title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 26. července 2017.#Česká republika v. Evropská komise.#Kasační opravný prostředek – Doprava – Směrnice 2010/40/EU – Zavedení inteligentních dopravních systémů v oblasti silniční dopravy – Článek 7 – Přenesení pravomoci na Evropskou komisi – Meze – Nařízení v přenesené pravomoci (EU) č. 885/2013 – Poskytování informačních služeb týkajících se bezpečných a chráněných parkovacích míst pro nákladní a užitková vozidla – Nařízení v přenesené pravomoci (EU) č. 886/2013 – Údaje a postupy pro bezplatné poskytování minimálních univerzálních informací o dopravním provozu souvisejících s bezpečností silničního provozu uživatelům – Článek 290 SFEU – Výslovné vymezení cílů, obsahu, rozsahu a doby trvání přenesení pravomoci – Podstatný prvek předmětné oblasti – Zřízení kontrolního orgánu.#Věc C-696/15 P.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      26. července 2017 (
            *1
         )
      „Kasační opravný prostředek – Doprava – Směrnice 2010/40/EU – Zavedení inteligentních dopravních systémů v oblasti silniční dopravy – Článek 7 – Přenesení pravomoci na Evropskou komisi – Meze – Nařízení v přenesené pravomoci (EU) č. 885/2013 – Poskytování informačních služeb týkajících se bezpečných a chráněných parkovacích míst pro nákladní a užitková vozidla – Nařízení v přenesené pravomoci (EU) č. 886/2013 – Údaje a postupy pro bezplatné poskytování minimálních univerzálních informací o dopravním provozu souvisejících s bezpečností silničního provozu uživatelům – Článek 290 SFEU – Výslovné vymezení cílů, obsahu, rozsahu a doby trvání přenesení pravomoci – Podstatný prvek předmětné oblasti – Zřízení kontrolního orgánu“
      Ve věci C‑696/15 P,
      jejímž předmětem je kasační opravný prostředek na základě článku 56 statutu Soudního dvora Evropské unie, podaný dne 23. prosince 2015,

         Česká republika, zastoupená M. Smolkem, J. Vláčilem, T. Müllerem a J. Pavlišem, jako zmocněnci,
      účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek (navrhovatelka),
      přičemž další účastnicí řízení je:

         Evropská komise, zastoupená A. Buchetem, P. J. O. Van Nuffelem, J. Hottiaux a Z. Malůškovou, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
      žalovaná v prvním stupni,
      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení T. von Danwitz (zpravodaj), předseda senátu, E. Juhász, C. Vajda, K. Jürimäe a C. Lycourgos, soudci,
      generální advokát: H. Saugmandsgaard Øe,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Aleksejev, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 19. října 2016,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 21. prosince 2016,
      vydává tento
      Rozsudek

               1

               Svým kasačním opravným prostředkem se Česká republika domáhá, aby Soudní dvůr zrušil rozsudek Tribunálu Evropské unie ze dne 8. října 2015, Česká republika v. Komise (T‑659/13 a T‑660/13, nezveřejněný, dále jen „napadený rozsudek“, EU:T:2015:771), kterým Tribunál zamítl její dvě žaloby, jejichž předmětem byl ve věci T‑659/13 návrh na zrušení nařízení Komise v přenesené pravomoci (EU) č. 885/2013 ze dne 15. května 2013, kterým se doplňuje směrnice Evropského parlamentu a Rady 2010/40/EU o inteligentních dopravních systémech, pokud jde o poskytování informačních služeb týkajících se bezpečných a chráněných parkovacích míst pro nákladní a užitková vozidla (Úř. věst. 2013, L 247, s. 1), a podpůrně návrh na zrušení čl. 3 odst. 1, článku 8 a čl. 9 odst. 1 písm. a) nařízení v přenesené pravomoci č. 885/2013, a ve věci T‑660/13 návrh na zrušení nařízení Komise v přenesené pravomoci (EU) č. 886/2013 ze dne 15. května 2013, kterým se doplňuje směrnice Evropského parlamentu a Rady 2010/40/EU, pokud jde o údaje a postupy pro poskytování minimálních univerzálních informací o dopravním provozu souvisejících s bezpečností silničního provozu uživatelům, pokud možno bezplatně (Úř. věst. 2013, L 247, s. 6), a podpůrně návrh na zrušení čl. 5 odst. 1, článku 9 a čl. 10 odst. 1 písm. a) nařízení v přenesené pravomoci č. 886/2013.

         Právní rámec
      Směrnice 2010/40/EU

               2

               Z článku 1 odst. 1 a 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2010/40/EU ze dne 7. července 2010 o rámci pro zavedení inteligentních dopravních systémů v oblasti silniční dopravy a pro rozhraní s jinými druhy dopravy (Úř. věst. 2010, L 207, s. 1) vyplývá, že tato směrnice stanoví rámec na podporu koordinovaného a soudržného zavádění a využívání „inteligentních dopravních systémů (ITS)“ v rámci Evropské unie, zejména přes hranice mezi členskými státy, a obecné podmínky nezbytné pro tento účel a počítá s vypracováním specifikací pro akce v rámci prioritních oblastí uvedených v jejím článku 2, jakož i případným vypracováním nezbytných norem.

               3

               Článek 2 odst. 1 této směrnice upřesňuje prioritní oblasti pro vypracování a použití specifikací a norem.

               4

               Článek 3 uvedené směrnice, nadepsaný „Prioritní akce“, stanoví:
               „V rámci prioritních oblastí jsou prioritními akcemi pro vypracování a použití specifikací a norem, jak je stanoveno v příloze I:
               [...]

                        c)

                        údaje a postupy pro, je-li to možné, poskytování bezplatných minimálních univerzálních informací o dopravním provozu souvisejících s bezpečností silničního provozu uživatelům;

                  [...]

                        e)

                        poskytování informačních služeb pro bezpečná a chráněná parkovací místa pro nákladní a užitková vozidla;

                  [...]“

               5

               Článek 4 bod 1 téže směrnice definuje ITS jako systémy, ve kterých jsou používány informační a komunikační technologie, v oblasti silniční dopravy, včetně infrastruktury, vozidel a uživatelů, a v oblasti řízení provozu a mobility, jakož i pro rozhraní s jinými druhy dopravy.

               6

               Článek 4 bod 17 směrnice 2010/40 definuje „specifikaci“ jako „závazné opatření, kterým se ustanovují požadavky, postupy nebo jakákoliv jiná příslušná pravidla“.

