krocích následovala konkrétní opatření směřující k upřednostnění
         regenerace za účelem dosažení souladu s povinností předepsanou v čl. 3 odst. 1 směrnice.

      33     Co se týče argumentu, že s ohledem na ustanovení čl. 7 odst. 4 nařízení č. 259/93 je obtížné zajistit v Portugalsku rentabilitu
         zařízení na regeneraci odpadních olejů, stačí uvést, že podle těchto ustanovení jsou příslušné orgány členských států oprávněny
         vznést námitky proti přepravě odpadů, včetně odpadních olejů, k využití v jiném členském státě.

      34     Jak právem uvedl generální advokát v bodě 52 svého stanoviska, kdyby totiž Portugalská republika na svém území zajistila přednost
         regeneraci odpadních olejů, jak jí to uložil čl. 3 odst. 1 směrnice, mohly by příslušné orgány z tohoto důvodu vznést námitky
         proti takové přepravě těchto odpadů do jiných členských států.

      35     Pokud jde o argument dovolávaný Portugalskou republikou, že vybudování zařízení na regeneraci na území tohoto členského státu
         by nebylo rentabilní a že za těchto podmínek a z důvodu zásady proporcionality by měly být povinnosti dotčených členských
         států přizpůsobeny v závislosti na konkrétních okolnostech v těchto státech, je třeba připomenout, že, jak Soudní dvůr rozhodl
         v bodech 35 a 43 svého výše uvedeného rozsudku Komise v. Německo, jedním z hlavních cílů směrnice je upřednostnit zpracovávání
         odpadních olejů regenerací. Pokud by se tedy vycházelo z toho, že stávající technická, hospodářská a organizační situace v členském
         státě nutně zakládá omezení, která jsou překážkou pro přijetí opatření stanovených v čl. 3 odst. 1 směrnice, pak by toto ustanovení
         bylo zbaveno veškerého užitečného účinku, protože povinnost uložená členským státům by byla omezena na zachování statu quo s tím výsledkem, že by nebyla uložena skutečná povinnost přijmout nezbytná opatření ve prospěch přednostního zpracovávání
         odpadních olejů regenerací.

      36     Kromě toho, co se týče této přednosti, je namístě uvést, jak zdůraznil Soudní dvůr v bodech 38 a 39 výše uvedeného rozsudku
         Komise v. Německo, že odkaz na „technická, hospodářská a organizační omezení“ uvedený v čl. 3 odst. 1 směrnice je součástí
         ustanovení, které vyjadřuje povinnost souhrnně uloženou členským státům, a že zákonodárce Společenství tím neměl v úmyslu
         stanovit omezené výjimky z obecně použitelného pravidla, ale vymezit působnost a obsah pozitivní povinnosti spočívající v zajištění
         přednostního zpracovávání odpadních olejů regenerací.

      37     Z výše uvedeného vyplývá, že žaloba Komise musí být považována za opodstatněnou.
      38     V důsledku toho je třeba konstatovat, že Portugalská republika tím, že nepřijala opatření nezbytná pro přednostní zpracovávání
         odpadních olejů regenerací, pokud to technická, hospodářská a organizační omezení umožňují, nesplnila povinnosti, které pro
         ni vyplývají z čl. 3 odst. 1 směrnice.

       K nákladům řízení
      39     Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud
         účastník, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu
         nákladů řízení ve svém návrhu a Portugalská republika byla ve sporu neúspěšná, je namístě uložit jí náhradu nákladů řízení.
         V souladu s odstavcem 4 téhož článku ponese Finská republika své náklady.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      1)      Portugalská republika tím, že nepřijala opatření nezbytná pro přednostní zpracovávání odpadních olejů regenerací, pokud to
            technická, hospodářská a organizační omezení umožňují, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 3 odst. 1 směrnice
            Rady 75/439/EHS ze dne 16. června 1975 o nakládání s odpadními oleji, ve znění směrnice Rady 87/101/EHS ze dne 22. prosince
            1986.
      2)      Portugalské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.
      3)      Finská republika ponese své náklady.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: portugalština.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 1. července 1982. # Helmut Knoeppel proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci. # Věc 618/79 A.


