title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 13. října 2011. # Deutsche Post AG a Spolková republika Německo proti Evropské komisi. # Kasační opravný prostředek - Státní podpory - Nařízení (ES) č. 659/1999 - Článek 10 odst. 3 - Rozhodnutí o uložení povinnosti poskytnout informace - Napadnutelný akt ve smyslu článku 263 SFEU. # Spojené věci C-463/10 P a C-475/10 P.

text:
      Spojené věci C-463/10 P a C-475/10 P
      Deutsche Post AG
      a
      Spolková republika Německo
      v.
      Evropská komise
      „Kasační opravný prostředek – Státní podpory – Nařízení (ES) č. 659/1999 – Článek 10 odst. 3 – Rozhodnutí o uložení povinnosti poskytnout informace – Napadnutelný akt ve smyslu článku 263 SFEU“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Žaloba na neplatnost – Akty napadnutelné žalobou – Akty, jejichž účelem je vyvolat právní účinky – Pojem – Podmínky
      (Článek 263 SFEU)
      2.        Žaloba na neplatnost – Akty napadnutelné žalobou – Akty vyvolávající právně závazné účinky – Rozhodnutí Komise určené členskému
            státu, kterým se ukládá povinnost poskytnout informace v rámci řízení o státní podpoře na základě čl. 10 odst. 3 nařízení
            č. 659/1999 – Zahrnutí
      (Článek 263 první pododstavec SFEU a čl. 288 čtvrtý pododstavec SFEU; nařízení Rady č. 659/1999, čl. 10 odst. 2 a odst. 3)
      3.        Žaloba na neplatnost – Akty napadnutelné žalobou – Přípravné akty – Vynětí – Rozhodnutí Komise určené členskému státu, kterým
            se ukládá povinnost poskytnout informace na základě čl. 10 odst. 3 nařízení č. 659/1999 – Akt vyvolávající samostatné právní
            účinky – Zahrnutí
      (Článek 258 a článek 263 SFEU; nařízení Rady č. 659/1999, čl. 10 odst. 3)
      4.        Žaloba na neplatnost – Fyzické a právnické osoby – Akty týkající se jich bezprostředně a osobně – Rozhodnutí Komise určené
            členskému státu, kterým se ukládá povinnost poskytnout informace o veřejnoprávní společnosti na základě čl. 10 odst. 3 nařízení
            č. 659/1999 – Žaloba podaná touto společností – Přípustnost
      (Článek 263 SFEU; nařízení Rady č. 659/1999, čl. 10 odst. 3)
      1.        V rámci žalob na neplatnost podaných členskými státy či orgány se za napadnutelné akty ve smyslu článku 263 SFEU považují
         všechna opatření přijímaná v jakékoliv formě orgány, jejichž účelem je vyvolat závazné právní účinky. Členský stát mimoto
         může podat žalobu na neplatnost aktu vyvolávajícího takové závazné účinky, aniž musí prokazovat právní zájem na jejím podání.

      V případech, kdy žalobu na neplatnost směřující proti aktu přijatému orgánem podává fyzická či právnická osoba, lze tuto žalobu
         podat pouze tehdy, pokud se závazné právní účinky mohou dotknout zájmů žalobce tak, že podstatným způsobem změní jeho právní
         postavení. Podá-li neprivilegovaný žalobce žalobu na neplatnost aktu, jenž mu není určen, pak se tento požadavek, že musí
         být dotčeny zájmy žalobce, překrývá s podmínkami stanovenými v článku 263 čtvrtém pododstavci SFEU.

      (viz body 36–38)
      2.        Cílem rozhodnutí Komise přijatého na základě čl. 10 odst. 3 nařízení č. 659/1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku
         108 SFEU, jímž členskému státu přikázala, aby jí poskytl informace o údajné protiprávní podpoře, je vyvolat závazné právní
         účinky, takže toto rozhodnutí je napadnutelným aktem ve smyslu článku 263 SFEU. Takový příkaz se totiž vydává ve druhé fázi
         řízení podle článku 10 tohoto nařízení, v níž Komise přijímá rozhodnutí ve smyslu článku 288 SFEU, a umožňuje Komisi získat
         od dotčeného členského státu potřebné informace o takové podpoře. Poněvadž unijní zákonodárce stanovil, že příkaz poskytnout
         informace má formu rozhodnutí, projevil tím vůli dát takovému aktu závaznou povahu.

       (viz body 41, 43–45)
      3.        Mezitímní opatření, která slouží k přípravě konečného rozhodnutí, v zásadě nejsou akty, které mohou být předmětem žaloby na
         neplatnost. Podání žaloby na neplatnost vůči aktům vyjadřujícím mezitímní stanovisko Komise by totiž unijní soud mohlo vést
         k posuzování otázek, ke kterým ještě dotčený orgán neměl příležitost se vyslovit, a mohlo by tak vést k předjímání diskuse
         o meritu věci a k riziku směšování jednotlivých fází správních a soudních řízení. Připustit podání takové žaloby by tudíž
         bylo v rozporu se systémem rozdělení pravomocí mezi Komisi a unijní soudy a s prostředky nápravy zakotvenými smlouvou, jakož
         i s požadavky na řádný výkon spravedlnosti a řádný průběh správního řízení Komise.

      Mezitímní akt nemůže být předmětem žaloby také tehdy, když je konstatováno, že lze jeho protiprávnost uplatnit na podporu
         žaloby proti konečnému rozhodnutí, jehož je přípravnou fází. Za takových podmínek poskytuje žaloba proti rozhodnutí, kterým
         se končí řízení, záruku dostatečné soudní ochrany. Není-li tato poslední podmínka splněna, mezitímní akt bude považován za
         akt, který vyvolává samostatné právní účinky, a tudíž ho musí být možné napadnout žalobou na neplatnost.

      To platí v případě, že Komise členský stát vyzve, aby jí v rámci řízení o státní podpoře na základě čl. 10 odst. 3 nařízení
         č. 659/1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 108 SFEU, poskytl informace o výnosech a nákladech veřejnoprávního
         podniku. Žaloba podaná proti rozhodnutí, kterým se končí řízení o takové státní podpoře, totiž žalobci nemůže poskytnout záruku
         dostatečné soudní ochrany, jelikož protiprávnost mezitímního aktu – a sice nepřiměřenost příkazu v tom, že vyžaduje irelevantní
         informace – zaprvé nemá vliv na legalitu konečného rozhodnutí Komise, protože toto rozhodnutí se nebude zakládat na informacích
         získaných v odpověď na uvedený příkaz, a zadruhé jelikož odmítnutí dotčeného členského státu takovému příkazu vyhovět je nesplněním
         povinnosti, která je mu uložena na základě Smluv ve smyslu článku 258 SFEU, a v tomto kontextu nelze údajnou protiprávností
         příkazu odůvodňovat to, že mu nebylo vyhověno. Jakékoli zpochybnění legality takového příkazu je totiž třeba provést v rámci
         odlišného řízení, a to v rámci žaloby na neplatnost podle článku 263 SFEU.

      (viz body 50–60)
      4.        V souladu s článkem 263 čtvrtým pododstavcem SFEU může fyzická nebo právnická osoba podat žalobu proti rozhodnutí, které je
         určeno jiné osobě, pouze tehdy, dotýká-li se jí uvedené rozhodnutí bezprostředně a osobně. Příkaz, který Komise adresuje členskému
         státu, aby jí v rámci řízení o státní podpoře na základě čl. 10 odst. 3 nařízení č. 659/1999, kterým se stanoví prováděcí
         pravidla k článku 108 SFEU, poskytl informace o výnosech a nákladech veřejnoprávního podniku, se tohoto podniku přímo dotýká
         – jelikož tento podnik má jednak prospěch z opatření, jehož se informace požadované tomto příkazu týkají, a jakožto vlastník
         těchto informací bude nucen na příkaz poskytnout informace reagovat – a ze samotného sporného aktu dále určitým a úplným způsobem
         vyplývá obsah požadovaných informací, aniž je v tomto ohledu dotčenému členskému státu ponechána posuzovací pravomoc. Kromě
         toho se takový příkaz tohoto podniku osobně dotýká, jelikož informace v něm obsažené se týkají pouze tohoto podniku v rámci
         řízení o přezkumu údajné státní podpory v jeho prospěch.

       (viz body 65, 68–70, 74)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      13. října 2011(*)

      „Kasační opravný prostředek – Státní podpory – Nařízení (ES) č. 659/1999 – Článek 10 odst. 3 – Rozhodnutí o uložení povinnosti poskytnout informace – Napadnutelný akt ve smyslu článku 263 SFEU“
      Ve spojených věcech C‑463/10 P a C‑475/10 P,
      jejichž předmětem jsou dva opravné prostředky na základě článku 56 statutu Soudního dvora Evropské unie, podané 24. a 27.
         září 2010,

      Deutsche Post AG, se sídlem v Bonnu (Německo), zastoupená J. Sedemundem a T. Lübbigem, Rechtsanwälte,

      a
      Spolková republika Německo, zastoupená T. Henzem, J. Möllerem a N. Graf Vitzthumem, jako zmocněnci,

      navrhovatelky,
      další účastnice řízení:
      Evropská komise, zastoupená B. Martenczukem a T. Maxian Ruschem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalovaná v prvním stupni,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení K. Lenaerts (zpravodaj), předseda senátu, J. Malenovský, R. Silva de Lapuerta, E. Juhász a D. Šváby, soudci,
      generální advokát: Y. Bot,
      vedoucí soudní kanceláře: B. Fülöp, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 26. května 2011,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 30. června 2011,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Ve svých kasačních opravných prostředcích společnost Deutsche Post AG (dále jen „Deutsche Post“) a Spolková republika Německo
         navrhují zrušit usnesení Tribunálu Evropské unie ze dne 14. července 2010, Deutsche Post v. Komise (T‑570/08) a Německo v. Komise
         (T‑571/08, dále společně jen „napadená usnesení“), kterými Tribunál konstatoval nepřípustnost jejich žalob na neplatnost rozhodnutí
         Komise ze dne 30. října 2008, jímž si Komise v řízení o státní podpoře ve prospěch společnosti Deutsche Post vyžádala od Spolkové
         republiky Německo poskytnutí informací (dále jen „sporný akt“).

       Právní rámec
      2        Článek 2 odst. 2 nařízení Rady č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku [108 SFEU]
         (Úř. věst. L 83, 1999, s. 1, Zvl. vyd. 08/01, s. 339), zakládá povinnost členského státu, který Komisi oznámí plán na poskytnutí
         nové podpory, poskytnout ve svém oznámení „všechny nezbytné informace, aby Komisi umožnil přijmout rozhodnutí podle článků
         4 a 7.“

      3        Článek 5 nařízení č. 659/1999 stanoví:

      „1.       Považuje-li Komise informace týkající se opatření oznámeného podle článku 2, které jí poskytne dotyčný členský stát, za neúplné,
         požádá o všechny nezbytné dodatečné informace. [… ].

      2.       Neposkytne-li dotyčný členský stát Komisi požadované informace ve lhůtě stanovené Komisí, nebo poskytne-li neúplné informace,
         Komise zašle upomínku poskytující přiměřenou dodatečnou lhůtu pro poskytnutí požadovaných informací.

      3.       Oznámení se považuje za vzaté zpět, pokud není požadovaná informace poskytnuta během předepsané lhůty […].“
      4        Článek 10 nařízení č. 659/1999 stanoví:

      „1.       Pokud má Komise k dispozici informace týkající se údajné protiprávní podpory, přezkoumá je bezodkladně bez ohledu na jejich
         zdroj.