               7

               Článek 5 odst. 1 této směrnice, nadepsaný „Zavádění ITS“, stanoví:
               „Členské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění toho, aby specifikace přijaté Komisí podle článku 6 byly použity na aplikace a služby ITS při jejich zavádění v souladu se zásadami stanovenými v příloze II. Tím není dotčeno právo jednotlivých členských států rozhodnout o vlastním zavedení těchto aplikací a služeb na svém území. Tímto právem není dotčen žádný legislativní akt přijatý podle čl. 6 odst. 2 druhého pododstavce.“

               8

               Článek 6 uvedené směrnice, nadepsaný „Specifikace“, stanoví:
               „1.   Komise nejprve přijme specifikace nezbytné k zajištění kompatibility, interoperability a návaznosti, pokud jde o zavádění a provozní využití ITS v případě prioritních akcí.
               [...]
               4.   Specifikace v příslušných případech a [v] závislosti na oblasti, na kterou se vztahují, zahrnují jeden nebo více druhů těchto ustanovení:

                        a)

                        funkční ustanovení, jež popisují úlohy jednotlivých zúčastněných stran a informační tok mezi nimi;

                        b)

                        technická ustanovení, jež stanovují technické prostředky pro splnění funkčních ustanovení;

                        c)

                        organizační ustanovení, jež popisují procesní povinnosti jednotlivých zúčastněných stran;

                        d)

                        ustanovení o službách, jež popisují různé úrovně služeb a jejich obsah pro aplikace a služby ITS.

                  5.   Aniž jsou dotčeny postupy podle směrnice 98/34/ES, specifikace případně stanoví podmínky, za nichž mohou členské státy po oznámení Komisi stanovit dodatečná pravidla pro poskytování služeb ITS na celém svém území či na jeho části, za předpokladu, že tato pravidla nenarušují interoperabilitu.
               6.   Specifikace jsou případně založeny na normách uvedených v článku 8.
               Specifikace případně stanoví posuzování shody podle rozhodnutí č. 768/2008/ES.
               Specifikace jsou v souladu se zásadami stanovenými v příloze II.
               [...]“

               9

               Článek 7 téže směrnice, nadepsaný „Akty v přenesené pravomoci“, v odstavci 1 a 2 stanoví:
               „1.   Komise může přijímat akty v přenesené pravomoci v souladu s článkem 290 Smlouvy o fungování EU, pokud jde o specifikace. Při přijímání takovýchto aktů v přenesené pravomoci jedná Komise v souladu s příslušnými ustanoveními této směrnice, a zejména s článkem 6 a s přílohou II.
               2.   Pro každou z prioritních akcí se přijme samostatný akt v přenesené pravomoci.“

         Nařízení v přenesené pravomoci č. 885/2013

               10

               Nařízení v přenesené pravomoci č. 885/2013 podle článku 1 „stanovuje specifikace nezbytné k zajištění kompatibility, interoperability a kontinuity za účelem zavádění a provozního využívání informačních služeb pro bezpečná a chráněná parkovací místa pro nákladní a užitková vozidla na úrovni Unie“ v souladu se směrnicí 2010/40 a „[p]oužije se při poskytování informačních služeb v souvislosti s transevropskou silniční sítí“.

               11

               Článek 3 tohoto nařízení, upravující požadavky týkající se poskytování informačních služeb, stanoví:
               „1.   Členské státy určí oblasti, které z důvodu dopravní a bezpečnostní situace vyžadují zavedení informačních služeb o bezpečných a chráněných parkovacích místech.
               Rovněž vymezí prioritní zóny, v nichž budou poskytovány dynamické informace.
               2.   Při poskytování informačních služeb musí být splněny požadavky stanovené v článcích 4 až 7.“

               12

               Článek 8 uvedeného nařízení stanoví:
               „1.   Členské státy určí vnitrostátní subjekt s příslušností pro posuzování splnění požadavků stanovených v článcích 4 až 7 ze strany poskytovatelů služeb, provozovatelů parkovišť a silnic. Tento subjekt musí být nestranný a nezávislý ve vztahu k posledně jmenovaným.
               Dva nebo více členských států mohou určit společný regionální subjekt s příslušností pro posuzování těchto požadavků na svých územích.
               Členské státy oznámí určené subjekty Komisi.
               2.   Všichni poskytovatelé služeb musí předložit určeným subjektům prohlášení o tom, že splňují požadavky stanovené v článcích 4 až 7.
               Prohlášení musí obsahovat tyto náležitosti:

                        a)

                        sbírané údaje podle článku 4, jež se týkají bezpečných a chráněných parkovacích míst pro nákladní a užitková vozidla, včetně procentního podílu parkovacích míst registrovaných informační službou;

                        b)

                        způsob šíření informačních služeb mezi uživatele;

                        c)

                        pokrytí dynamických informačních služeb týkajících se bezpečných a chráněných parkovacích míst;

                        d)

                        kvalitu a dostupnost poskytovaných informací, bod přístupu k informacím a formát, v němž jsou uvedené informace poskytovány.

                  3.   Určené subjekty náhodně prověří správnost prohlášení u určitého počtu veřejných a soukromých poskytovatelů služeb a provozovatelů parkovišť a vyžádají si prokázání souladu s požadavky stanovenými v článcích 4 až 7.
               Kvalitu služeb lze rovněž posuzovat s využitím připomínek uživatelů.
               Určené subjekty každoročně podávají příslušným vnitrostátním orgánům zprávu o obdržených prohlášeních a o výsledcích svých náhodných kontrol.“

         Nařízení v přenesené pravomoci č. 886/2013

               13

               Nařízení v přenesené pravomoci č. 886/2013 podle článku 1 „stanoví specifikace nezbytné k zajištění kompatibility, interoperability a návaznosti pro zavádění a provozní využití údajů a postupů pro poskytování minimálních univerzálních informací o dopravním provozu souvisejících s bezpečností silničního provozu uživatelům na úrovni Unie, pokud možno bezplatně,“ v souladu se směrnicí 2010/40 a „[p]oužije se na poskytování služeb minimálních univerzálních informací o dopravním provozu souvisejících s bezpečností silničního provozu na transevropské silniční síti“.