Rozsudek Tribunálu (kasační senát) ze dne 25. září 2014. # Diana Grazyte proti Evropské komisi. # Věc T-86/13 P.


Rozsudek Soudu pro veřejnou službu ze dne 17. prosince 2015.#T v. Evropská komise.#Veřejná služba – Sociální zabezpečení – Nemoc z povolání – Článek 73 služebního řádu – Žádost o uznání nemoci jako nemoci z povolání – Příčinná souvislost – Žádost o náhradu nemajetkové újmy vzniklé v důsledku průtahů na straně orgánu při uznávání nemoci jako nemoci z povolání – Povinnost rozhodnout v přiměřené lhůtě – Nemajetková újma.#Věc F-134/14.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 28. října 1999. # Komise Evropských společenství proti Řecké republice. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-187/98.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (sedmého senátu) ze dne 10. prosince 2008. # Vitro Corporativo, SA de CV proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška obrazové ochranné známky Společenství Vitro - Starší slovní ochranná známka Společenství VITRAL - Relativní důvod pro zamítnutí - Nebezpečí záměny - Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94. # Věc T-295/07.

text:
      Rozsudek Soudu (sedmého senátu) ze dne 10. prosince 2008 – Vitro Corporativo v. OHIM – VKR Holding (Vitro)
      (Věc T-295/07)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška obrazové ochranné známky Společenství Vitro – Starší slovní ochranná známka Společenství VITRAL – Relativní důvod pro zamítnutí – Nebezpečí záměny – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94“
      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí – Námitky majitele totožné nebo podobné starší ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Nebezpečí záměny se starší ochrannou známkou [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 8 odst. 1 písm. b)] (viz body 24, 32)
      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí druhého odvolacího senátu OHIM ze dne 31. května 2007 (věc R 1640/2006-2), týkajícímu se námitkového
                  řízení mezi VKR Holding A/S a Vitro Corporativo, SA de CV

            Údaje týkající se věci

               Přihlašovatelka ochranné známky Společenství:

               Vitro Corporativo, SA de CV

               Dotčená ochranná známka Společenství:

               Obrazová ochranná známka Vitro pro výrobky a služby tříd 1, 7, 8, 9, 12, 16, 17, 19, 20, 21, 22, 27, 30, 35, 39, 40, 41, 42
                  a 43 – přihláška č. 2 669 497

               Majitelka ochranné známky nebo označení namítaných v námitkovém řízení:

               VKR Holding A/S

               Namítaná ochranná známka nebo označení:

               Slovní ochranné známky Společenství (č. 651 745), dánská ochranná známka (č. 195 1415 VR), německá ochranná známka (č. 725
                  452) a britská ochranná známka (č. 1 436 897) VITRAL mimo jiné pro výrobky třídy 19, proti nimž směřovaly námitky

               Rozhodnutí námitkového oddělení:

               Přijetí námitek a zamítnutí přihlášky pro výrobky třídy 19

               Rozhodnutí odvolacího senátu:

               Zamítnutí odvolání

      Výrok

                  1.

                  	Žaloba se zamítá.

                  2.

                  	Vitro Corporativo, SA de CV se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Tribunálu (druhého senátu) ze dne 4. února 2014. # Free SAS proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Věc T-127/12.


Rozsudek Soudu prvního stupně (prvního senátu) ze dne 27. února 2003. # Komise Evropských společenství proti Ivu Camacho-Fernandesovi. # Úředníci. # Věc T-20/00 OP.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 27. února 2014.#Greencarrier Freight Services Latvia SIA v. Valsts ieņēmumu dienests.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Augstākās tiesas Senāts.#Řízení o předběžné otázce – Celní kodex Společenství – Článek 70 odst. 1 a článek 78 – Celní prohlášení – Kontrola části zboží – Odběr vzorků – Nesprávný kód – Vztažení výsledků na totožné zboží uvedené v dřívějších celních prohlášeních po jeho propuštění – Kontrola po propuštění zboží – Nemožnost požádat o dodatečnou kontrolu zboží.#Věc C‑571/12.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      27. února 2014 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Celní kodex Společenství — Článek 70 odst. 1 a článek 78 — Celní prohlášení — Kontrola části zboží — Odběr vzorků — Nesprávný kód — Vztažení výsledků na totožné zboží uvedené v dřívějších celních prohlášeních po jeho propuštění — Kontrola po propuštění zboží — Nemožnost požádat o dodatečnou kontrolu zboží“
      Ve věci C‑571/12,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Augstākās tiesas Senāts (Lotyšsko) ze dne 21. listopadu 2012, došlým Soudnímu dvoru dne 6. prosince 2012, v řízení