      2.       V případě nutnosti si Komise vyžádá informace od dotyčného členského státu. Ustanovení čl. 2 odst. 2 a čl. 5 odst. 1 a 2 se
         použijí přiměřeně.

      3. Pokud navzdory upomínce podle čl. 5 odst. 2 dotyčný členský stát neposkytne požadované informace ve lhůtě předepsané Komisí
         nebo pokud poskytne neúplné informace, Komise si rozhodnutím vyžádá poskytnutí informací (dále jen ,příkaz k poskytnutí informací‘).
         Rozhodnutí blíže určí, které informace jsou požadovány, a předepíše přiměřenou lhůtu, ve které mají být poskytnuty.“

      5        Článek 13 odst. 1 nařízení č. 659/1999 stanoví:

      „Přezkoumání možné protiprávní podpory je zakončeno přijetím rozhodnutí podle čl. 4 odst. 2, 3 nebo 4. V případě rozhodnutí
         zahájit formální vyšetřovací řízení je přezkoumání zakončeno přijetím rozhodnutí podle článku 7. Nesplní-li členský stát příkaz
         k poskytnutí informací, je rozhodnutí přijato na základě dostupných informací.“

      6        Článek 18 odst. 3 nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených
         v článcích 81 a 82 (Úř. věst. L 1, 4.1.2003, s. 1, Zvl. vyd. 08/02, s. 205) stanoví, že „[p]okud Komise požaduje od podniků
         nebo sdružení podniků informace na základě rozhodnutí, musí uvést […] právo na přezkoumání rozhodnutí Soudním dvorem“.

       Skutečnosti předcházející sporu
      7        Komise dne 12. září 2007 zahájila formální vyšetřovací řízení ve smyslu čl. 88 odst. 2 ES ohledně státní podpory ve prospěch
         společnosti Deutsche Post AG [C 36/2007 (ex NN 25/2007)]. Shrnutí tohoto rozhodnutí bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie (C 245, s. 21).

      8        Komise dne 17. července 2008 předala Spolkové republice Německo žádost o informace v podobě dotazníku o nákladech a výnosech
         společnosti Deutsche Post za období od roku 1989 do roku 2007. Ve dnech 12. a 21. srpna 2008 Komise tomuto státu zaslala upomínku,
         v níž ho opětně žádala o předání požadovaných informací.

      9        Spolková republika Německo ve svých odpovědích ze dne 5. a 14. srpna a 29. září 2008 potvrdila, že údaje o produktech a ceníku
         společnosti Deutsche Post za období po roce 1995 odmítá předat. Tvrdila zejména, že Komise se podle ní musí při přezkumu omezit
         na období od roku 1989 do roku 1994 a že k odpovědi na uvedený dotazník by bylo třeba nepřiměřené časové investice a práce.

      10      Komise si sporným aktem od Spolkové republiky Německo na základě čl. 10 odst. 3 nařízení č. 659/1999 vyžádala poskytnutí všech
         informací nezbytných k zodpovězení předmětného dotazníku, a to ve lhůtě do dvaceti dní. Komise dodala, že pokud německé orgány
         přes tuto výzvu požadované informace ve stanovené lhůtě neposkytnou, rozhodne na základě dostupných informací v souladu s
         čl. 13 odst. 1 nařízení č. 659/1999.

       Řízení před Tribunálem a napadená usnesení
      11      Návrhy došlými kanceláři Tribunálu dne 22. prosince 2008 jak společnost Deutsche Post (Věc T‑570/08), tak Spolková republika
         Německo (věc T‑571/08) podaly žalobu znějící na neplatnost sporného aktu.

      12      Samostatným podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 19. března 2009 Komise v obou věcech vznesla námitku nepřípustnosti na
         základě čl. 114 odst. 1 jednacího řádu Tribunálu. Tribunál této námitce vyhověl a rozhodl, že sporný akt není napadnutelným
         aktem ve smyslu článku 263 SFEU.

      13      V bodech 24 až 26 výše uvedeného usnesení Deutsche Post v. Komise a v bodech 22 až 25 výše uvedeného usnesení Německo v. Komise
         tak Tribunál uvádí, že pro účely určení toho, zda je akt napadnutelným aktem ve smyslu článku 263 SFEU, je třeba vycházet
         z jeho obsahu, a nikoli z jeho formy, a dále uvádí, že mezitímní opatření, jež slouží k přípravě konečného rozhodnutí a nevyvolává
         právní účinky, nemůže být předmětem žaloby na neplatnost. Tribunál pro tyto účely poukazuje zejména na rozsudek Soudního dvora
         ze dne 11. listopadu 1981, IBM v. Komise (60/81, Recueil, s. 2639, body 9 a 10), jakož i na rozsudek ze dne 17. července 2008,
         Athinaïki Techniki v. Komise (C‑521/06 P, Sb. rozh. s. I‑5829, bod 46).

      14      Pokud jde o účinky sporného aktu, Tribunál v bodech 29 a 30 výše uvedeného usnesení Deutsche Post v. Komise a v bodech 28
         a 29 výše uvedeného usnesení Německo v. Komise zdůrazňuje, že pro případ, že členský stát příkazu poskytnout informace nevyhoví,
         není stanovena žádná sankce. Cílem takového příkazu je podle Tribunálu dodržení zásady kontradiktornosti.

      15      Tribunál v bodech 31 a 32 výše uvedeného usnesení Deutsche Post v. Komise a v bodech 30 a 31 výše uvedeného usnesení Německo
         v. Komise uvádí, že v rámci správního řízení o přezkumu dotčeného opatření podpory sporný akt stojí mezi rozhodnutím o zahájení
         formálního vyšetřovacího řízení a konečným rozhodnutím. Sporný akt podle Tribunálu nepředurčuje konečné rozhodnutí Komise,
         jelikož Komise může v této fázi stále dospět k závěru o neexistenci státní podpory, o její slučitelnosti, nebo o neslučitelnosti
         se společným trhem. Podle Tribunálu z toho vyplývá, že sporný akt je mezitímním opatřením, jež slouží k přípravě konečného
         rozhodnutí Komise.

      16      Tribunál v bodě 36 výše uvedeného usnesení Deutsche Post v. Komise a v bodě 35 výše uvedeného usnesení Německo v. Komise v rámci
         odpovědi na argument společnosti Deutsche Post a Spolkové republiky Německo, které s odkazem na judikaturu týkající se přípustnosti
         žaloby proti rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení podle čl. 88 odst. 2 ES (viz rozsudek ze dne 9. října 2001,
         Itálie v. Komise, C‑400/99, Recueil, s. I‑7303) tvrdily, že mezitímní povaha aktu nutně neznamená, že ho nelze napadnout,
         dospěl k závěru, že účinky takového rozhodnutí o zahájení řízení a účinky sporného aktu nelze srovnávat.

      17      Co se týče namítaného zhoršení procesního postavení společnosti Deutsche Post a Spolkové republiky Německo v případě nerespektování
         sporného aktu, Tribunál v bodě 42 napadených ustanovení konstatuje, že k tomu, že budou dotčené osoby zbaveny možnosti zpochybnit
         mezery ve skutkovém základu konečného rozhodnutí, může vést nikoli sporný akt jako takový, ale odmítnutí německých orgánů
         poskytnout Komisi informace v něm obsažené. Pokud jsou německé orgány toho názoru, že informace požadované Komisí nejsou potřebné
         k prokázání skutečností, či pokud jsou požadovaná zjištění příliš nákladná v poměru k očekávanému výsledku, mohou se podle
         Tribunálu rozhodnout příkaz neuposlechnout.

      18      Tribunál v bodě 46 výše uvedeného usnesení Deutsche Post v. Komise a v bodě 45 výše uvedeného usnesení Německo v. Komise dospívá
         k závěru, že sporný akt není napadnutelným aktem ve smyslu článku 263 SFEU.

       Návrhová žádání účastnic řízení a řízení před Soudním dvorem
       Věc Deutsche Post v. Komise (C‑463/10 P)
      19      Společnost Deutsche Post navrhuje, aby Soudní dvůr:

      –        zrušil výše uvedené usnesení Deutsche Post v. Komise,
      –        zrušil sporný akt a
      –        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
      20      Komise navrhuje, aby Soudní dvůr:

      –        zamítl kasační opravný prostředek a
      –        uložil společnosti Deutsche Post náhradu nákladů řízení.
       Věc Německo v. Komise (C‑475/10 P)
      21      Spolková republika Německo navrhuje, aby Soudní dvůr:

      –        zrušil výše uvedené usnesení Německo v. Komise a
      –        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
      22      Komise navrhuje, aby Soudní dvůr:

      –        zamítl kasační opravný prostředek a
      –        uložil Spolkové republice Německo náhradu nákladů řízení.
      23      Usnesením ze dne 15. prosince 2010 předseda Soudního dvora rozhodl o spojení věcí C‑463/10 P a C‑475/10 P pro účely ústní
         části řízení, jakož i rozsudku.

       Ke kasačním opravným prostředkům
      24      Společnost Deutsche Post a Spolková republika Německo na podporu svých kasačních opravných prostředků tvrdí, že Tribunál se
         při výkladu pojmu „napadnutelný akt“ ve smyslu článku 263 SFEU v napadených usneseních dopustil na několika místech nesprávného
         právního posouzení. Za tímto účelem uplatňují pět důvodů. První důvod vychází z porušení článku 288 SFEU, druhý z nerespektování
         judikatury, podle níž přípravné akty mohou být v oblasti státních podpor akty napadnutelnými, třetí z pominutí právních účinků
         příkazu poskytnout informace, čtvrtý z porušení zásady účinné soudní ochrany a konečně pátý z nerespektování rozdělení pravomocí
         mezi Komisi a členské státy na základě článků 107 a 108 SFEU.

      25      Vzhledem k tomu, že první čtyři žalobní důvody spolu úzce souvisejí, je třeba je zkoumat společně.

       Argumentace účastnic řízení
      26      Spolková republika Německo i společnost Deutsche Post tvrdí, že čl. 10 odst. 3 nařízení č. 659/1999 Komisi výslovně zmocňuje
         k přijetí formálního rozhodnutí. Na základě čl. 288 SFEU je podle nich takové rozhodnutí závazné, takže je přirozeně napadnutelným
         aktem ve smyslu článku 263 SFEU. Tím, že k formě sporného aktu nijak nepřihlédl, se podle nich Tribunál v bodě 26 výše uvedeného
         usnesení Deutsche Post v. Komise a v bodě 25 výše uvedeného usnesení Německo v. Komise a dopustil nesprávného právního posouzení.

      27      Okolnost, že sporný akt je v rámci řízení o přezkumu státní podpory mezitímním opatřením, podle Spolkové republiky Německo
         nebrání tomu, aby byl měl povahu napadnutelného aktu. Skutečnost, že lze napadnout konečné rozhodnutí, totiž podle ní není
         dostatečnou zárukou ochrany zájmů dotčených stran.