               14

               Článek 5 tohoto nařízení týkající se poskytování informační služby stanoví:
               „1.   Členské státy určí úseky transevropské silniční sítě, na nichž provozní a bezpečnostní podmínky vyžadují zavedení služby minimálních univerzálních informací o dopravním provozu souvisejících s bezpečností silničního provozu.
               O uvedených úsecích silnic informují Komisi.
               2.   Poskytování informační služby musí splňovat požadavky stanovené v článcích 6 až 8.“

               15

               Článek 9 uvedeného nařízení zní:
               „1.   Členské státy určí nestranný a nezávislý vnitrostátní subjekt příslušný k posuzování toho, zda veřejní a soukromí provozovatelé komunikací, poskytovatelé služeb a provozovatelé vysílání věnovaného informacím o dopravním provozu splňují požadavky stanovené v článcích 3 až 8. Dva nebo více členských států mohou určit společný subjekt příslušný k posuzování souladu s těmito požadavky na jejich územích.
               Členské státy oznámí uvedené vnitrostátní subjekty Komisi.
               2.   Veřejní a soukromí provozovatelé komunikací, poskytovatelé služeb a provozovatelé vysílání věnovaného informacím o dopravním provozu předají určeným vnitrostátním subjektům své identifikační údaje a popis informační služby, kterou poskytují, a předloží prohlášení o shodě s požadavky stanovenými v článcích 3 až 8.
               Prohlášení obsahuje tyto prvky, je-li to na místě:

                        a)

                        kategorie týkající se bezpečnosti silničního provozu a pokrytí silniční sítě informační službou;

                        b)

                        informace o jejich přístupovém místě k údajům o dopravním provozu souvisejícím s bezpečností silničního provozu a podmínky jeho použití;

                        c)

                        formát údajů o dopravním provozu souvisejících s bezpečností silničního provozu, které jsou přístupné prostřednictvím jejich přístupového místa;

                        d)

                        způsob šíření informační služby koncovým uživatelům.

                  Po provedení jakékoli změny v poskytování jejich služby veřejní a soukromí provozovatelé komunikací, poskytovatelé služeb a provozovatelé vysílání věnovaného informacím o dopravním provozu neprodleně aktualizují svá prohlášení o shodě.
               3.   Určené vnitrostátní subjekty u určitého počtu veřejných a soukromých provozovatelů komunikací, poskytovatelů služeb a provozovatelů vysílání věnovaného informacím o dopravním provozu namátkově kontrolují správnost prohlášení a vyžádají si důkaz o splnění požadavků stanovených v článcích 3 až 8.
               Určené vnitrostátní subjekty každoročně podávají zprávu o předložených prohlášeních a o výsledcích svých namátkových kontrol vnitrostátním orgánům.“

         Řízení před Tribunálem a napadený rozsudek

               16

               Návrhy došlými kanceláři Tribunálu dne 12. prosince 2013 podala Česká republika dvě žaloby znějící na zrušení nařízení v přenesené pravomoci č. 885/2013 a č. 886/2013 (dále společně jen „sporná nařízení“).

               17

               Česká republika vznesla na podporu těchto žalob tři důvody, které vycházely zaprvé z porušení čl. 7 odst. 1 směrnice 2010/40 ve spojení s čl. 5 odst. 1 a článkem 6 této směrnice, jež mělo spočívat v tom, že Komise přijetím sporných nařízení překročila meze zmocnění upraveného tímto ustanovením, zadruhé z porušení článku 290 SFEU, jež mělo spočívat v tom, že Komise přijetím sporných nařízení překročila meze své pravomoci přijímat nelegislativní akty v přenesené pravomoci, která je upravena v tomto článku, a zatřetí z porušení čl. 13 odst. 2 SEU, jež mělo spočívat v tom, že Komise přijetím sporných nařízení překročila meze působnosti, kterou jí svěřují Smlouvy.

               18

               Tribunál v napadeném rozsudku všechny tyto žalobní důvody zamítl, a obě žaloby tudíž zamítl v plném rozsahu.

         Návrhová žádání účastnic řízení před Soudním dvorem

               19

               Česká republika navrhuje, aby Soudní dvůr:

                        –

                        zrušil napadený rozsudek;

                        –

                        zrušil sporná nařízení v plném rozsahu a

                        –

                        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.

               20

               Podpůrně Česká republika navrhuje, aby Soudní dvůr:

                        –

                        zrušil napadený rozsudek;

                        –

                        zrušil čl. 3 odst. 1, článek 8 a čl. 9 odst. 1 písm. a) nařízení č. 885/2013 a čl. 5 odst. 1, článek 9 a čl. 10 odst. 1 písm. a) nařízení č. 886/2013 a

                        –

                        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.

               21

               Komise navrhuje, aby Soudní dvůr:

                        –

                        kasační opravný prostředek zamítl a

                        –

                        uložil České republice náhradu nákladů řízení.

         Ke kasačnímu opravnému prostředku
      K prvnímu důvodu
      Argumentace účastnic řízení

               22

               V rámci prvního důvodu kasačního opravného prostředku Česká republika Tribunálu vytýká, že porušil zásadu právní jistoty, když v bodech 38 až 44 napadeného rozsudku konstatoval, že sporná nařízení neukládají členským státům povinnost zavést na jejich území aplikace a služby ITS. Tato nařízení totiž obsahují standardní ustanovení o závaznosti v celém rozsahu a přímé použitelnosti ve všech členských státech. Kromě toho důvodové zprávy k uvedeným nařízením výslovně uvádějí, že Komise sledovala povinné zavedení ITS ve všech členských státech. Tribunál tím, že konstatoval, že sporná nařízení musí být vykládána ve světle směrnice 2010/40, vyložil tato nařízení contra legem. Takový přístup podle názoru České republiky staví členské státy do nejistého právního postavení, které je nepřijatelné z hlediska zásady právní jistoty.

               23

               Komise se domnívá, že první důvod kasačního opravného prostředku musí být zamítnut jako neodůvodněný.

         Závěry Soudního dvora

               24

               V rámci prvního důvodu kasačního opravného prostředku Česká republika Tribunálu v podstatě vytýká, že rozhodl, že sporná nařízení neukládají členským státům povinnost zavést na svém území aplikace a služby ITS.

               25

               V tomto ohledu je třeba předeslat, že na rozdíl od toho, co tvrdí Česká republika, neobsahují tato nařízení žádné ustanovení, které by stanovilo členským státům výslovnou povinnost zavést na svém území aplikace a služby ITS.