         Greencarrier Freight Services Latvia SIA

      proti

         Valsts ieņēmumu dienests,

      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení M. Ilešič, předseda senátu, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh (zpravodaj), C. Toader a E. Jarašiūnas, soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Aleksejev, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 2. října 2013,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Greencarrier Freight Services Latvia SIA A. Brunavsem, ve spolupráci s B. Cerou, advokāte,

               —

               za lotyšskou vládu I. Kucina, jakož i K. Freimanisem a I. Kalninšem, jako zmocněnci,

               —

               za českou vládu M. Smolkem a J. Vláčilem, jako zmocněnci,

               —

               za španělskou vládu M. J. García-Valdecasas Dorrego, jako zmocněnkyní,

               —

               za Evropskou komisi L. Keppenne, jakož i A. Saukem a B.‑R. Killmannem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 5. prosince 2013,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 70 odst. 1 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. L 302, s. 1; Zvl. vyd. 02/04, s. 307, dále jen „celní kodex“).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Greencarrier Freight Services Latvia SIA (dále jen „GFSL“), společností s ručením omezeným založenou dle lotyšského práva, a Valsts ieņēmumu dienests (lotyšskými daňovými orgány, dále jen „VID“) ve věci výběru dovozního cla a uložení pokuty při zpětné kontrole několika celních prohlášení.

         Právní rámec

               3

               Body 5 a 6 odůvodnění celního kodexu znějí:
               „vzhledem k tomu, že za účelem zajištění rovnováhy mezi potřebami celní správy zajistit řádné provádění celních předpisů na jedné straně a uplatňování práva hospodářských subjektů na spravedlivé zacházení na straně druhé, musí být celní správě mimo jiné přiznány rozsáhlé kontrolní pravomoci a uvedeným hospodářským subjektům právo na podání opravných prostředků; že zavedení systému celního odvolání vyžaduje, aby Spojené království zavedlo nové správní postupy, které nemohou zavedeny dříve než 1. ledna 1995;
               vzhledem k tomu, že s ohledem na prvořadou důležitost zahraničního obchodu pro Společenství by celní formality a kontroly měly být zrušeny nebo alespoň udržovány na co nejnižší úrovni.“

               4

               Článek 68 tohoto kodexu stanoví:
               „Za účelem ověření přijatých celních prohlášení mohou celní orgány

                        a)

                        kontrolovat celní prohlášení a doklady k němu přiložené. Celní orgány mohou požadovat, aby jim deklarant předložil další doklady potvrzující správnost údajů uvedených v celním prohlášení;

                        b)

                        kontrolovat zboží a případně za účelem hloubkové kontroly nebo analýzy odebírat vzorky.“

               5

               Článek 70 uvedeného kodexu uvádí:
               „1.   Je-li kontrolována pouze část zboží, na které se vztahuje celní prohlášení, platí výsledek této částečné kontroly pro veškeré zboží, na které se vztahuje celní prohlášení.
               Domnívá-li se však deklarant, že výsledek částečné kontroly neplatí pro ostatní zboží, na které se vztahuje celní prohlášení, může požadovat provedení dodatečné kontroly.
               2.   Obsahuje-li celní prohlášení dvě a více položek, pokládají se pro účely odstavce 1 údaje ke každé položce za samostatné celní prohlášení.“

               6

               Článek 71 tohoto kodexu zní:
               „1.   Výsledek ověření celního prohlášení je podkladem pro použití celních předpisů upravujících celní režim, do kterého je zboží propuštěno.
               2.   Není-li celní prohlášení ověřováno, opírá se použití předpisů uvedených v odstavci 1 o údaje uvedené v celním prohlášení.“