      28      Navrhovatelky dále tvrdí, že příkaz poskytnout informace na základě čl. 10 odst. 3 nařízení č. 659/1999 – bez ohledu na formu
         sporného aktu a na rozdíl od toho, co tvrdí Tribunál v bodě 46 výše uvedeného usnesení Deutsche Post v. Komise a v bodě 45
         výše uvedeného usnesení Německo v. Komise – vyvolává závazné právní účinky přímo vůči dotčenému členskému státu a podniku.
         Podle Spolkové republiky Německo se správní řízení v oblasti státních podpor takovým rozhodnutím uzavírá, jelikož Komisi umožňuje
         rozhodnout na základě informací obsažených ve spise, pokud se dotčený členský stát uvedenému příkazu nepodrobil. Členský stát,
         který povinnost vyplývající z čl. 10 odst. 3 nařízení č. 659/1999 ve spojení s článkem 288 SFEU a čl. 4 odst. 3 SEU nesplní,
         navíc podle ní může čelit řízení pro nesplnění povinnosti podle článku 258 SFEU.

      29      Komise namítá, že akty nebo rozhodnutími, proti kterým lze podat žalobu na neplatnost ve smyslu článku 263 SFEU, jsou podle
         ustálené judikatury opatřeními s právně závaznými účinky, jimiž mohou být dotčeny zájmy žalobce a která podstatným způsobem
         mění jeho právní postavení (viz zejména výše uvedený rozsudek IBM v. Komise, bod 9; ze dne 5. října 1999, Nizozemsko v. Komise,
         C‑308/95, Recueil, s. I‑6513, bod 26; ze dne 6. dubna 2000, Španělsko v. Komise, C‑443/97, Recueil, s. I‑2415, bod 27; ze
         dne 22. června 2000, Nizozemsko v. Komise, C‑147/96, Recueil, s. I‑4723, bod 25, jakož i ze dne 12. září 2006, Reynolds Tobacco
         a další v. Komise, C‑131/03 P, Sb. rozh. s. I‑7795, bod 54). „Rozhodnutí“ ve smyslu článku 288 SFEU podle Komise takové účinky
         nutně nevyvolává. Povahu napadnutelného aktu podle ní určuje nikoli forma daného aktu či rozhodnutí, ale jeho obsah. Žalobu
         na neplatnost vůči rozhodnutí ve smyslu článku 288 SFEU nebo vůči aktu v jiné formě lze proto podle Komise podat pouze tehdy,
         pokud má toto rozhodnutí či akt právní účinky ve vztahu ke třetím stranám.

      30      Tribunál proto podle Komise správně rozhodl, že sporný akt nevyvolává závazné právní účinky, jimiž mohou být dotčeny zájmy
         žalobkyň.

      31      Komise za tímto účelem vysvětluje, že v rámci řízení v oblasti státních podpor mají členské státy na základě čl. 4 odst. 3
         SEU povinnost předat Komisi veškeré informace, které tato potřebuje k rozhodnutí o existenci či neexistenci státní podpory
         a její slučitelnosti s vnitřním trhem. Povinnost členského státu poskytnout Komisi požadované informace tak podle ní vyplývá
         spíše z čl. 4 odst. 3 SEU než z příkazu poskytnout informace.

      32      Příkaz poskytnout informace podle Komise slouží v rámci správního řízení k tomu, aby byla dodržena zásada kontradiktornosti.
         Podle Komise má členský stát po žádosti o informace a po upomínce podle čl. 10 odst. 3 nařízení č. 659/1999 ve spojení s čl. 5
         odst. 2 tohoto nařízení poslední příležitost poskytnout požadované informace před tím, než Komise vydá rozhodnutí na základě
         informací, které má k dispozici.

      33      Komise uvádí, že v právu státních podpor na rozdíl od oblasti kartelového práva nedisponuje před přijetím konečného rozhodnutí
         vyšetřovací pravomocí. Bez loajální spolupráce členských států tedy Komise nemůže objasnit skutkový stav. Možnost rozhodnout
         na základě dostupných informací Komisi nedává příkaz informace poskytnout, ale odmítnutí členského státu tomuto příkazu vyhovět.
         Pouhá okolnost, že Komise usoudí, že má dostatečné informace a přestane s jejich vyhledáváním, podle ní ostatně nevyvolává
         žádné právní účinky. Takové právní účinky naopak vyvolává právní posouzení těchto skutečností, které musí Komise provést v konečném
         rozhodnutí. Podle Komise je proto příkaz poskytnout informace pouze přípravným aktem, který nemá dopad na právní postavení
         dotčeného členského státu.

      34      Komise dodává, že dostatečná soudní ochrana navrhovatelek je zaručena tím, že mohou podat žalobu na neplatnost vůči konečnému
         rozhodnutí o slučitelnosti podpory s vnitřním trhem. Případné protiprávnosti přípravných aktů se totiž podle Komise lze dovolávat
         na podporu žaloby proti konečnému aktu, jehož jsou fází přípravy (výše uvedený rozsudek IBM v. Komise, bod 12).

      35      Komise konečně trvá na tom, že s nerespektováním příkazu poskytnout informace není spojena žádná sankce. Tím, že členský stát
         příkazu nevyhoví, podle ní implicitně naznačuje, že Komise má k dispozici úplné informace a může na jejich základě vydat své
         rozhodnutí. Pouhá možnost, že by proti tomuto členskému státu mohlo být zahájeno řízení pro nesplnění povinnosti, podle Komise
         není sankcí a nemohou jí být dotčeny ani zájmy uvedeného státu. Řízení pro nesplnění povinnosti lze podle ní zahájit i bez
         vydání příkazu poskytnout informace, jelikož povinnost předat Komisi veškeré informace, které tato potřebuje k rozhodnutí
         o existenci, či neexistenci státní podpory a její slučitelnosti s vnitřním trhem, mají členské státy na základě čl. 4 odst. 3
         SEU. Zájmy členského státu navíc podle ní budou dotčeny pouze tehdy, pokud se Komise rozhodne členský stát za porušení smlouvy
         skutečně stíhat.

       Závěry Soudního dvora
      36      Z ustálené judikatury blíže popsané v rámci žalob na neplatnost podaných členskými státy či orgány vyplývá, že za napadnutelné
         akty ve smyslu článku 263 SFEU se považují všechna opatření přijímaná orgány v jakékoliv formě, jejichž účelem je vyvolat
         závazné právní účinky (viz zejména rozsudek ze dne 31. března 1971, Komise v. Rada, zvaný „AETR“, 22/70, Recueil, s. 263,
         bod 42; ze dne 2. března 1994, Parlament v. Rada, C‑316/91, Recueil, s. I‑625, bod 8; výše uvedený rozsudek Španělsko v. Komise,
         bod 27; rozsudek ze dne 24. listopadu 2005, Itálie v. Komise, C‑138/03, C‑324/03 a C‑431/03, Sb. rozh. s. I‑10043, bod 32;
         ze dne 1. prosince 2005, Itálie v. Komise, C‑301/03, Sb. rozh. s. I‑10217, bod 19, jakož i ze dne 1. října 2009, Komise v. Rada,
         C‑370/07, Sb. rozh. s. I‑8917, bod 42). Z judikatury kromě toho plyne, že členský stát jakožto navrhovatel ve věci C‑475/10
         P může podat žalobu na neplatnost proti aktu vyvolávajícímu závazné právní účinky, aniž musí prokazovat právní zájem na jejím
         podání (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 26. března 1987, Komise v. Rada, 45/86, Recueil, s. 1493, bod 3, a výše uvedený
         rozsudek ze dne 1. října 2009, Komise v. Rada, bod 16).

      37      Soudní dvůr v případech, kdy žalobu na neplatnost proti aktu přijatému orgánem podává fyzická či právnická osoba, opakovaně
         rozhodl, že tato žalobu lze podat pouze tehdy, pokud se závazné právní účinky mohou dotknout zájmů žalobce tak, že podstatným
         způsobem změní jeho právní postavení (viz zejména výše uvedený rozsudek IBM v. Komise, bod 9; Athinaïki Techniki v. Komise,
         bod 29, a rozsudek ze dne 18. listopadu 2010, NDSHT v. Komise, C‑322/09 P, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 45).

      38      Je však třeba zdůraznit, že judikatura citovaná v předchozím bodě se vyvinula v rámci žalob, které k soudu Unie podaly fyzické
         a právnické osoby proti aktům, které jim byly určeny. Podá-li neprivilegovaný žalobce – jako ve věci, v níž bylo vydáno výše
         uvedené usnesení Deutsche Post v. Komise – žalobu na neplatnost proti aktu, jenž mu není určen, pak se požadavek, že se závazné
         právní účinky napadeného opatření musí dotýkat zájmů žalobce tak, že podstatným způsobem změní jeho právní postavení, překrývá
         s podmínkami stanovenými v článku 263 čtvrtém pododstavci SFEU.

      39      Rovněž je třeba konstatovat, že Tribunál v napadených usneseních vyhověl námitce nepřípustnosti vznesené Komisí, když konstatoval,
         že sporný akt není napadnutelným aktem ve smyslu článku 263 SFEU.

      40      Pro účely posouzení toho, zda se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když v těchto usneseních rozhodl, že příkaz
         poskytnout informace vydaný na základě čl. 10 odst. 3 nařízení č. 659/1999, nemůže být předmětem žaloby na neplatnost, je
         tedy s ohledem na judikaturu citovanou v bodě 36 tohoto rozsudku nutno přezkoumat, zda je takový příkaz aktem, jehož účelem
         je vyvolat závazné právní účinky.

      41      V této souvislosti je třeba připomenout, že článek 10 nařízení č. 659/1999 zakotvuje dvoufázové řízení, které má Komisi umožnit
         získat od dotčeného členského státu potřebné informace ohledně údajné protiprávní podpory, aby tento orgán mohl posoudit povahu
         opatření a jeho slučitelnost s vnitřním trhem.

      42      Pokud jde o první fázi, čl. 10 odst. 2 nařízení č. 659/1999 stanoví, že Komise může dotčený členský stát požádat o poskytnutí
         informací ohledně údajné protiprávní podpory.

      43      Neposkytne-li členský stát požadované informace v předepsané lhůtě navzdory jemu adresované upomínce, Komise si ve druhé fázi
         v souladu s čl. 10 odst. 3 nařízení č. 659/1999 „rozhodnutím vyžádá poskytnutí informací“. Druhá fáze řízení se tudíž vyznačuje
         vydáním „rozhodnutí“ Komise ve smyslu článku 288 SFEU, což tento orgán ostatně nezpochybňuje.

      44      Podle článku 288 SFEU je přitom rozhodnutí „závazné v celém rozsahu“. Poněvadž unijní zákonodárce stanovil, že příkaz poskytnout
         informace má formu rozhodnutí, projevil tím vůli dát takovému aktu závaznou povahu.

      45      Z výše uvedeného vyplývá, že účelem rozhodnutí vydaného na základě čl. 10 odst. 3 nařízení č. 659/1999 je vyvolat závazné
         právní účinky ve smyslu judikatury citované v bodě 36 tohoto rozsudku, takže je toto rozhodnutí napadnutelným aktem ve smyslu
         článku 263 SFEU.