               26

               Taková výslovná povinnost zejména nevyplývá ze standardních ustanovení, uvedených na konci každého ze sporných nařízení, podle nichž jsou tato nařízení závazná v celém rozsahu a přímo použitelná ve všech členských státech. Tato standardní ustanovení, která odpovídají znění čl. 288 druhého pododstavce druhé věty SFEU, pouze prohlašují obsah sporných nařízení, jak vyplývá z jejich ostatních ustanovení, za závazný ve všech členských státech, aniž řeší otázku, zda tento obsah zahrnuje povinnost zavést aplikace a služby ITS.

               27

               Pokud jde o ostatní ustanovení těchto nařízení, Česká republika netvrdí, že obsahují výslovnou povinnost členských států zavést na svém území aplikace a služby ITS, a každopádně tomu tak není. Konkrétně ustanovení čl. 3 odst. 1 nařízení v přenesené pravomoci č. 885/2013, jakož i čl. 5 odst. 1 nařízení č. 886/2013 nestanoví žádnou výslovnou povinnost v tomto smyslu.

               28

               Při neexistenci výslovné povinnosti, vyplývající ze samotného znění sporných nařízení, v tom smyslu, že by všechny členské státy byly povinny zavést na svém území aplikace a služby ITS, nemůže argumentace České republiky spočívající v tvrzení, že výklad těchto nařízení ve světle směrnice 2010/40, který provedl Tribunál, je contra legem, obstát.

               29

               Naopak je třeba konstatovat, jak uvedl generální advokát v bodech 27 a 28 svého stanoviska, že každé z uvedených nařízení v článku 1 uvádí, že stanoví nezbytné specifikace „v souladu se směrnicí 2010/40“. Článek 5 odst. 1 této směrnice přitom ukládá členským státům povinnost přijmout opatření nezbytná k zajištění toho, aby specifikace přijaté Komisí byly použity na aplikace a služby ITS „při jejich zavádění“, přičemž upřesňuje, že touto povinností „není dotčeno právo jednotlivých členských států rozhodnout o vlastním zavedení těchto aplikací a služeb [ITS] na svém území“.

               30

               Z odkazu na směrnici 2010/40 obsaženého v článku 1 každého ze sporných nařízení tedy jednoznačně vyplývá, že tato nařízení neukládají členským státům povinnost zavést na jejich území aplikace a služby ITS, nýbrž pouze přijmout opatření nezbytná k zajištění toho, aby specifikace obsažené v uvedených nařízeních byly použity na aplikace a služby ITS při jejich zavádění.

               31

               Argument České republiky, že příslušné důvodové zprávy ke sporným nařízením uvádějí výslovně záměr Komise uložit všem členským státům povinnost zavést aplikace a služby ITS, rovněž nemůže obstát.

               32

               Jak uvedl generální advokát v bodech 31 a 32 svého stanoviska, takový záměr totiž z těchto důvodových zpráv nevyplývá. I když tyto důvodové zprávy ukazují, že Komise preferovala scénář povinného zavedení aplikací a služeb ITS ve všech členských státech, neumožňují konstatovat, že cílem sporných nařízení bylo takový scénář uskutečnit.

               33

               Pokud jde o argument České republiky, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když v bodě 40 napadeného rozsudku vyložil sporná nařízení ve světle směrnice 2010/40, je třeba uvést, že podle ustálené judikatury Soudního dvora musí být odvozené akty unijního práva vykládány pokud možno v souladu se základním aktem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. července 2012, Pie Optiek, C‑376/11, EU:C:2012:502, bod 34 a citovaná judikatura). Jak přitom vyplývá z bodů 27 až 29 tohoto rozsudku, výklad sporných nařízení provedený Tribunálem je slučitelný jak s jejich samotným zněním, tak se směrnicí 2010/40.

               34

               Tribunál měl tedy v bodech 42 a 43 napadeného rozsudku právem za to, že čl. 3 odst. 1 nařízení v přenesené pravomoci č. 885/2013 a čl. 5 odst. 1 nařízení v přenesené pravomoci č. 886/2013 musí být vykládány v tom smyslu, že povinnosti určit oblasti nebo úseky silniční sítě, kde budou zavedeny aplikace a služby ITS, stanovené v těchto článcích, platí pouze tehdy, pokud se členský stát rozhodl pro toto zavedení.

               35

               První důvod kasačního opravného prostředku tudíž musí být zamítnut jako neopodstatněný.

         Ke druhému důvodu
      Argumentace účastnic řízení

               36

               V rámci druhého důvodu kasačního opravného prostředku Česká republika Tribunálu vytýká, že porušil článek 290 SFEU, když – zejména v bodech 58 až 63 napadeného rozsudku – rozhodl, že Komise nejednala nad rámec přenesení pravomoci podle článku 7 směrnice 2010/40, když členským státům uložila povinnost zřídit kontrolní orgán podle čl. 8 odst. 1 nařízení v přenesené pravomoci č. 885/2013 a čl. 9 odst. 1 nařízení v přenesené pravomoci č. 886/2013; tato ustanovení stanoví, že členské státy určí vnitrostátní subjekt příslušný k posuzování dodržování požadavků stanovených těmito nařízeními ze strany jednotlivých dotčených subjektů (dále jen „kontrolní orgán“).

               37

               Tribunál měl v tomto ohledu podle názoru České republiky neprávem za to, že není nezbytné, aby základní akt výslovně vymezil obsah a rozsah zmocnění Komise, a že stačí, aby Komise, která má určitý prostor pro uvážení, měla za to, že zřízení kontrolního orgánu je nezbytné k dosažení cílů základního aktu. Podle České republiky jsou obsah a rozsah přenesení pravomoci podle článku 7 směrnice 2010/40 vymezeny druhy ustanovení výslovně vyjmenovanými v čl. 6 odst. 4 této směrnice. Tyto druhy ustanovení neumožňují zřízení kontrolního orgánu.

               38

               Komise na to odpovídá, že článek 290 SFEU ponechává unijnímu zákonodárci prostor pro uvážení, zda obsah přenesení pravomoci vymezí obecně, či naopak detailně, přičemž jediným omezením je, že se toto přenesení nesmí týkat podstatných prvků základního aktu.