               7

               Článek 78 celního kodexu stanoví:
               „1.   Po propuštění zboží mohou celní orgány z úřední povinnosti nebo na žádost deklaranta celní prohlášení přezkoumat.
               2.   Po propuštění zboží mohou celní orgány kontrolovat obchodní doklady a jiné údaje vztahující se k dovozním nebo vývozním operacím se zbožím nebo k následným obchodním operacím s týmž zbožím s cílem ujistit se o správnosti údajů obsažených v celním prohlášení. Kontrolu lze provést u deklaranta nebo jiné osoby, která se přímo nebo nepřímo obchodně podílí na uvedených operacích, nebo jiné osoby, která má v držení zmíněné doklady a údaje pro obchodní účely. Celní orgány mohou rovněž kontrolovat zboží, pokud ještě může být předloženo.
               3.   Nasvědčují-li výsledky kontroly celního prohlášení nebo kontroly po propuštění zboží, že předpisy upravující daný celní režim byly použity na základě nesprávných nebo neúplných údajů, přijmou celní orgány v souladu s případnými právními předpisy opatření nezbytná k nápravě, přičemž vezmou v úvahu nové skutečnosti, které mají k dispozici.“

               8

               Podle čl. 221 odst. 1 a 3 tohoto kodexu:
               „1.   Jakmile je částka cla zaúčtována, musí být odpovídajícím postupem sdělena dlužníkovi.
               […]
               3.   Sdělení dlužníkovi nelze provést po uplynutí lhůty tří let ode dne vzniku celního dluhu. […]“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               9

               GFSL dováží z Ruska na účet společnosti Hantas SIA sušenky a čokoládové tyčinky za účelem jejich propuštění do volného oběhu v Evropské unii.

               10

               V dubnu a květnu 2007 provedly VID inspekci cla uhrazeného společností SIA Hantas mezi 1. květnem 2004 a 31. prosincem 2006 na základě 35 celních prohlášení vyplněných společností GFSL, která měla být v případě vzniku celního dluhu považována za povinnou k jeho uhrazení.

               11

               Tato kontrola následovala po odběru vzorků zboží, jichž se týkalo šest celních prohlášení odevzdaných v říjnu a listopadu 2005, a jejich analýze orgány VID (dále jen „sporná celní prohlášení“). Na základě výsledků této kontroly orgány VID uvedly, že ve 29 celních prohlášeních předložených mezi 4. červnem 2004 a 29. listopadem 2005, zahrnujících i všech šest sporných celních prohlášení, deklarovala GFSL zboží dovážené do Unie za účelem propuštění do volného oběhu pod chybnými kódy kombinované nomenklatury pro jeho zařazení do integrovaného sazebníku Evropských společenství (TARIC) zavedeného článkem 2 nařízení Rady (EHS) č. 2658/87 ze dne 23. července 1987 o celní a statistické nomenklatuře a o společném celním sazebníku (Úř. věst. L 256, s. 1; Zvl. vyd. 02/02, s. 382), ve znění pozdějších předpisů.

               12

               Rozhodnutím ze dne 31. května 2007 informovaly orgány VID společnost GFSL o vzniku celního dluhu, stanovily výši dovozního cla a daně z přidané hodnoty navýšené o úroky z prodlení a uložily jí pokutu za nesprávné použití kódů kombinované nomenklatury.

               13

               Stížnost společnosti GFSL podaná proti tomuto rozhodnutí byla zamítnuta rozhodnutím VID ze dne 14. září 2007.

               14

               Toto zamítavé rozhodnutí bylo předmětem žaloby na neplatnost podané k administratīvā rajona tiesa (obvodnímu správnímu soudu), který jí částečně vyhověl rozsudkem ze dne 29. června 2009, potvrzeným Administratīvā apgabaltiesa (regionálním odvolacím správním soudem). Tento soud rozsudkem ze dne 8. prosince 2011 rozhodl, že dovozní clo, daň z přidané hodnoty a pokuta týkající se zboží uvedeného ve sporných celních prohlášeních byly sice stanoveny oprávněně, ale rozhodnutí ze dne 14. září 2007 musí být ve zbývající části zrušeno z důvodu, že orgány VID v rozporu s čl. 70 odst. 1 celního kodexu nesprávně vztáhly výsledky kontroly zboží uvedeného ve sporných celních prohlášeních i na zboží, kterého se týkalo dalších 23 prohlášení předložených mezi 4. červnem 2004 a 6. zářím 2005 (dále jen „dřívější celní prohlášení“), tzn. na zboží dovozené o více než rok dříve nežli zboží kontrolované. Orgány VID proto nemohly prokázat, že u dotčeného zboží byly použity nesprávné kódy, takže GFSL nebyla v žádném případě povinna předkládat důkazy týkající se objektivních vlastností tohoto zboží tím spíše, že již neměla možnost nechat toto zboží zkontrolovat.