      46      Výše uvedenou analýzu podporuje judikatura týkající se rozhodnutí vyžádat si informace na základě článku 11 nařízení Rady
         č. 17 ze dne 6. února 1962, prvního nařízení, kterým se provádí články [81 ES] a [82 ES] (Úř. věst. 1962, 13, s. 204; Zvl.
         vyd. 08/01, s. 3), který podobně jako článek 10 nařízení č. 659/1999 zakotvuje dvoufázové řízení, kde druhá fáze zahrnuje
         vydání rozhodnutí Komise, které může být předmětem žaloby na neplatnost (viz rozsudky ze dne 26. června 1980, National Panasonic
         v. Komise, 136/79, Recueil, s. 2033, a ze dne 18. října 1989, Orkem v. Komise, 374/87, Recueil, s. 3283). Z ustanovení čl. 18
         odst. 3 nařízení č. 1/2003 stejně tak jednoznačně vyplývá, že žádost o informace ve formě rozhodnutí je napadnutelným aktem
         ve smyslu článku 263 SFEU

      47      Judikatura citovaná Tribunálem v napadených usneseních, podle níž je třeba pro účely posouzení závaznosti aktu vycházet z jeho
         obsahu, a nikoli jeho formy, na této analýze nic nemění.

      48      Na rozdíl od tvrzení Komise navíc absence sankce stanovené nařízením č. 659/1999 pro případy, že členský stát příkazu poskytnout
         informace nevyhoví, není pro účely posouzení, zda může být akt předmětem žaloby na neplatnost, rozhodující skutečností.

      49      Tribunál se dopustil nesprávného posouzení i tím, že v bodech 31, 32 a 46 výše uvedeného usnesení Deutsche Post v. Komise,
         jakož i v bodech 30, 31 a 45 výše uvedeného usnesení Německo v. Komise rozhodl, že sporný akt není ve smyslu judikatury napadnutelným
         aktem, poněvadž má přípravnou povahu.

      50      V této souvislosti je třeba připomenout, že mezitímní opatření, která slouží k přípravě konečného rozhodnutí, sice v zásadě
         nejsou akty, které mohou být předmětem žaloby na neplatnost (viz výše uvedené rozsudky IBM v. Komise, bod 10; Athinaïki Techniki
         v. Komise, bod 42, a rozsudek ze dne 26. ledna 2010, Internationaler Hilfsfonds v. Komise, C‑362/08 P, Sb. rozh. s. I‑669,
         bod 52). Mezitímními akty, které mohou být předmětem žaloby, jsou především akty, které vyjadřují mezitímní stanovisko orgánu
         (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek IBM v. Komise, bod 20; rozsudek ze dne 14. března 1990, Nashua Corporation a další
         v. Komise a Rada, C‑133/87 a C‑150/87, Recueil, s. I‑719, body 8 až 10; ze dne 18. března 1997, Guérin automobiles v. Komise,
         C‑282/95 P, Recueil, s. I‑1503, bod 34, jakož i ze dne 22. června 2000, Nizozemsko v. Komise, C-147/96, Recueil, s. I‑4723,
         bod 35).

      51      Podání žaloby na neplatnost vůči aktům vyjadřujícím mezitímní stanovisko Komise by totiž unijní soud mohlo vést k posuzování
         otázek, ke kterým ještě dotčený orgán neměl příležitost se vyslovit, a mohlo by tak vést k předjímání diskuse o meritu věci
         a k riziku směšování jednotlivých fází správních a soudních řízení. Připustit podání takové žaloby by tudíž bylo v rozporu
         se systémem rozdělení pravomocí mezi Komisi a unijní soudy a s prostředky nápravy zakotvenými smlouvou, jakož i s požadavky
         na řádný výkon spravedlnosti a řádný průběh správního řízení Komise (viz výše uvedený rozsudek IBM v. Komise, bod 20).

      52      V projednávané věci však žaloba na neplatnost proti spornému aktu, kterým si Komise od německých orgánů vyžádala informace
         o nákladech a výnosech společnosti Deutsche Post za období od roku 1989 do roku 2007, riziko směšování jednotlivých fází správních
         a soudních řízení nevyvolává (výše uvedený rozsudek IBM v. Komise, bod 20). Taková žaloba na neplatnost by totiž neměla unijní
         soud vést k tomu, aby se vyslovil k existenci státní podpory či její možné slučitelnosti s vnitřním trhem.

      53      Z judikatury rovněž vyplývá, že mezitímní akt nemůže být předmětem žaloby také tehdy, když je konstatováno, že lze jeho protiprávnost
         uplatnit na podporu žaloby proti konečnému rozhodnutí, jehož je přípravnou fází. Za takových podmínek poskytuje žaloba proti
         rozhodnutí, kterým se končí řízení, záruku dostatečné soudní ochrany (viz výše uvedený rozsudek IBM v. Komise, bod 12; rozsudek
         ze dne 24. června 1986, AKZO Chemie a AKZO Chemie UK v. Komise, 53/85, Recueil, s. 1965, bod 19; jakož i výše uvedený rozsudek
         ze dne 9. října 2001, Itálie v. Komise, bod 63).

      54      Pokud však tato poslední podmínka není splněna, mezitímní akt – bez ohledu na to, zda vyjadřuje mezitímní stanovisko dotčeného
         orgánu – bude považován za akt, který vyvolává samostatné právní účinky, a tudíž ho musí být možné napadnout žalobou na neplatnost
         (viz výše uvedený rozsudek AKZO Chemie a AKZO Chemie UK v. Komise, bod 20; rozsudek ze dne 28. listopadu 1991, BEUC v. Komise,
         C‑170/89, Recueil, s. I-5709, bod y 9 až 11; ze dne 16. června 1994, SFEI a další v. Komise, C‑39/93 P, Recueil, s. I‑2681,
         bod 28; výše uvedený rozsudek ze dne 9. října 2001, Itálie v. Komise, body 57 až 68, jakož i výše uvedený rozsudek Athinaïki
         Techniki/Commission, bod 54).

      55      V projednávané věci je nutno konstatovat, že příkaz poskytnout informace vydaný na základě čl. 10 odst. 3 nařízení č. 659/1999
         vyvolává samostatné právní účinky.

      56      Žaloba podaná proti rozhodnutí, kterým se končí řízení o údajné státní podpoře ve prospěch společnosti Deutsche Post, totiž žalobkyním
         nemůže poskytnout záruku dostatečné soudní ochrany.

      57      K tomuto je třeba uvést, že i kdyby byl příkaz nepřiměřený v tom, že požadované informace nejsou pro posouzení státního opatření
         s ohledem na články 107 a 108 SFEU relevantní, jak tvrdí navrhovatelky v projednávaných věcech, nemohla by být protiprávností
         mezitímního aktu dotčena legalita konečného rozhodnutí Komise, jelikož posledně uvedené rozhodnutí se nebude zakládat na informacích
         získaných v odpovědi na uvedený příkaz.

      58      Dále je třeba uvést, že vyžádá-li si Komise příkazem na základě čl. 10 odst. 3 nařízení č. 659/1999 od členského státu požadované
         informace, vydá „rozhodnutí“ ve smyslu článku 288 SFEU. Z toho plyne, že odmítnutí dotčeného členského státu takovému příkazu
         vyhovět je nesplněním povinnosti, které jsou mu uloženy na základě Smluv ve smyslu článku 258 SFEU.

      59      Členský stát, kterému je určeno takové rozhodnutí, jako je příkaz poskytnout informace, však nemůže jeho údajnou protiprávností
         odůvodňovat v rámci řízení pro nesplnění povinnosti to, že mu nevyhověl. Jakékoli zpochybnění legality takového příkazu je
         totiž třeba provést v rámci odlišného řízení, a to v rámci žaloby na neplatnost podle článku 263 SFEU (v tomto smyslu viz
         rozsudek ze dne 22. března 2001, Komise v. Francie, C‑261/99, Recueil, s. I‑2537, bod 18, a ze dne 14. února 2008, Komise
         v. Řecko, C‑419/06, bod 52).

      60      Účinky případné protiprávnosti mezitímního aktu tedy nelze vyrušit žalobou podanou proti konečnému rozhodnutí. Konstatovat
         ve vztahu k členskému státu, který nereagoval na příkaz poskytnout informace, že nebyly splněny povinnosti vyplývající z čl. 10
         odst. 3 nařízení č. 659/1999, totiž lze nezávisle na výsledku případné žaloby na neplatnost podané proti konečnému rozhodnutí.

      61      Argument Komise, že možnost podat žalobu na neplatnost proti rozhodnutí vydanému na základě čl. 10 odst. 3 nařízení č. 659/1999
         by vedla k tomu, že členský stát, který na žádost o informace týkající se jak oznámené, tak neoznámené podpory odmítne odpovědět,
         bude v případě neoznámené podpory požívat rozsáhlejší soudní ochrany, musí být odmítnut.

      62      V této souvislosti je třeba připomenout, že čl. 5 odst. 3 nařízení č. 659/1999 stanoví, že neposkytne-li dotčený členský stát
         po obdržení upomínky informace, které Komise požaduje v žádosti o informace ohledně oznámené podpory, nebo poskytne-li informace
         neúplné, bude oznámení považováno za vzaté zpět. Zpětvzetí oznámení za těchto podmínek znamená, že je tuto podporu nutno považovat
         za podporu neoznámenou, takže odmítnutí dotčeného členského státu poskytnout požadované informace vede jak v případě podpory
         původně oznámené, tak v případě podpory, která nikdy oznámena nebyla, k přijetí napadnutelného aktu, tj. „rozhodnutí“ ve smyslu
         čl. 10 odst. 3 nařízení č. 659/1999.

      63      Z toho plyne, že Tribunál se dopustil právního pochybení, když rozhodl, že sporný akt nemůže být předmětem žaloby na neplatnost.
         Za těchto podmínek je třeba prvnímu a čtvrtému důvodu vyhovět, aniž je třeba zkoumat pátý důvod.

      64      Ve věci C‑463/10 P však Komise Soudní dvůr žádá, aby v případě, že rozhodne, že sporný akt je napadnutelným aktem ve smyslu
         článku 263 SFEU, přistoupil v případě výše uvedeného usnesení Deutsche Post v. Komise k nahrazení odůvodnění v tom smyslu,
         že žaloba podaná společnost Deutsche Post je nepřípustná, jelikož tento podnik není aktivně legitimován ve smyslu článku 263
         čtvrtého pododstavce SFEU. Komise v námitce nepřípustnosti, kterou v této věci vznesla, totiž tvrdila, že společnost Deutsche
         Post není sporným aktem bezprostředně ani osobně dotčena.

      65      V tomto ohledu je třeba připomenout, že v souladu s článkem 263 čtvrtým pododstavcem SFEU může fyzická nebo právnická osoba
         podat žalobu proti rozhodnutí, které je určeno jiné osobě, pouze tehdy, dotýká-li se jí uvedené rozhodnutí bezprostředně a osobně.

      66      Pokud jde zaprvé o to, zda je společnost Deutsche Post sporným aktem určeným Spolkové republice Německo bezprostředně dotčena,
         z ustálené judikatury vyplývá, že tato podmínka vyžaduje splnění dvou kumulativních kritérií, a to aby zaprvé napadené opatření
         bezprostředně zakládalo následky pro právní postavení jednotlivce a aby zadruhé jeho adresátům pověřeným jeho provedením neponechávalo
         žádnou volnost uvážení, a naopak aby toto provedení bylo čistě automatické povahy a vyplývalo výlučně z unijní právní úpravy,
         aniž by bylo třeba použít další zprostředkující předpisy (viz rozsudek ze dne 10. září 2009, Komise v. Ente per le Ville Vesuviane
         a Ente per le Ville Vesuvian v. Komise, C‑445/07 P a C‑455/07 P, Sb. rozh. s. I‑7993, bod 45 jakož i citovaná judikatura.).