               39

               Pokud jde o přenesení pravomoci stanovené směrnicí 2010/40, její článek 7 zmocňuje Komisi k přijímání „specifikací“ v souladu s příslušnými ustanoveními této směrnice jako celkem, a zejména, ale nikoliv výlučně s jejím článkem 6 a s její přílohou II. Článek 6 odst. 4 této směrnice tedy pouze vyjmenovává nikoliv vyčerpávajícím způsobem druhy ustanovení, které mohou být v takové specifikaci obsaženy. Každopádně čl. 6 odst. 4 písm. c) uvedené směrnice výslovně zmiňuje „organizační ustanovení“ mezi druhy ustanovení, které mohou být zahrnuty ve specifikaci, což podle Komise samo o sobě odůvodňuje její pravomoc uložit členským státům povinnost zřídit dotčený kontrolní orgán.

         Závěry Soudního dvora

               40

               V rámci svého druhého důvodu kasačního opravného prostředku Česká republika v podstatě uvádí, že Tribunál porušil čl. 290 odst. 1 druhý pododstavec první větu SFEU, když vyložil přenesení pravomoci podle článku 7 směrnice 2010/40 tak, že Komisi zmocňuje k tomu, aby členským státům uložila povinnost zřídit kontrolní orgán.

               41

               Jak Tribunál uvedl v bodě 51 napadeného rozsudku, čl. 7 odst. 1 směrnice 2010/40 Komisi zmocňuje přijímat akty v přenesené pravomoci v souladu s článkem 290 SFEU, „pokud jde o specifikace“ a „v souladu s příslušnými ustanoveními [této] směrnice, a zejména s článkem 6 a přílohou II“ této směrnice.

               42

               Pojem „specifikace“ je definován v čl. 4 bodě 17 uvedené směrnice jako „závazné opatření, kterým se ustanovují požadavky, postupy nebo jakákoliv jiná příslušná pravidla“.

               43

               Podle čl. 6 odst. 1 téže směrnice Komise nejprve přijme specifikace nezbytné k zajištění kompatibility, interoperability a návaznosti, pokud jde o zavádění a provozní využití ITS v případě prioritních akcí.

               44

               V bodech 58 až 62 napadeného rozsudku Tribunál vyložil přenesení pravomoci podle čl. 7 odst. 1 směrnice 2010/40 v tom smyslu, že zmocňuje Komisi k přijímání specifikací „v souladu se všemi ustanoveními směrnice 2010/40, a nikoli jen v souladu s jejím článkem 6“. Poté, co odkázal na čl. 4 bod 17, čl. 5 odst. 1, jakož i na čl. 6 odst. 4 písm. c) a odstavec 6 této směrnice, Tribunál v bodě 62 uvedeného rozsudku konstatoval, že toto přenesení pravomoci zmocňuje Komisi k zavedení kontrolního mechanismu „v souladu se všemi ustanoveními směrnice 2010/40, zejména s cíli stanovenými v jejím čl. 6 odst. 1 a příloze II“.

               45

               V bodě 63 uvedeného rozsudku Tribunál v tomto ohledu upřesnil, že „[s]tačí, když Komise nadaná prostorem pro uvážení považovala zřízení takového subjektu za nezbytné k zajištění cílů spočívajících v kompatibilitě, interoperabilitě a návaznosti pro zavádění“ ITS.

               46

               Tento výklad je stižen vadou spočívající v nesprávném právním posouzení.

               47

               I když na základě článku 7 směrnice 2010/40 byla Komise povinna přijmout specifikace v souladu nejen s článkem 6 této směrnice, nýbrž i se všemi jejími ostatními relevantními ustanoveními, nic to nemění na tom, že z hlediska článku 290 SFEU nelze přenesení pravomoci podle uvedeného článku 7 vyložit tak, že zmocňuje Komisi k překročení rámce stanoveného v článku 6 uvedené směrnice, který vymezuje výslovně nejen cíl specifikací, a to v odstavci 1, nýbrž i jejich obsah a rozsah, když výslovně stanoví, zejména v odstavci 4, opatření, která mohou být jejich předmětem.

               48

               Podle čl. 290 odst. 1 druhého pododstavce první věty SFEU totiž legislativní akty výslovně vymezují nejen cíle, ale i obsah, rozsah a dobu trvání přenesení pravomoci.

               49

               Pokud jde o tento požadavek, Soudní dvůr opakovaně rozhodl, že implikuje, že účelem svěření přenesené pravomoci je přijetí pravidel, která patří do normativního rámce, jak jej vymezuje základní legislativní akt (rozsudky ze dne 18. března 2014, Komise v. Parlament a Rada,C‑427/12, EU:C:2014:170, bod 38; ze dne 16. července 2015, Komise v. Parlament a Rada, C‑88/14, EU:C:2015:499, bod 29, a ze dne 17. března 2016, Parlament v. Komise, C‑286/14, EU:C:2016:183, bod 30). Judikatura Soudního dvora zejména vyžaduje, aby vymezení svěřené pravomoci bylo dostatečně přesné v tom smyslu, že musí jasně stanovit meze této pravomoci a umožnit, aby použití této pravomoci ze strany Komise bylo podrobeno kontrole z hlediska objektivních kritérií stanovených unijním zákonodárcem (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 5. července 1988, Central-Import Münster, 291/86, EU:C:1988:361, bod 13, a ze dne 12. července 2005, Alliance for Natural Health a další, C‑154/04 a C‑155/04, EU:C:2005:449, bod 90).

               50

               Za těchto podmínek je třeba bez dalšího odmítnout výklad článku 290 SFEU prosazovaný Komisí, podle něhož jediné omezení unijního zákonodárce v rámci úpravy přenesení pravomoci spočívá v zákazu přenést pravomoc přijmout podstatné prvky dané oblasti.

               51

               Takový výklad je neslučitelný s literou a duchem tohoto ustanovení. Přenesení pravomoci na základě uvedeného ustanovení totiž přiznává Komisi pravomoc vykonávat funkce unijního zákonodárce v rozsahu, v němž jí umožňuje doplnit nebo změnit prvky legislativního aktu, které nejsou podstatné. Požadavek stanovený v čl. 290 odst. 1 druhém pododstavci první větě SFEU má v tomto ohledu právě zajistit, aby taková pravomoc vyplývala z výslovného rozhodnutí zákonodárce a její výkon ze strany Komise respektoval rámec, který uvedený zákonodárce sám stanovil v základním aktu. Za tímto účelem musí tento zákonodárce v souladu s tímto ustanovením stanovit meze zmocnění Komise v něm uvedené, a sice jeho cíle, obsah, rozsah a dobu trvání.