               15

               Orgány VID i GFSL podaly proti tomuto rozsudku kasační opravný prostředek k Augstākās tiesas Senāts (senátu lotyšského nejvyššího soudu).

               16

               Na podporu svého kasačního opravného prostředku orgány VID tvrdí, že zboží uvedené v dřívějších celních prohlášeních je totožné se zbožím uvedeným ve sporných celních prohlášeních, jelikož má stejné složení, označení a vzhled a bylo vyrobeno stejným výrobcem, což dosvědčují informace uvedené v jím poskytnutých osvědčeních. Orgány VID jsou tedy v zájmu hospodárnosti řízení oprávněny vztáhnout výsledky identifikace na ostatní totožné zboží, aniž ho musí kontrolovat, přičemž GSL je případně povinna předložit důkazy prokazující odlišnost zboží.

               17

               Předkládající soud nicméně podotýká, že dřívější celní prohlášení byla předložena o více než rok dříve nežli prohlášení, jichž se týkaly odebrané vzorky. Jakmile bylo zboží procleno, není podle GFSL objektivně možné zboží uvedené v dřívějších celních prohlášeních podrobit kontrole ani uplatnit právo na dodatečný přezkum.

               18

               Za těchto podmínek se Augstākās tiesas Senāts rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Může být čl. 70 odst. 1 první pododstavec [celního kodexu] vykládán v tom smyslu, že výsledky kontroly části zboží uvedeného v celním prohlášení mohou být vztaženy na zboží uvedené v jiných dřívějších celních prohlášeních, u něhož nebyla provedena částečná kontrola, ale jež bylo deklarováno pod tímtéž kódem kombinované nomenklatury, pocházelo od téhož výrobce a jeho označení a složení bylo podle informací poskytnutých v osvědčeních uvedeného výrobce totožné s označením a složením zboží uvedeného v celním prohlášení, z něhož byly vzorky odebrány?
                        Jinými slovy:
                        Zahrnuje pojem ‚celní prohlášení‘ ve smyslu čl. 70 odst. 1 prvního pododstavce [celního kodexu] také celní prohlášení [vztahující se na zboží], z něhož nebyly odebrány vzorky, ve kterých však bylo deklarováno totožné zboží (zboží bylo deklarováno pod tímtéž kódem kombinované nomenklatury, pocházelo od téhož výrobce a jeho označení, jakož i složení uvedené v osvědčeních výrobce bylo totožné)?

                        2)

                        V případě kladné odpovědi na první otázku, je přípustné vztáhnout výsledky částečné kontroly stanovené v čl. 70 odst. 1 prvním pododstavci [celního kodexu] na celní prohlášení, u nichž deklarant z objektivních důvodů nemůže požadovat provedení dodatečné kontroly podle čl. 70 odst. 1 druhého pododstavce, neboť nemůže předložit zboží ke kontrole podle čl. 78 odst. 2 téhož [kodexu]?“

         K předběžným otázkám

               19

               Podstatou otázek předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je, zda čl. 70 odst. 1 celního kodexu má být vykládán v tom smyslu, že umožňuje celním orgánům vztáhnout výsledky kontroly části zboží uvedeného v celním prohlášení provedené na z něho odebraném vzorku na zboží uvedené v dřívějších celních prohlášeních předložených týmž celním deklarantem, u kterého nebyla a již nemůže být taková kontrola provedena, jelikož již bylo propuštěno, pokud z písemných informací poskytnutých tímto deklarantem plyne, že všechno toto zboží spadá pod tentýž kód kombinované nomenklatury, pochází od téhož výrobce a jeho označení a složení je totožné.