      67      Podle Komise není tato podmínka v dané věci splněna, jelikož sporným aktem bylo předání určitých informací vyžadováno pouze
         po Spolkové republice Německo. Tento příkaz tedy nevedl k přijetí vnitrostátního opatření čistě automatické povahy vyplývajícího
         výlučně z unijní právní úpravy. Zda se Spolková republika na společnost Detusche Post obrátí či jak přiměje tento podnik k poskytnutí
         informací, podle Komise záviselo pouze na tomto státu.

      68      V projednávané věci je nutno konstatovat, že se sporný akt společnosti Deutsche Post bezprostředně dotýká ve smyslu článku
         263 čtvrtého pododstavce SFEU.

      69      Společnost Deutsche Post, která má prospěch z opatření, jehož se informace požadované ve sporném aktu týkají, a která je vlastníkem
         těchto informací, totiž bude nucena na příkaz poskytnout informace reagovat.

      70      Ze samotného sporného aktu dále určitým a úplným způsobem vyplývá obsah požadovaných informací, aniž je v tomto ohledu Spolkové
         republice Německo ponechána posuzovací pravomoc.

      71      Pokud jde o to, zda se napadený akt společnosti Deutsche Post osobně dotýká, je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury
         Soudního dvora mohou jiné subjekty než adresáti rozhodnutí tvrdit, že jsou osobně dotčeny, pouze pokud je toto rozhodnutí
         zasahuje z důvodu určitých vlastností, které jsou pro ně zvláštní, nebo z důvodu faktické situace, která je vymezuje vzhledem
         ke všem ostatním osobám, a tím je individualizuje způsobem obdobným tomu, jakým by byl individualizován adresát takového rozhodnutí
         (viz zejména rozsudek ze dne 22. listopadu 2007, Sniace v. Komise, C‑260/05 P, Sb. rozh. s. I‑10005, bod 53 a citovaná judikatura).

      72      Podle Komise není společnost Deutsche Post sporným aktem osobně dotčena, jelikož tento akt nebyl tomuto podniku určen a nezakládá
         ve vztahu k němu jakoukoli povinnost.

      73      V této souvislosti je třeba uvést, že pro posouzení toho, zda je tento podnik uvedeným aktem ve smyslu článku 263 čtvrtého
         pododstavce SFEU osobně dotčen, není okolnost, že sporný akt není společnosti Deutsche Post určen, relevantní.

      74      Dále je nutno konstatovat, že se příkaz poskytnout informace váže k řízení o přezkumu údajné státní podpory ve prospěch společnosti
         Deutsche Post. Informace požadované ve sporném aktu se týkají pouze společnosti Deutsche Post. Posledně jmenovaná je tedy
         uvedený aktem osobně dotčena ve smyslu judikatury citované v bodě 71 tohoto rozsudku.

      75      Jelikož se sporný akt společnosti Deutsche Post bezprostředně a osobně dotýká, není třeba ve věci C‑463/10 P přistoupit k nahrazení
         odůvodnění navrhovanému Komisí.

      76      Z výše uvedeného vyplývá, že kasačnímu opravnému prostředku je třeba vyhovět a napadená usnesení zrušit.

       K vrácení věcí zpět Tribunálu k rozhodnutí
      77      Z článku 61 prvního pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie vyplývá, že je-li kasační opravný prostředek opodstatněný,
         Soudní dvůr může vydat sám konečné rozhodnutí ve věci, pokud to soudní řízení dovoluje, nebo věc vrátit zpět Tribunálu k rozhodnutí.

      78      Soudní dvůr má v obou věcech k dispozici informace nezbytné ke konečnému rozhodnutí o námitce nepřípustnosti vznesené Komisí
         během řízení v prvním stupni.

      79      Uvedená námitka nepřípustnosti založená na tom, že sporný akt nemůže být předmětem žaloby na neplatnost, musí být z důvodů
         uvedených v bodech 36 až 62 tohoto rozsudku zamítnuta. V rozsahu, v němž se námitka nepřípustnosti vznesená ve věci Deutsche
         Post v. Komise (T‑570/08) zakládá rovněž na tom, že se sporný akt navrhovatelky bezprostředně a osobně nedotýká, musí být
         z důvodů uvedených v bodech 65 až 75 tohoto rozsudku taktéž zamítnuta.

      80      Za okolností v dané věci naopak Soudní dvůr nemůže o meritu žalob podaných společností Deutsche Post a Spolkovou republikou
         Německo rozhodnout.

      81      Za tímto účelem je třeba uvést, že jednání před Tribunálem a jím provedená posouzení se týkala výhradně přípustnosti žalob,
         jelikož Tribunál námitce nepřípustnosti vznesené Komisí podle článku 114 jednacího řádu Tribunálu v obou věcech vyhověl, aniž
         se zabýval věcí samou a aniž zahájil ústní část řízení.

      82      Věci tedy musí být vráceny Tribunálu, aby rozhodl o návrhových žádáních navrhovatelek znějících na neplatnost sporných aktů.

       K nákladům řízení
      83      Vzhledem k tomu, že se věci vrací zpět Tribunálu, je třeba rozhodnout o nákladech řízení souvisejících s tímto řízením o kasačním
         opravném prostředku později.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      1)      Usnesení Tribunálu Evropské unie ze dne 14. července 2010, Deutsche Post v. Komise (T‑570/08), a Německo v. Komise (T‑571/08)
            se zrušují.
      2)      Námitky nepřípustnosti vznesené Evropskou komisí před Tribunálem Evropské unie se zamítají.
      3)      Věci se vrací zpět Tribunálu Evropské unie, aby rozhodl o návrhových žádáních společnosti Deutsche Post (T‑570/08) a Spolkové
            republiky Německo znějících na neplatnost rozhodnutí Komise ze dne 30. října 2008, kterým se Spolkové republice Německo přikazuje
            poskytnout informace v řízení o státní podpoře ve prospěch společnosti Deutsche Post AG.
      4)      O nákladech řízení bude rozhodnuto později.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 9. listopadu 2010.#VB Pénzügyi Lízing Zrt. proti Ferenc Schneider.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Budapesti II. és III. kerületi bíróság - Maďarsko.#Směrnice 93/13/EHS - Zneužívající klauzule ve spotřebitelských smlouvách - Kritéria posouzení - Přezkum zneužívajícího charakteru klauzule o soudní příslušnosti vnitrostátním soudem z úřední povinnosti - Článek 23 statutu Soudního dvora.#Věc C-137/08.

text:
      Věc C-137/08
      VB Pénzügyi Lízing Zrt.
      v.
      Ferenc Schneider
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Budapesti II. és III. kerületi bíróság)
      „Směrnice 93/13/EHS – Zneužívající klauzule ve spotřebitelských smlouvách – Kritéria posouzení – Přezkum zneužívajícího charakteru klauzule o soudní příslušnosti vnitrostátním soudem z úřední povinnosti – Článek 23 statutu Soudního dvora“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Předběžné otázky – Předložení sporu Soudnímu dvoru – Povinnost vnitrostátního soudu, který podává žádost o rozhodnutí o předběžné
            otázce, informovat současně o této skutečnosti z úřední povinnosti ministra spravedlnosti –Neexistence vlivu
      (Článek 267 SFEU; statut Soudního dvora, článek 23)
      2.        Sbližování právních předpisů – Zneužívající klauzule ve spotřebitelských smlouvách – Směrnice 93/13 – Zneužívající klauzule
            ve smyslu článku 3 – Pojem – Ustanovení o založení příslušnosti
      (Směrnice Rady 93/13, čl. 3 odst. 1)
      3.        Sbližování právních předpisů – Zneužívající klauzule ve spotřebitelských smlouvách – Směrnice 93/13 – Povinnost vnitrostátního
            soudu, který podává žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, informovat současně o této skutečnosti z úřední povinnosti ministra
            spravedlnosti – Působnost
      (Směrnice Rady 93/13, článek 3)
      1.        Článek 23 první pododstavec statutu Soudního dvora Evropské unie nebrání ustanovení vnitrostátního práva, které stanoví, že
         soud, který podává žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, informuje současně o této skutečnosti z úřední povinnosti ministra
         spravedlnosti dotyčného členského státu.

      Nejeví se, že by taková povinnost mohla být považována za zásah do mechanismu soudního dialogu zavedeného článkem 267 SFEU.
         Povinnost vnitrostátních soudů dotyčného členského státu informovat ministra spravedlnosti v okamžiku předání předkládacího
         rozhodnutí Soudnímu dvoru totiž nepředstavuje podmínku takového předložení. Nemůže mít tudíž vliv na práva uvedených soudů
         podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce ani zasahovat do pravomocí svěřených těmto soudům na základě článku 267 SFEU.
         Krom toho se nejeví, že by případné porušení této informační povinnosti vyvolalo právní důsledky, které by mohly mít dopad
         na řízení upravené v článku 267 SFEU, nebyla-li předložena žádná informace, ze které by vyplývalo, že z důvodu uvedené informační
         povinnosti by mohly být vnitrostátní soudy dotyčného členského státu odrazovány od toho, aby předložily Soudnímu dvoru žádost
         o rozhodnutí o předběžné otázce.

      (viz body 31–35, výrok 1)
      2.        Článek 267 SFEU je třeba vykládat v tom smyslu, že výklad pojmu „zneužívající klauzule“ uvedeného v čl. 3 odst. 1 směrnice
         93/13 o zneužívajících klauzulích ve spotřebitelských smlouvách a v příloze této směrnice, jakož i stanovení kritérií, která
         vnitrostátní soud může nebo musí použít při přezkumu smluvní klauzule s ohledem na ustanovení této směrnice, spadají do pravomoci
         Soudního dvora Evropské unie, přičemž je věcí vnitrostátního soudu, aby s přihlédnutím k uvedeným kritériím rozhodl o konkrétní
         kvalifikaci předmětné smluvní klauzule v závislosti na okolnostech daného případu.

      Zneužívající charakter smluvní klauzule se musí posuzovat s ohledem na povahu zboží nebo služeb, pro které byla smlouva uzavřena,
         a s ohledem na všechny okolnosti, které v době uzavření smlouvy provázely její uzavření, k nimž náleží i skutečnost, že ustanovení
         obsažené ve smlouvě uzavřené mezi spotřebitelem a poskytovatelem nebo prodávajícím bylo do smlouvy vloženo, aniž bylo individuálně
         sjednáno, a zakládá výlučnou příslušnost soudu, v jehož obvodu se nachází sídlo poskytovatele nebo prodávajícího.

      (viz body 42–44, výrok 2)
      3.        Vnitrostátní soud musí přijmout z úřední povinnosti vyšetřovací opatření za účelem zjištění, zda klauzule o výlučné místní
         příslušnosti soudu uvedená ve smlouvě, která je předmětem sporu, jenž mu byl předložen, a která byla uzavřena mezi prodávajícím
         nebo poskytovatelem na jedné straně a spotřebitelem na straně druhé, spadá do působnosti směrnice 93/13 o zneužívajících klauzulích
         ve spotřebitelských smlouvách, a pokud ano, posoudit z úřední povinnosti možný zneužívající charakter takové klauzule.

      K tomu, aby mohla být zajištěna účinná ochrana spotřebitelů zamýšlená unijním zákonodárcem v situaci, která se vyznačuje nerovným
         postavením mezi spotřebitelem a prodávajícím nebo poskytovatelem, které může být narovnáno pouze pozitivním zásahem, vnějším
         ve vztahu k samotným smluvním stranám, musí totiž vnitrostátní soud v první fázi svého přezkumu, ve všech případech a bez
         ohledu na pravidla vnitrostátního práva, určit, zda sporná klauzule byla či nebyla individuálně sjednána mezi poskytovatelem
         nebo prodávajícím na jedné straně a spotřebitelem na straně druhé.