               52

               Jak tvrdí Komise, je pravda, že čl. 290 odst. 1 druhý pododstavec první věta SFEU umožňuje unijnímu zákonodárci přiznat Komisi při výkonu pravomoci, kterou na ni přenáší, prostor pro uvážení, který může být v závislosti na charakteristikách dané oblasti více či méně široký. Nicméně přenesení pravomoci ve smyslu článku 290 SFEU – a jakýkoliv prostor pro uvážení, který s sebou toto přenesení nese – musí být vymezeno hranicemi stanovenými základním aktem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. května 2017, Dyson v. Komise, C‑44/16 P, EU:C:2017:357, bod 53).

               53

               Tento výklad článku 290 SFEU ostatně podporuje i bod 52 pokynů Komise ze dne 24. června 2011 k aktům v přenesené pravomoci [SEC(2011) 855], které sice pro Soudní dvůr nejsou závazné, ale mohou sloužit jako užitečný zdroj inspirace (rozsudek ze dne 17. března 2016, Parlament v. Komise, C‑286/14, EU:C:2016:183, bod 43 a citovaná judikatura). Komise tam totiž uvádí, že „zákonodárce musí popsat pravomoci, které hodlá přenést na Komisi, výslovně a přesně“, že „neurčité formulace [...] nejsou přípustné“ a že „pravomoci nemohou být na Komisi přeneseny pouhým sestavením příkladmého seznamu opatření, která mohou být přijata“.

               54

               Za těchto podmínek čl. 290 odst. 1 druhý pododstavec první věta SFEU neumožňuje unijnímu soudu, aby zhojil neexistenci mezí vyžadovaných tímto ustanovením, které musí stanovit samotný zákonodárce a kterým podléhá využití přenesení pravomoci ze strany Komise.

               55

               V projednávaném případě přitom Tribunál místo toho, aby respektoval, jak vyžaduje uvedené ustanovení, zákonodárcem stanovený rámec, vyložil přenesení pravomoci podle článku 7 směrnice 2010/40 pouze s ohledem na jeho cíle, aniž se ujistil, že byl vymezen rovněž obsah a rozsah přenesené pravomoci, přičemž toto vymezení ponechal na volném uvážení Komise.

               56

               Nicméně je třeba připomenout, že pokud odůvodnění rozhodnutí Tribunálu vykazuje porušení unijního práva, ale jeho výrok se jeví jako opodstatněný z jiných právních důvodů, nemůže takové porušení vést ke zrušení tohoto rozhodnutí a je třeba odůvodnění nahradit (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. července 2013, Komise a další v. Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P a C‑595/10 P, EU:C:2013:518, bod 150, a ze dne 5. března 2015, Komise a další v. Versalis a další, C‑93/13 P a C‑123/13-P, EU:C:2015:150, bod 102 a citovaná judikatura).

               57

               Tak je tomu v projednávaném případě.

               58

               Jak uvedl generální advokát v bodech 59 až 65 svého stanoviska, čl. 7 odst. 1 směrnice 2010/40 ve spojení s jejím čl. 6 odst. 4 písm. c) poskytuje Komisi dostatečný právní základ ke stanovení kontrolního orgánu.

               59

               Jak vyplývá z bodu 47 tohoto rozsudku, článek 6 této směrnice totiž vymezuje výslovně nejen cíl, ale i obsah a rozsah specifikací, které může Komise přijmout. Podle odst. 4 písm. c) tohoto ustanovení může specifikace zahrnovat „organizační ustanovení, jež popisují procesní povinnosti jednotlivých zúčastněných stran“.

               60

               Ustanovení obsažená ve sporných nařízeních týkající se zřízení kontrolního orgánu, tj. článek 8 nařízení v přenesené pravomoci č. 885/2013 a článek 9 nařízení v přenesené pravomoci č. 886/2013, představují taková organizační ustanovení, jež popisují procesní povinnosti jednotlivých zúčastněných stran.

               61

               Jak uvedl Tribunál v bodech 57 a 64 napadeného rozsudku, z těchto článků totiž vyplývá, že úkolem kontrolního orgánu je posuzovat, zda jednotlivé subjekty splňují specifikace stanovené spornými nařízeními. Za tím účelem uvedené články vyžadují, aby byl tento kontrolní orgán nestranný a nezávislý. Kromě toho ukládají dotčeným subjektům povinnost předložit uvedenému orgánu své identifikační údaje, popis informační služby, kterou poskytují, jakož i prohlášení o shodě. Tytéž články konečně stanoví, že kontrolní orgán namátkově kontroluje správnost prohlášení určitého počtu subjektů a každoročně podává příslušnému vnitrostátnímu orgánu zprávu o předložených prohlášeních a o výsledcích namátkových kontrol.

               62

               Článek 8 nařízení v přenesené pravomoci č. 885/2013 a článek 9 nařízení v přenesené pravomoci č. 886/2013 tedy mají „organizační“ povahu, jelikož počítají se zřízením a úpravou kontrolního orgánu, jehož úkolem je posuzovat, zda jednotlivé dotčené subjekty splňují specifikace stanovené spornými nařízeními, přičemž vyžadují, aby tento kontrolní orgán byl nezávislý a nestranný.

               63

               Uvedená ustanovení dále „popisují procesní povinnosti jednotlivých zúčastněných stran“, jelikož ukládají dotčeným subjektům povinnost předložit uvedenému orgánu své identifikační údaje, popis informační služby, kterou poskytují, jakož i prohlášení o shodě, na základě kterých musí tento orgán každoročně podávat příslušnému vnitrostátnímu orgánu zprávu.

               64

               Tento výklad čl. 6 odst. 4 písm. c) směrnice 2010/40 není zpochybněn argumentem České republiky, podle něhož čl. 5 odst. 1 směrnice 2010/40 ponechává volbu prostředků k dosažení použití aplikací a služeb ITS na členských státech.

               65

               Tento čl. 5 odst. 1 se totiž omezuje na to, že ukládá členským státům povinnost přijmout opatření nezbytná k zajištění toho, aby specifikace přijaté Komisí byly použity na aplikace a služby ITS při jejich zavádění. Nemá tedy vliv na obsah těchto specifikací.

               66

               Vzhledem k tomu, že je výrok napadeného rozsudku odůvodněn, je třeba druhý důvod kasačního opravného prostředku zamítnout.