               20

               Je třeba připomenout, že podle článku 68 celního kodexu mohou celní orgány za účelem ověření celních prohlášení kontrolovat celní prohlášení a doklady k němu přiložené nebo kontrolovat zboží a případně za účelem hloubkové kontroly nebo analýzy odebírat jeho vzorky.

               21

               Ohledně posledně uvedeného případu čl. 70 odst. 1 tohoto kodexu stanoví, že je-li kontrolována pouze část zboží, na které se vztahuje totéž celní prohlášení, platí výsledek této kontroly pro veškeré zboží, na které se toto prohlášení vztahuje, s výhradou toho, že celní deklarant může požadovat provedení dodatečné kontroly, domnívá-li se, že výsledek částečné kontroly pro ostatní zboží, na které se prohlášení vztahuje, neplatí.

               22

               Toto obecné ustanovení tak zavádí fikci stejnosti, která umožňuje celním orgánům vztáhnout výsledky kontroly části zboží uvedeného v celním prohlášení na veškeré zboží uvedené v tomto prohlášení (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 7. září 2006, Nowaco Germany, C-353/04, Sb. rozh. s. I-7357, body 54 a 55, jakož i ze dne 24. listopadu 2011, Gebr. Stolle, C-323/10 až C-326/10, Sb. rozh. s. I-12177, body 100 a 101).

               23

               Uvedené ustanovení má v tomto ohledu zajistit rychlé a efektivní propuštění do volného oběhu tím, že neukládá celním orgánům povinnost provést důkladnou kontrolu veškerého zboží uvedeného v celním prohlášení, což by šlo proti zájmu hospodářských subjektů, které obvykle požadují rychlé propuštění, aby mohly deklarované zboží uvést na trh, i proti zájmu uvedených orgánů, pro něž by systematická kontrola deklarovaného zboží znamenala značný nárůst práce (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. března 2004, Derudder, C-290/01, Recueil, s. I-2041, bod 45).

               24

               Je nutno konstatovat, že ze znění čl. 70 odst. 1 celního kodexu i ze systematiky článků 68 až 74 tohoto kodexu plyne, že tato možnost vztažení výsledků částečné kontroly se týká pouze zboží, na které se vztahuje „[totéž] celní prohlášení“, je-li toto zboží kontrolováno celními orgány v období předcházejícím propuštění uvedeného zboží (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Derudder, bod 43).

               25

               Totéž ustanovení v důsledku toho neumožňuje celním orgánům v takové věci, o jakou se jedná v původním řízení, vztáhnout výsledky kontroly části zboží uvedeného v celním prohlášení na zboží uvedené v dřívějších celních prohlášeních, které již bylo těmito orgány propuštěno.

               26

               Nicméně z toho neplyne, že taková dřívější celní prohlášení již nemohou být celními orgány zpochybněna.

               27

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že v rámci postupu spolupráce mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem zavedeného článkem 267 ES přísluší Soudnímu dvoru poskytnout vnitrostátnímu soudu užitečnou odpověď, která mu umožní rozhodnout spor, který mu byl předložen (viz zejména rozsudky ze dne 8. března 2007, Campina, C-45/06, Sb. rozh. s. I-2089, bod 30, a ze dne 14. října 2010, Fuß, C-243/09, Sb. rozh. s. I-9849, bod 39).

               28

               Přitom jak uvedly česká a španělská vláda ve svých písemných vyjádřeních, celní orgány mohou po propuštění zboží uvedeného v celním prohlášení provést, a to i z úřední povinnosti, přezkum takového prohlášení podle článku 78 celního kodexu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 20. října 2005, Overland Footwear, C-468/03, Sb. rozh. s. I-8937, body 62, 64 a 66).

               29

               Podle čl. 78 odst. 2 tohoto kodexu mohou totiž celní orgány po propuštění zboží kontrolovat obchodní doklady a jiné údaje vztahující se k dovozním nebo vývozním operacím se zbožím nebo k následným obchodním operacím s týmž zbožím a mohou rovněž kontrolovat zboží, pokud ještě může být předloženo.

               30

               Toto ustanovení tak celním orgánům umožňuje zpochybnit dřívější celní prohlášení, která nebyla předmětem ověření podle článku 68 celního kodexu, a s nimiž tudíž bylo na základě čl. 71 odst. 2 tohoto kodexu zacházeno podle v nich uvedených údajů (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. září 2011, DP grup, C-138/10, Sb. rozh. s. I-8369, bod 37).