      Co se týče druhé fáze uvedeného přezkumu, klauzule obsažená ve smlouvě uzavřené mezi spotřebitelem a poskytovatelem nebo prodávajícím,
         která byla do smlouvy vložena, aniž byla individuálně sjednána, a která zakládá výlučnou místní příslušnost soudu, který se
         nachází v blízkosti sídla poskytovatele nebo prodávajícího, jak z hlediska územního, tak i dopravních možností, musí být považována
         za zneužívající ve smyslu článku 3 směrnice, protože v rozporu s požadavkem přiměřenosti způsobuje významnou nerovnováhu v
         právech a povinnostech stran, které vyplývají z dané smlouvy, v neprospěch spotřebitele.

      (viz body 48, 51–53, 56, výrok 3)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      9. listopadu 2010(*)

      „Směrnice 93/13/EHS – Zneužívající klauzule ve spotřebitelských smlouvách – Kritéria posouzení – Přezkum zneužívajícího charakteru klauzule o soudní příslušnosti vnitrostátním soudem z úřední povinnosti – Článek 23 statutu Soudního dvora“
      Ve věci C‑137/08,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Budapesti II. és III.
         kerületi bíróság (Maďarsko) ze dne 27. března 2008, došlým Soudnímu dvoru dne 7. dubna 2008, v řízení

      VB Pénzügyi Lízing Zrt.
      proti
      Ferenci Schneiderovi,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts a J.-C. Bonichot, předsedové senátů, R. Silva
         de Lapuerta (zpravodajka), M. Ilešič, J. Malenovský, U. Lõhmus, E. Levits, A. Ó Caoimh, L. Bay Larsen a P. Lindh, soudci,

      generální advokátka: V. Trstenjak,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za maďarskou vládu J. Fazekas, R. Somssich, K. Borvölgyi a M. Fehérem, jako zmocněnci,
      –        za Irsko D. J. O’Haganem, jako zmocněncem, ve spolupráci s A. M. Collinsem, SC,
      –        za španělskou vládu J. López-Medel Básconesem, jako zmocněncem,
      –        za nizozemskou vládu C. M. Wissels, jako zmocněnkyní,
      –        za vládu Spojeného království S. Ossowskim a L. Seeboruthem, jako zmocněnci, jakož i T. de la Marem, barrister,
      –        za Evropskou komisi B. D. Simonem a W. Wilsem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 6. července 2010,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o nepřiměřených podmínkách
         [zneužívajících klauzulích] ve spotřebitelských smlouvách (Úř. věst. L 95, s. 29; Zvl. vyd. 15/02, s. 288, dále jen „směrnice“).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi VB Pénzügyi Lízing Zrt. (dále jen „VB Pénzügyi Lízing“) a F. Schneiderem ohledně
         návrhu na vydání platebního rozkazu.

       Právní rámec
       Právo Unie
      3        Článek 23 statutu Soudního dvora Evropské unie zní takto:

      „V případech uvedených v článku 267 Smlouvy o fungování Evropské unie doručí příslušný vnitrostátní soud Soudnímu dvoru své
         rozhodnutí, jímž bylo řízení přerušeno a věc předložena Soudnímu dvoru. Toto rozhodnutí pak oznámí vedoucí soudní kanceláře
         Soudního dvora účastníkům řízení, členským státům a Komisi, jakož i orgánu, instituci nebo jinému subjektu Unie, který přijal
         akt, jehož platnost nebo výklad je předmětem sporu.

      Do dvou měsíců od tohoto oznámení mají účastníci řízení, členské státy, Komise a podle okolností i orgán, instituce nebo jiný
         subjekt Unie, který přijal akt, jehož platnost nebo výklad je předmětem sporu, právo předložit Soudnímu dvoru spisy účastníků
         řízení nebo vyjádření.

      […]“
      4        Účelem směrnice je podle jejího čl. 1 odst. 1 „sblížit právní a správní předpisy členských států týkající se nepřiměřených
         podmínek [zneužívajících klauzulí] ve smlouvách uzavíraných mezi prodávajícím zboží nebo poskytovatelem služeb a spotřebitelem“.

      5        Článek 3 odst. 1 a 2 směrnice stanoví:

      „Smluvní podmínka [klauzule], která nebyla individuálně sjednána, je považována za nepřiměřenou [zneužívající], jestliže v rozporu
         s požadavkem přiměřenosti způsobuje významnou nerovnováhu v právech a povinnostech stran, které vyplývají z dané smlouvy,
         v neprospěch spotřebitele.

      Podmínka [klauzule] je vždy považována za nesjednanou individuálně, jestliže byla sepsána předem, a spotřebitel proto nemohl
         mít žádný vliv na obsah podmínky [klauzule], zejména v souvislosti s předem sepsanou běžnou smlouvou.

      [...]“
      6        Článek 3 odst. 3 směrnice odkazuje na přílohu této směrnice, která obsahuje „informativní a nevyčerpávající seznam podmínek
         [klauzulí], které mohou být pokládány za nepřiměřené [zneužívající]“. Bod 1 této přílohy uvádí „podmínky [klauzule], jejichž
         cílem nebo následkem je:

      [...]
      q)      zbavení spotřebitele práva podat žalobu nebo použít jiný opravný prostředek […]“
      7        Článek 6 odst. 1 směrnice stanoví:

      „Členské státy stanoví, že nepřiměřené podmínky [zneužívající klauzule] použité ve smlouvě uzavřené prodávajícím nebo poskytovatelem
         se spotřebitelem nejsou podle jejich vnitrostátních právních předpisů pro spotřebitele závazné a že smlouva zůstává pro strany
         závaznou za stejných podmínek, může-li nadále existovat bez dotyčných nepřiměřených podmínek [zneužívajících klauzulí].“

      8        Článek 7 odst. 1 a 2 směrnice uvádí:

      „1.      Členské státy zajistí, aby v zájmu spotřebitelů a konkurentů existovaly přiměřené a účinné prostředky zabraňující dalšímu
         používání nepřiměřených podmínek [zneužívajících klauzulí] ve smlouvách, které uzavírají prodávající nebo poskytovatelé se
         spotřebiteli.

      2.      Prostředky uvedené v odstavci 1 musí obsahovat ustanovení, podle nichž osoby nebo organizace, které mají podle vnitrostátních
         právních předpisů oprávněný zájem na ochraně spotřebitelů, mohou požádat v souladu s vnitrostátními právními předpisy soud
         nebo příslušné správní orgány o rozhodnutí, zda smluvní podmínky [klauzule] sepsané pro obecné použití jsou nepřiměřené [zneužívající],
         aby tak mohly použít vhodné a účinné prostředky k zabránění dalšímu použití takových podmínek [klauzulí].“

       Vnitrostátní právo
      9        V době rozhodné z hlediska skutečností v původním řízení platil občanský zákoník ve znění zákona č. III z roku 2006 a nařízení
         vlády č. 18/1999 o ustanoveních spotřebitelských smluv považovaných za zneužívající.

      10      Podle § 209/A odst. 2 občanského zákoníku jsou zneužívající klauzule, jež jsou součástí spotřebitelské smlouvy jako obecné
         smluvní podmínky nebo jež byly stanoveny jednostranně předem a bez individuálního jednání tou stranou, která uzavírá smlouvu
         se spotřebitelem, neplatné.

      11      Nařízení vlády č. 18/1999 rozděluje smluvní ujednání do dvou kategorií. Do první kategorie spadají klauzule, jejichž používání
         je ve spotřebitelských smlouvách zakázáno, a které jsou v důsledku toho absolutně neplatné. Druhá kategorie zahrnuje klauzule,
         které jsou považovány za zneužívající, dokud nebude předložen důkaz o opaku, přičemž tuto domněnku může vyvrátit původce této
         klauzule.

      12      Ustanovení § 155/A odst. 2 maďarského občanského soudního řádu stanoví:

      „Soud rozhodne usnesením o předložení předběžné otázky Soudnímu dvoru Evropských společenství a zároveň přeruší řízení. Soud
         ve svém usnesení zformuluje otázku pokládanou Soudnímu dvoru za účelem vydání rozhodnutí o předběžné otázce a oznámí relevantní
         skutkové okolnosti, jakož i relevantní maďarské právní předpisy v rozsahu nezbytném k tomu, aby Soudní dvůr mohl na položenou
         otázku odpovědět. Soud své usnesení oznámí Soudnímu dvoru a zároveň jej zašle pro informaci ministru spravedlnosti.“

      13      Podle § 164 odst. 1 uvedeného zákona přísluší prokazování skutkových okolností nezbytných k rozhodnutí sporu zpravidla účastníku
         řízení, který má zájem na tom, aby soud přijal důkazy za prokázané. Odstavec 2 téhož paragrafu stanoví, že soud může nařídit
         z úřední povinnosti vyšetřovací opatření, umožňuje-li to zákon.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      14      Účastníci původního řízení uzavřeli dne 14. dubna 2006 smlouvu o úvěru za účelem financování koupě vozidla.

      15      Jelikož F. Schneider přestal plnit své smluvní závazky, VB Pénzügyi Lízing vypověděla tuto úvěrovou smlouvu a podala k předkládajícímu
         soudu návrh na zaplacení pohledávky ve výši 317 404 HUF, jakož i splatných úroků z nesplacené částky a nákladů.

      16      Společnost VB Pénzügyi Lízing nepodala svůj návrh na vydání platebního rozkazu u příslušného soudu v místě, ve kterém má F.
         Schneider své bydliště, ale dovolávala se klauzule o soudní příslušnosti vložené do uvedené úvěrové smlouvy, podle které je
         k rozhodování případného sporu mezi stranami příslušný předkládající soud.

      17      Navrhovaný platební rozkaz byl vydán v rámci tzv. „nesporného“ řízení, které nevyžaduje, aby dotyčný soud nařídil jednání
         nebo vyslechl protistranu. Při vydání tohoto platebního rozkazu se předkládající soud nezabýval otázkou, zda je místně příslušný,
         ani klauzulí o soudní příslušnosti uvedené v úvěrové smlouvě.

      18      Ferenc Schneider podal proti tomuto platebnímu rozkazu u předkládajícího soudu odpor, aniž však upřesnil jeho důvody. Podání
         odporu mělo po právní stránce za následek zahájení sporného řízení, které tedy proběhlo v souladu s obecnými ustanoveními
         občanského soudního řízení.

      19      Uvedený soud konstatoval, že F. Schneider neměl své bydliště v jeho soudním obvodu, zatímco občanský soudní řád stanoví, že
         místně příslušným soudem pro rozhodování sporu, jako je spor, který mu byl předložen, je soud, v jehož obvodu se nachází bydliště
         žalovaného.

      20      Za těchto podmínek se Budapesti II. és III. kerületi bíróság rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující
         předběžné otázky:

      „1)      Vyžaduje ochrana spotřebitele zaručená směrnicí […], aby nezávisle na tom, zda jde o řízení sporné či nikoli, zkoumal vnitrostátní
         soud v rámci přezkumu své vlastní místní příslušnosti z úřední povinnosti, tedy i bez návrhu podaného za tímto účelem, zneužívající
         charakter jemu předložené smluvní klauzule?