         K třetímu důvodu
      Argumentace účastnic řízení

               67

               V rámci první části svého třetího důvodu kasačního opravného prostředku Česká republika uvádí, že Tribunál zkreslil její argumentaci uvedenou v prvním stupni, když v bodě 39 napadeného rozsudku konstatoval, že se shoduje s Komisí v tom, že dokud členský stát nerozhodl o zavedení aplikací a služeb ITS na svém území, sporná nařízení se nepoužijí.

               68

               Druhou částí tohoto důvodu Česká republika Tribunálu vytýká, že se nevypořádal s argumentem, že záměr Komise uložit povinnost zavést aplikace a služby ITS všem členským státům vyplývá výslovně z příslušných důvodových zpráv ke sporným nařízením.

               69

               Konečně třetí část uvedeného důvodu vychází z toho, že Tribunál neprávem odmítl její argument, že kontrolní orgán představuje podstatný prvek dané oblasti, který nemůže být předmětem přenesení pravomoci.

               70

               Komise s touto argumentací nesouhlasí.

         Závěry Soudního dvora

               71

               Jak konstatoval generální advokát v bodě 85 svého stanoviska, první část třetího důvodu kasačního opravného prostředku vychází z nesprávného výkladu první věty bodu 39 napadeného rozsudku. Na rozdíl od toho, co uvádí Česká republika, totiž Tribunál nekonstatoval, že se účastnice řízení shodly na výkladu samotných sporných nařízení, ale pouze na výkladu směrnice 2010/40.

               72

               Pokud jde o druhou část třetího důvodu kasačního opravného prostředku, prostřednictvím které Česká republika poukazuje v podstatě na to, že Tribunál neodpověděl výslovně na její argumentaci vycházející z příslušných důvodových zpráv sporných nařízení, je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora neznamená povinnost odůvodnit rozsudky, kterou má Tribunál na základě článku 36 a čl. 53 prvního pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie, že musí podat vyčerpávající vysvětlení ke každé jednotlivé úvaze uvedené stranami sporu. Odůvodnění tedy může být implicitní za podmínky, že umožní zúčastněným osobám seznámit se s důvody, na základě kterých byla dotčená opatření přijata, a Soudnímu dvoru disponovat poznatky dostatečnými k tomu, aby mohl vykonat soudní přezkum (rozsudky ze dne 29. března 2011, ArcelorMittal Luxembourg v. Komise a Komise v. ArcelorMittal Luxembourg a další, C‑201/09 P a C‑216/09 P, EU:C:2011:190, bod 78, a ze dne 8. března 2016, Řecko v. Komise, C‑431/14 P, EU:C:2016:145, bod 38 a citovaná judikatura).

               73

               Jak uvedl generální advokát v bodě 89 svého stanoviska, úvahy Tribunálu v bodech 35 až 44 napadeného rozsudku jsou jasné a umožňují České republice seznámit se s důvody, na základě kterých Tribunál zamítl daný žalobní důvod, a Soudnímu dvoru disponovat poznatky dostatečnými k tomu, aby mohl provést soudní přezkum. Z toho plyne, že napadený rozsudek není v tomto ohledu stižen vadou spočívající v nedostatečném odůvodnění.

               74

               V rámci třetí části třetího důvodu kasačního opravného prostředku kritizuje Česká republika Tribunál za to, že odmítl její argument, že kontrolní orgán představuje „podstatný prvek“ ve smyslu článku 290 SFEU, který nemůže být předmětem přenesení pravomoci.

               75

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle čl. 290 odst. 1 druhého pododstavce druhé věty SFEU jsou podstatné prvky dané oblasti vyhrazeny legislativním aktům, a nesmějí tedy být předmětem přenesení pravomoci.

               76

               Tento zákaz přenesení pravomoci v případě podstatných prvků předmětné oblasti ostatně odpovídá ustálené judikatuře Soudního dvora (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 17. prosince 1970, Köster, Berodt & Co., 25/70, EU:C:1970:115, bod 6, a ze dne 5. září 2012, Parlament v. Rada, C‑355/10, EU:C:2012:516, bod 64 a citovaná judikatura).

               77

               Podle této judikatury nemůže otázku, které prvky dané oblasti je třeba kvalifikovat jako „podstatné“, posoudit pouze unijní zákonodárce, ale tato otázka musí vycházet z objektivních skutečností, které je možné soudně přezkoumat. V tomto ohledu je nezbytné zohlednit charakteristiky a zvláštnosti předmětné oblasti (rozsudky ze dne 5. září 2012, Parlament v. Rada, C‑355/10, EU:C:2012:516, body 67 a 68, a ze dne 22. června 2016, DK Recycling und Roheisen v. Komise, C‑540/14 P, EU:C:2016:469, bod 48 a citovaná judikatura).

               78

               Prvek má podstatný charakter ve smyslu čl. 290 odst. 1 druhého pododstavce druhé věty SFEU zejména tehdy, pokud jeho přijetí vyžaduje politická rozhodnutí, za která je odpovědný unijní zákonodárce, jelikož zahrnuje vážení dotčených rozdílných zájmů na základě četných posouzení, nebo pokud umožňuje tak významné zásahy do základních práv dotyčných osob, že je nutný zásah unijního zákonodárce (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. září 2012, Parlament v. Rada, C‑355/10, EU:C:2012:516, body 65, 76 a 77).

               79

               V projednávaném případě Tribunál v bodě 72 napadeného rozsudku odmítl argument České republiky, kterým poukazovala na to, že zřízení kontrolního orgánu představuje podstatný prvek dané oblasti, který nemůže být předmětem přenesení pravomoci, přičemž měl za to, že v tomto ohledu stačí konstatovat, že Komise nepřekročila zmocnění, které jí přiznala směrnice 2010/40.

               80

               Tyto úvahy jsou stiženy vadou spočívající v nesprávném právním posouzení.

               81

               Článek 290 odst. 1 druhý pododstavec druhá věta SFEU totiž tím, že výslovně stanoví, že podstatné prvky dané oblasti jsou vyhrazeny legislativním aktům, a nesmějí tedy být předmětem přenesení pravomoci, vymezuje prostor, který má unijní zákonodárce v rámci úpravy přenesení pravomoci. Toto ustanovení má totiž zajistit, aby rozhodnutí o takových prvcích byla vyhrazena uvedenému zákonodárci.