               31

               Nic nebrání tomu, aby celní orgány za tímto účelem vztáhly výsledky kontroly části zboží uvedeného v celním prohlášení na zboží uvedené v dřívějších celních prohlášeních, které již bylo těmito orgány propuštěno, pokud je toto zboží totožné, což může ověřit pouze předkládající soud. Prokázání totožnosti zboží může vycházet zejména z kontroly obchodních dokladů a jiných údajů vztahující se k dovozním nebo vývozním operacím se zbožím nebo k následným obchodním operacím s týmž zbožím, a zejména z údajů poskytnutých celním deklarantem, podle nichž toto zboží pochází od stejného výrobce a má označení, vzhled a složení totožné se zbožím uvedeným v těchto dřívějších celních prohlášeních.

               32

               Taková možnost vztažení je odůvodněna samotným účelem celního kodexu, kterým je podle bodu 5 odůvodnění tohoto kodexu zajištění správného uplatňování jím stanovených poplatků při současném zaručení, jak je uvedeno v bodě 23 tohoto rozsudku, rychlých a efektivních postupů v zájmu hospodářských subjektů i celních orgánů tím, že těmto orgánům není uložena povinnost provádět systematickou kontrolu veškerého zboží uvedeného v celním prohlášení, čímž jsou celní formality a kontroly udržovány na co nejnižší úrovni, v souladu s bodem 6 odůvodnění téhož kodexu (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Derudder, body 42 a 45).

               33

               Tato možnost rovněž odpovídá zvláštní logice článku 78 celního kodexu, která spočívá v přizpůsobení celního řízení skutečné situaci opravou věcných chyb a opomenutí, jakož i pochybení ve výkladu použitelného práva (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Overland Footwear, bod 63, a rozsudky ze dne 14. ledna 2010, Terex Equipment a další, C-430/08 a C-431/08, Sb. rozh. s. I-321, bod 56, jakož i ze dne 12. července 2012, Südzucker a další, C‑608/10, C‑10/11 a C‑23/11, bod 47).

               34

               V tomto ohledu není podstatné, že ve věci, o jakou se jedná v původním řízení, již celní deklarant nemůže požádat o dodatečnou kontrolu dotyčného zboží, případně o doplňující odebrání vzorků.

               35

               Článek 78 celního kodexu se totiž z podstaty věci použije po propuštění zboží v okamžiku, kdy předložení zboží může být nemožné (viz výše uvedený rozsudek Overland Footwear, bod 66).

               36

               Každopádně, jak podotkla většina zúčastněných, kteří předložili písemná vyjádření, ze samotného znění čl. 78 odst. 2 celního kodexu plyne, že zpětná kontrola celních prohlášení může být provedena na základě písemných dokumentů, aniž celní orgány musí zboží fyzicky kontrolovat, jelikož taková kontrola se předpokládá, pouze pokud zboží „ještě může být předloženo“ (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. listopadu 2012, Digitalnet a další, C‑320/11, C‑330/11, C‑382/11 a C‑383/11, body 66 a 67).

               37

               Za těchto okolností, kdy zboží, které bylo předmětem částečné kontroly, je totožné se zbožím uvedeným v dřívějších celních prohlášeních, zejména vzhledem ke skutečnostem vyplývajícím z kontroly obchodních dokladů a jiných údajů vztahujících se k dovozním nebo vývozním operacím se zbožím nebo k následným obchodním operacím s týmž zbožím a především k tomu, že podle údajů poskytnutých celním deklarantem toto zboží pochází od stejného výrobce a má totožné označení, vzhled a složení, což může ověřit pouze předkládající soud, mohou celní orgány vztáhnout výsledky této částečné kontroly i na posledně uvedené zboží.

               38

               Celní deklarant však musí mít právo toto vztažení zpochybnit, zejména pokud se tak jako ve věci v původním řízení domnívá, že navzdory vlastním informacím uvedeným ve svých celních prohlášeních nelze výsledek kontroly části zboží uvedeného v prohlášení vztáhnout na zboží uvedené v dřívějších prohlášeních, přičemž musí předložit veškeré důkazy, které by mohly toto tvrzení o odlišnosti sporného zboží podepřít (obdobně viz výše uvedený rozsudek Derudder, bod 42).