      2)      Jaká kritéria může v případě kladné odpovědi na první otázku vnitrostátní soud brát do úvahy v rámci uvedeného přezkumu, zejména
         když smluvní klauzule zakládá nikoli místní příslušnost soudu, v jehož obvodu se nachází sídlo prodávajícího zboží nebo poskytovatele
         služeb, nýbrž soudu jiného obvodu, který se však nachází blízko tohoto sídla?

      3)      Vylučuje čl. 23 první pododstavec [statutu Soudního dvora] možnost, aby vnitrostátní soud, který podává žádost o rozhodnutí
         o předběžné otázce, informoval současně o této skutečnosti z úřední povinnosti ministra spravedlnosti svého členského státu?“

       Řízení před Soudním dvorem
      21      Rozhodnutím předsedy Soudního dvora ze dne 13. února 2009 bylo projednávání věci přerušeno až do vydání rozsudku ze dne 4.
         června 2009, Pannon GSM (C‑243/08, Sb. rozh. s. I‑4713).

      22      Po vyhlášení uvedeného rozsudku sdělil předkládající soud dne 2. července 2009 Soudnímu dvoru, že má za to, že již není nezbytné,
         aby Soudní dvůr odpovídal na první a druhou otázku, které předkládající soud položil ve svém rozhodnutí ze dne 27. března
         2008. Naproti tomu tento soud uvedl, že nadále žádá o zodpovězení třetí otázky.

      23      Krom toho se uvedený soud zamýšlí nad úlohou Soudního dvora, pokud jde o zajištění jednotného uplatňování úrovně ochrany práv
         spotřebitelů požadované směrnicí ve všech členských státech. V tomto ohledu prohlašuje, že z bodů 34 a 35 výše uvedeného rozsudku
         Pannon GSM lze vyvodit, že specifika soudního řízení, které probíhá v rámci vnitrostátního práva mezi poskytovatelem nebo
         prodávajícím na straně jedné a spotřebitelem na straně druhé, nemohou představovat okolnost, která může mít dopad na právní
         ochranu, jež musí svědčit spotřebiteli na základě ustanovení směrnice. Z těchto bodů 34 a 35 zejména vyplývá, že vnitrostátní
         soud má povinnost přezkoumat z úřední povinnosti zneužívající charakter smluvní klauzule, pokud má k dispozici informace o právním
         a skutkovém stavu, které jsou pro tyto účely nezbytné.

      24      Podle předkládajícího soudu však údaje poskytnuté Soudním dvorem v relevantních bodech výše uvedeného rozsudku Pannon GSM
         neposkytují odpověď na otázku, zda vnitrostátní soud může přezkoumat z úřední povinnosti zneužívající charakter smluvní klauzule,
         pouze pokud má k dispozici informace o právním a skutkovém stavu, které jsou pro tyto účely nezbytné, nebo zda naopak přezkum
         z úřední povinnosti tohoto zneužívajícího charakteru znamená rovněž, že v rámci tohoto přezkumu musí vnitrostátní soud zjistit
         z úřední povinnosti informace o skutkovém a právním stavu, které jsou pro tento přezkum nezbytné.

      25      Vzhledem k těmto úvahám se Budapesti II. és III. kerületi bíróság rozhodl položit Soudnímu dvoru následující doplňující předběžné
         otázky:

      „1)      Spadá do pravomoci Soudního dvora stanovené v článku [267 SFEU] též pravomoc vyložit pojem ,zneužívající klauzule‘ uvedený
         v čl. 3 odst. 1 směrnice […], jakož i klauzule, jejichž seznam je obsažen v příloze této směrnice?

      2)      V případě kladné odpovědi na první otázku: může se žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, v rámci níž se žádá o takovýto
         výklad, v zájmu jednotného uplatňování úrovně ochrany práv spotřebitelů zaručené směrnicí […] ve všech členských státech týkat
         otázky, jaké aspekty může nebo musí vzít vnitrostátní soud v úvahu v případě, že se obecná kritéria stanovená směrnicí uplatní
         na zvláštní individuální smluvní klauzuli?

      3)      Může vnitrostátní soud v případě, kdy si sám povšiml případně zneužívajícího charakteru smluvní klauzule, třebaže účastníci
         řízení nepředložili v této souvislosti žádný návrh, provést z úřední povinnosti vyšetřování s cílem zjistit informace o skutkovém
         a právním stavu nezbytné k tomuto posouzení, jestliže vnitrostátní procesní právo toto vyšetřování umožňuje pouze na návrh
         účastníků řízení?“

       K předběžným otázkám
       K původní třetí předběžné otázce
      26      Prostřednictvím této otázky se předkládající soud táže, zda čl. 23 první pododstavec statutu Soudního dvora brání ustanovení
         vnitrostátního práva, které stanoví, že soud, který podává žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, informuje současně o této
         skutečnosti z úřední povinnosti ministra spravedlnosti.

      27      V tomto ohledu je třeba uvést, že čl. 23 první pododstavec statutu Soudního dvora, který stanoví, že příslušný vnitrostátní
         soud doručí Soudnímu dvoru své rozhodnutí, jímž bylo řízení přerušeno a věc předložena Soudnímu dvoru, a toto rozhodnutí pak
         vedoucí soudní kanceláře Soudního dvora oznámí mimo jiné v závislosti na konkrétním případu účastníkům řízení, členským státům
         a Komisi, jakož i jiným orgánům, institucím a subjektům Unie, neobsahuje žádný údaj, který by se týkal jiných informativních
         opatření, která může vnitrostátní soud přijmout v rámci svého rozhodnutí obrátit se na Soudní dvůr se žádostí o rozhodnutí
         o předběžné otázce.

      28      Za účelem poskytnutí odpovědi na položenou otázku je třeba zdůraznit, že systém zavedený článkem 267 SFEU za účelem zajištění
         jednotného výkladu práva Unie v členských státech zavádí přímou spolupráci mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy na základě
         řízení, v němž účastníci nemají žádnou možnost iniciativy (viz rozsudky ze dne 10. července 1997, Palmisani, C‑261/95, Recueil,
         s. I‑4025, bod 31; ze dne 12. února 2008, Kempter, C‑2/06, Sb. rozh. s. I‑411, bod 41, a ze dne 16. prosince 2008, Cartesio,
         C‑210/06, Sb. rozh. s. I‑9641, bod 90).

      29      Řízení o předběžné otázce totiž spočívá na dialogu mezi soudy, jehož zahájení zcela závisí na tom, jak vnitrostátní soud posoudí
         relevanci a nezbytnost předběžné otázky (viz výše uvedené rozsudky Kempter, bod 42, a Cartesio, bod 91).

      30      S ohledem na tyto zásady, na kterých spočívá mechanismus řízení o předběžné otázce, a vzhledem k položené otázce je nutné
         určit, zda dotčená informační povinnost může mít vliv na oprávnění, která mají vnitrostátní soudy na základě článku 267 SFEU.

      31      V tomto ohledu se nejeví, že by taková povinnost, jako je povinnost dotčená v původním řízení, mohla být považována za zásah
         do mechanismu soudního dialogu zavedeného článkem 267 SFEU.

      32      Povinnost vnitrostátních soudů dotyčného členského státu informovat ministra spravedlnosti v okamžiku předání předkládacího
         rozhodnutí Soudnímu dvoru totiž nepředstavuje podmínku takového předložení. Nemůže mít tudíž vliv na práva uvedených soudů
         podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce ani zasahovat do pravomocí svěřených těmto soudům na základě článku 267 SFEU.

      33      Krom toho se nejeví, že by případné porušení této informační povinnosti vyvolalo právní důsledky, které by mohly mít dopad
         na řízení upravené v článku 267 SFEU.

      34      Mimoto a jak uvedla generální advokátka v bodě 74 svého stanoviska, nebyla předložena žádná informace, ze které by vyplývalo,
         že z důvodu předmětné informační povinnosti by mohly být vnitrostátní soudy dotyčného členského státu odrazovány od toho,
         aby předložily Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce.

      35      Na původní třetí položenou otázku je tudíž třeba odpovědět tak, že čl. 23 první pododstavec statutu Soudního dvora nebrání
         ustanovení vnitrostátního práva, které stanoví, že soud, který podává žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, informuje současně
         o této skutečnosti z úřední povinnosti ministra spravedlnosti dotyčného členského státu.

       K první a druhé otázce položené doplňkově
      36      Prostřednictvím těchto otázek, které je třeba přezkoumat společně, se předkládající soud táže, zda článek 267 SFEU je třeba
         vykládat v tom smyslu, že do pravomoci Soudního dvora spadá výklad pojmu „zneužívající klauzule“, uvedeného v čl. 3 odst. 1
         směrnice a v příloze této směrnice, jakož i stanovení kritérií, která vnitrostátní soud může nebo musí použít při přezkumu
         smluvní klauzule s ohledem na ustanovení směrnice.

      37      Za účelem poskytnutí odpovědi na uvedené otázky je třeba připomenout, že postup zavedený článkem 267 SFEU je nástrojem spolupráce
         mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy, díky němuž Soudní dvůr poskytuje vnitrostátním soudům výklad práva Unie, jenž
         je pro ně nezbytný k vyřešení sporů, které tyto soudy mají rozhodnout (viz zejména rozsudky ze dne 8. listopadu 1990, Gmurzynska-Bscher,
         C‑231/89, Recueil, s. I‑4003, bod 18, a ze dne 12. března 1998, Djabali, C‑314/96, Recueil, s. I‑1149, bod 17).

      38      Co se týče ustanovení práva Unie, která mohou být předmětem rozsudku Soudního dvora na základě článku 267 SFEU, je třeba připomenout,
         že Soudní dvůr má pravomoc rozhodovat o výkladu Smluv a aktů přijatých orgány, institucemi nebo jinými subjekty Unie bez výjimky
         (viz rozsudky ze dne 13. prosince 1989, Grimaldi, C‑322/88, Recueil, s. 4407, bod 8, a ze dne 11. května 2006, Friesland Coberco
         Dairy Foods, C‑11/05, Sb. rozh. s. I‑4285, body 35 a 36).

      39      Pokud jde tudíž o právní úpravu spadající do práva Unie, Soudní dvůr může být vnitrostátním soudem požádán, aby vyložil pojmy
         vyskytující se v předpisu sekundárního práva, jako je například pojem „zneužívající klauzule“ uvedený ve směrnici a její příloze.

      40      V tomto ohledu Soudní dvůr rozhodl, že čl. 3 odst. 1 a čl. 4 odst. 1 směrnice jako celek stanoví obecná kritéria pro posuzování
         zneužívající povahy smluvních klauzulí, na které se vztahují ustanovení směrnice (viz rozsudek ze dne 3. června 2010, Caja
         de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid, C‑484/08, Sb. rozh. s. I‑0000, bod 33 a citovaná judikatura).

      41      Krom toho byla podobná otázka vznesena v rámci řízení o předběžné otázce, v němž byl vydán výše uvedený rozsudek Pannon GSM,
         přičemž smyslem otázky, kterou položil předkládající soud ve věci, v níž byl vydán uvedený rozsudek, bylo, aby mu Soudní dvůr
         poskytl vodítka ohledně toho, jaké skutečnosti musí vzít vnitrostátní soud v úvahu při posuzování možného zneužívajícího charakteru
         určité smluvní klauzule.