               39

               V tomto ohledu je však třeba zdůraznit, že takové obecné a abstraktní tvrzení, které uvádí GFSL ve svém písemném vyjádření předloženém Soudnímu dvoru a podle něhož mohou u takových potravin, jaké jsou dotčeny ve sporu v původním řízení, různé faktory změnit jejich chemické složení, zejména obsah škrobu, není nikterak relevantní, jelikož i kdyby se je podařilo prokázat, nevedly by tyto okolnosti celního deklaranta k tomu, aby u zboží uvedeného v dřívějších celních prohlášeních uvedl jiné informace, než které uvedl u zboží, které bylo předmětem částečné kontroly, nebo případně požádal o přezkum těchto prohlášení, takže tato společnost neprokázala, a ostatně to ani netvrdí, že by takové faktory mohly mít vliv na zařazení těchto výrobků do kombinované nomenklatury. Provedení všech posouzení v tomto ohledu však přísluší předkládajícímu soudu.

               40

               A konečně, je třeba podotknout, že článek 78 celního kodexu sice nezavádí žádnou konkrétní lhůtu pro přezkum celních prohlášení, celní orgány však mohou v souladu s čl. 221 odst. 3 tohoto kodexu provést sdělení o novém celním dluhu ve lhůtě tří let ode dne jeho vzniku.

               41

               V projednávaném případě přitom s výhradou ověření, jež musí provést předkládající soud, z informací poskytnutých Soudnímu dvoru plyne, že tato lhůta byla dodržena, jak na jednání v odpovědi na otázku položenou Soudním dvorem potvrdila GFSL, jelikož jak vyplývá z bodů 11 a 12 tohoto rozsudku, první z přezkoumávaných celních prohlášení pochází ze 4. června 2004, kdežto sdělení nového celního dluhu proběhlo 31. května 2007.

               42

               Vzhledem ke všem výše uvedeným úvahám je na položenou otázku třeba odpovědět tak, že čl. 70 odst. 1 celního kodexu musí být vykládán v tom smyslu, že jelikož je použitelný pouze na zboží, na které se vztahuje „[totéž] prohlášení“, je-li toto zboží kontrolováno celními orgány v období předcházejícím propuštění uvedeného zboží, neumožňuje toto ustanovení v takové věci, o jakou se jedná v původním řízení, těmto orgánům vztáhnout výsledky kontroly části zboží uvedeného v celním prohlášení na zboží uvedené v dřívějších celních prohlášeních, které již tytéž orgány propustily.

               43

               Naproti tomu článek 78 uvedeného kodexu musí být vykládán v tom smyslu, že umožňuje celním orgánům výsledky kontroly části zboží uvedeného v celním prohlášení provedené na vzorku z něho odebraném vztáhnout na zboží uvedené v dřívějších celních prohlášeních předložených týmž celním deklarantem, u kterého nebyla a již nemůže být taková kontrola provedena, jelikož již bylo propuštěno, pokud je toto zboží totožné, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.

         K nákladům řízení

               44

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

                     Článek 70 odst. 1 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství, musí být vykládán v tom smyslu, že jelikož je použitelný pouze na zboží, na které se vztahuje „[totéž] prohlášení“, je-li toto zboží kontrolováno celními orgány v období předcházejícím propuštění uvedeného zboží, neumožňuje toto ustanovení v takové věci, o jakou se jedná v původním řízení, těmto orgánům vztáhnout výsledky kontroly části zboží uvedeného v celním prohlášení na zboží uvedené v dřívějších celních prohlášeních, které již tytéž orgány propustily.

                     Naproti tomu článek 78 uvedeného nařízení musí být vykládán v tom smyslu, že umožňuje celním orgánům výsledky kontroly části zboží uvedeného v celním prohlášení provedené na vzorku z něho odebraném vztáhnout na zboží uvedené v dřívějších celních prohlášeních předložených týmž celním deklarantem, u kterého nebyla a již nemůže být taková kontrola provedena, jelikož již bylo propuštěno, pokud je toto zboží totožné, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: lotyština.