      42      V tomto ohledu Soudní dvůr v bodech 37 až 39 uvedeného rozsudku uvedl, že článek 3 směrnice definuje pouze abstraktně prvky,
         které dávají smluvní klauzuli, která nebyla individuálně sjednána, zneužívající charakter, že příloha, na kterou odkazuje
         čl. 3 odst. 3 směrnice, obsahuje pouze informativní a nevyčerpávající seznam ustanovení, která mohou být prohlášena za zneužívající,
         a že článek 4 směrnice stanoví, že zneužívající charakter smluvní klauzule se musí posuzovat s ohledem na povahu zboží nebo
         služeb, pro které byla smlouva uzavřena, a s ohledem na všechny okolnosti, které v době uzavření smlouvy provázely její uzavření.

      43      Za těchto podmínek Soudní dvůr v odpovědi na uvedenou otázku uvedl, že je na vnitrostátním soudu, aby určil, zda smluvní ustanovení
         splňuje kritéria, která jsou požadována k tomu, aby bylo ustanovení považováno za „zneužívající“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice,
         a že vnitrostátní soud přitom musí zohlednit skutečnost, že ustanovení obsažené ve smlouvě uzavřené mezi spotřebitelem a poskytovatelem
         nebo prodávajícím, které bylo do smlouvy vloženo, aniž bylo individuálně sjednáno, a které zakládá výlučnou příslušnost soudu,
         v jehož obvodu se nachází sídlo poskytovatele nebo prodávajícího, může být považováno za zneužívající (viz výše uvedený rozsudek
         Pannon GSM, bod 44).

      44      Na první a druhou otázku položenou doplňkově je tedy třeba odpovědět tak, že článek 267 SFEU je třeba vykládat v tom smyslu,
         že výklad pojmu „zneužívající klauzule“, uvedeného v čl. 3 odst. 1 směrnice a v příloze této směrnice, jakož i stanovení kritérií,
         která vnitrostátní soud může nebo musí použít při přezkumu smluvní klauzule s ohledem na ustanovení směrnice, spadají do pravomoci
         Soudního dvora, přičemž je věcí vnitrostátního soudu, aby s přihlédnutím k uvedeným kritériím rozhodl o konkrétní kvalifikaci
         předmětné smluvní klauzule v závislosti na okolnostech daného případu.

       Ke třetí otázce položené doplňkově
      45      Prostřednictvím této otázky, která je formulována velmi obecně, žádá předkládající soud o určení, jaké má na základě ustanovení
         směrnice povinnosti, začne-li se zabývat otázkou, zda smluvní klauzule o výlučné místní příslušnosti soudu nemá případně zneužívající
         charakter. Uvedený soud se zejména táže, zda má vnitrostátní soud v takové situaci povinnost zahájit vyšetřování z úřední
         povinnosti za účelem zjištění informací o právním a skutkovém stavu, které jsou nezbytné pro účely posouzení existence takové
         klauzule v případě, kdy vnitrostátní právo takové vyšetřování umožňuje pouze na návrh jednoho z účastníků řízení.

      46      Aby bylo možné na položenou otázku odpovědět, je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury vychází systém ochrany zavedený
         směrnicí z myšlenky, že se spotřebitel nachází v nerovném postavení vůči prodávajícímu nebo poskytovateli, co se týče jak
         vyjednávací síly, tak úrovně informovanosti, což jej vede k tomu, že přistoupí na podmínky předem vyhotovené prodávajícím
         nebo poskytovatelem, aniž by mohl ovlivnit jejich obsah (viz rozsudky ze dne 27. června 2000, Océano Grupo Editorial a Salvat
         Editores, C‑240/98 až C‑244/98, Recueil, s. I‑4941, bod 25; ze dne 26. října 2006, Mostaza Claro, C‑168/05, Sb. rozh. s. I‑10421,
         bod 25, jakož i ze dne 6. října 2009, Asturcom Telecomunicaciones, C‑40/08, Sb. rozh. s. I‑9579, bod 29).

      47      Soudní dvůr rovněž rozhodl, že s ohledem na takové nerovné postavení stanoví čl. 6 odst. 1 uvedené směrnice, že zneužívající
         klauzule nejsou pro spotřebitele závazné. Jak vyplývá z judikatury, jedná se o kogentní ustanovení, které směřuje k nahrazení
         formální rovnováhy, kterou smlouva nastoluje mezi právy a povinnostmi smluvních stran, rovnováhou skutečnou, která může obnovit
         rovnost mezi těmito smluvními stranami (viz výše uvedené rozsudky Mostaza Claro, bod 36, a Asturcom Telecomunicaciones, bod
         30).

      48      Soudní dvůr zdůraznil, že k tomu, aby mohla být zajištěna směrnicí zamýšlená ochrana, může být nerovné postavení mezi spotřebitelem
         a prodávajícím nebo poskytovatelem narovnáno pouze pozitivním zásahem, vnějším ve vztahu k samotným smluvním stranám (viz
         výše uvedené rozsudky Océano Grupo Editorial a Salvat Editores, bod 27, Mostaza Claro, bod 26, jakož i Asturcom Telecomunicaciones,
         bod 31).

      49      Vnitrostátní soud tudíž musí v rámci činností, které vykonává na základě ustanovení směrnice, ověřit, zda smluvní klauzule,
         která je předmětem sporu, který mu byl předložen, spadá do působnosti této směrnice. Pokud ano, je uvedený soud povinen posoudit
         z úřední povinnosti tuto klauzuli s ohledem na požadavky ochrany spotřebitele stanovené v uvedené směrnici.

      50      Co se týče první fáze přezkumu, který má provést vnitrostátní soud, z článku 1 ve spojení s článkem 3 směrnice vyplývá, že
         se tato směrnice vztahuje na všechny klauzule o výlučné místní příslušnosti soudu uvedené ve smlouvě uzavřené mezi poskytovatelem
         nebo prodávajícím a spotřebitelem, které nebyly individuálně sjednány.

      51      K tomu, aby byla zaručena účinná ochrana spotřebitele zamýšlená zákonodárcem Unie, musí tedy vnitrostátní soud ve všech případech
         a bez ohledu na pravidla vnitrostátního práva určit, zda sporná klauzule byla či nebyla individuálně sjednána mezi poskytovatelem
         nebo prodávajícím na jedné straně a spotřebitelem na straně druhé.

      52      Pokud jde o druhou fázi uvedeného přezkumu je třeba konstatovat, že smluvní klauzule, která je předmětem sporu v původním
         řízení, stanoví, jak uvedl předkládající soud, výlučnou místní příslušnost soudu, který není soudem, v jehož obvodu má žalovaný
         své bydliště nebo v jehož obvodu se nachází sídlo žalobce, nýbrž soudu, který se nachází v blízkosti sídla žalobce jak geograficky,
         tak z hlediska dopravní dostupnosti.

      53      Co se týče klauzule obsažené ve smlouvě uzavřené mezi spotřebitelem a poskytovatelem nebo prodávajícím, která byla do smlouvy
         vložena, aniž byla individuálně sjednána, a která zakládá výlučnou příslušnost soudu, v jehož obvodu se nachází sídlo poskytovatele
         nebo prodávajícího, Soudní dvůr již v bodě 24 výše uvedeného rozsudku Océano Grupo Editorial a Salvat Editores uvedl, že taková
         klauzule musí být považována za zneužívající ve smyslu článku 3 směrnice, protože v rozporu s požadavkem přiměřenosti způsobuje
         významnou nerovnováhu v právech a povinnostech stran, které vyplývají z dané smlouvy, v neprospěch spotřebitele.

      54      Je třeba uvést, že klauzule, kterou se zabývá vnitrostátní soud ve věci v původním řízení, podobně jako klauzule, jejímž cílem
         je založit příslušnost soudu, v jehož obvodu se nachází sídlo prodávajícího nebo poskytovatele, pro všechny spory vyplývající
         ze smlouvy, ukládá spotřebiteli povinnost, aby uznal výlučnou příslušnost soudu, který se pravděpodobně bude nacházet daleko
         od jeho bydliště, což může ztížit jeho možnost dostavit se k soudu. U sporů týkajících se nižších částek mohou být náklady
         spotřebitele na dostavení se k soudu odrazující a vést k tomu, že se spotřebitel vzdá všech možností podat žalobu k soudu
         nebo všech možností hájit svá práva. Takováto klauzule tedy spadá do kategorie ustanovení, jejichž předmětem nebo následkem
         je zbavení spotřebitele práva podat žalobu nebo použít jiný opravný prostředek, jež je kategorií uvedenou v bodě 1 písm. q)
         přílohy směrnice (viz výše uvedený rozsudek Océano Grupo Editorial a Salvat Editores, bod 22).

      55      Krom toho taková klauzule o výlučné soudní příslušnosti umožňuje poskytovateli nebo prodejci soustředit všechny spory týkající
         se jeho podnikatelské činnosti k jedinému soudu, kterým není soud, v jehož obvodu se nachází bydliště spotřebitele, což prodávajícímu
         nebo poskytovateli organizačně usnadňuje dostavení se k soudu, které se zároveň stane méně nákladným (viz v tomto smyslu výše
         uvedený rozsudek Océano Grupo Editorial a Salvat Editores, bod 23).

      56      Na třetí otázku položenou doplňkově je tudíž třeba odpovědět tak, že vnitrostátní soud musí přijmout z úřední povinnosti vyšetřovací
         opatření za účelem zjištění, zda klauzule o výlučné místní příslušnosti soudu uvedená ve smlouvě, která je předmětem sporu,
         jenž mu byl předložen, a která byla uzavřena mezi prodávajícím nebo poskytovatelem na jedné straně a spotřebitelem na straně
         druhé, spadá do působnosti směrnice, a pokud ano, posoudit z úřední povinnosti možný zneužívající charakter takové klauzule.

       K nákladům řízení
      57      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      1)      Článek 23 první pododstavec statutu Soudního dvora Evropské unie nebrání ustanovení vnitrostátního práva, které stanoví, že
            soud, který podává žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, informuje současně o této skutečnosti z úřední povinnosti ministra
            spravedlnosti dotyčného členského státu.
      2)      Článek 267 SFEU je třeba vykládat v tom smyslu, že výklad pojmu „zneužívající klauzule“, uvedeného v čl. 3 odst. 1 směrnice
            Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o nepřiměřených podmínkách [zneužívajících klauzulích] ve spotřebitelských smlouvách a v příloze
            této směrnice, jakož i stanovení kritérií, která vnitrostátní soud musí použít při přezkumu smluvní klauzule s ohledem na
            ustanovení této směrnice, spadají do pravomoci Soudního dvora Evropské unie, přičemž je věcí vnitrostátního soudu, aby s přihlédnutím
            k uvedeným kritériím rozhodl o konkrétní kvalifikaci předmětné smluvní klauzule v závislosti na okolnostech daného případu.

      3)      Vnitrostátní soud musí přijmout z úřední povinnosti vyšetřovací opatření za účelem zjištění, zda klauzule o výlučné místní
            příslušnosti soudu uvedená ve smlouvě, která je předmětem sporu, jenž mu byl předložen, a která byla uzavřena mezi prodávajícím
            nebo poskytovatelem na jedné straně a spotřebitelem na straně druhé, spadá do působnosti směrnice 93/13, a pokud ano, posoudit
            z úřední povinnosti možný zneužívající charakter takové klauzule.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: maďarština.


Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého rozšířeného senátu) ze dne 10. dubna 2003.#Scott SA proti Komisi Evropských společenství.#Žaloba na neplatnost - Státní podpora - Článek 15.#Věc T-366/00.