               82

               Tribunál přitom v napadeném rozsudku nezkoumal otázku, zda zřízení kontrolního orgánu představuje podstatný prvek ve smyslu uvedeného ustanovení, či nikoliv, a nevyloučil tedy, že tomu tak může být. Spokojil se s tím, že odkázal na rozsah přenesení pravomoci v článku 7 směrnice 2010/40.

               83

               Tribunál tím porušil čl. 290 odst. 1 druhý pododstavec druhou větu SFEU. Na rozdíl od toho, co vyžaduje toto ustanovení, se totiž Tribunál neujistil o tom, že v tomto případě přijetí pravidel týkajících se podstatných prvků předmětné oblasti zůstalo vyhrazeno unijnímu zákonodárci a nebylo předmětem přenesení pravomoci.

               84

               Nicméně vzhledem k tomu, že výrok napadeného rozsudku je odůvodněn jiným právním důvodem, je třeba nahradit odůvodnění v souladu s judikaturou citovanou v bodě 56.

               85

               V tomto ohledu je třeba uvést, že kvalifikaci prvku jako „podstatného“ nelze ponechat na unijním zákonodárci, ale tato kvalifikace závisí na kritériích vyplývajících z objektivního výkladu čl. 290 odst. 1 druhého pododstavce druhé věty SFEU, mezi něž patří zejména ta, která jsou uvedena v bodě 78 tohoto rozsudku.

               86

               V projednávaném případě je třeba s ohledem na úpravu kontrolního orgánu popsanou v bodě 61 tohoto rozsudku mít za to, že jeho zřízení s sebou nenese politická rozhodnutí ani zásahy do základních práv hospodářských subjektů, které by byly tak významné, že by vyžadovaly zásah unijního zákonodárce. Konkrétně pravomoci tohoto orgánu jsou v podstatě omezeny na shromažďování informací a podávání hodnotících zpráv. Důsledky, které má jeho zřízení pro dotčené subjekty, se omezují na povinnost předložit uvedenému orgánu své identifikační údaje, popis informační služby, kterou poskytují, jakož i prohlášení o shodě.

               87

               Na rozdíl od toho, co tvrdí Česká republika, tedy zřízení kontrolního orgánu nepředstavuje „podstatný prvek“ dané oblasti ve smyslu čl. 290 odst. 1 druhého pododstavce druhé věty SFEU.

               88

               Třetí důvod kasačního opravného prostředku musí být tudíž v plném rozsahu zamítnut jako neopodstatněný.

               89

               Vzhledem k tomu, že všechny tři důvody kasačního opravného prostředku byly zamítnuty, je třeba kasační opravný prostředek zamítnout.

         K nákladům řízení

               90

               Podle čl. 138 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora, jenž se na řízení o kasačním opravném prostředku použije na základě jeho čl. 184 odst. 1, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.

               91

               Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Česká republika neměla ve věci úspěch, je důvodné jí uložit, aby nesla vlastní náklady řízení a nahradila náklady řízení vynaložené Komisí.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

                        1)

                           Kasační opravný prostředek se zamítá.

                        2)

                           České republice se ukládá náhrada nákladů řízení.

                           von Danwitz

                           Juhász

                           Vajda

                           Jürimäe

                           Lycourgos

                     Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 26. července 2017.

                           Vedoucí soudní kanceláře
                           A. Calot Escobar

                           Předseda čtvrtého senátu
                           T. von Danwitz

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: čeština.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 10. května 2001. # Henning Veedfald proti Århus Amtskommune. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Højesteret - Dánsko. # Sbližování právních předpisů. # Věc C-203/99.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 22. května 2003. # Francouzská republika proti Komisi Evropských společenství. # Zemědělství. # Věc C-393/01.


Rozsudek Tribunálu (třetího senátu) ze dne 14. června 2016.#Staatliche Porzellan-Manufaktur Meissen GmbH v. Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví.#Ochranná známka EU – Námitkové řízení – Přihláška obrazové ochranné známky Evropské unie MEISSEN – Starší slovní a obrazové ochranné známky EU a národní ochranné známky MEISSEN, MEISSENER PORZELLAN, HAUS MEISSEN, Meissen a Meissener Porzellan – Relativní důvody pro zamítnutí – Neexistence nebezpečí záměny – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009 – Rozlišovací způsobilost a dobré jméno starší ochranné známky – Článek 8 odst. 5 nařízení č. 207/2009 – Skutečné užívání starších ochranných známek – Článek 42 odst. 2 a 3 nařízení č. 207/2009 – Článek 15 odst. 1 nařízení č. 207/2009.#Věc T-789/14.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 18. prosince 1980. # Pierre Gratreau proti Komisi Evropských společenství. # Úředník - Povýšení. # Spojené věci 156/79 a 51/80.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 11. března 1975. # Porrini a další proti Evropskému společenství atomové energie a Comont SpA a Bellintani a další proti Evropskému společenství atomové energie a Cemi SpA. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunale di Varese - Itálie. # Věc 65-74.


title: Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (prvního senátu) ze dne 22. května 2007. # Adelaida López Teruel proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Úředníci. # Věc F-97/06.

text:
      ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU (prvního senátu)
      22. května 2007
      Věc F-97/06
      Adelaida López Teruel
      v.
      Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM)
      „Úředníci – Invalidita – Zamítnutí žádosti o ustavení výboru pro otázky invalidity“
      Předmět: Žaloba, podaná na základě článků 236 ES a 152 AE, kterou se A. López Teruel domáhá zrušení rozhodnutí OHIM ze dne 6. října
         2005, kterým byla zamítnuta její žádost o ustavení výboru pro otázky invalidity podle článku 78 služebního řádu.

      Rozhodnutí: Rozhodnutí ze dne 6. října 2005, kterým OHIM zamítnul žádost žalobkyně o ustavení výboru pro otázky invalidity, se zrušuje.
         OHIM se ukládá náhrada nákladů řízení.

      Shrnutí
      1.      Úředníci – Invalidita – Zahájení řízení ve věcech invalidity – Podmínky
      (Služební řád, čl. 59 odst. 4 a čl. 78 první pododstavec; příloha VIII, článek 13)
      2.      Úředníci – Invalidita – Zahájení řízení ve věcech invalidity – Podmínky
      (Služební řád, čl. 59 odst. 1 a čl. 78 první pododstavec; příloha VIII, článek 13)
      1.      Právo úředníka na příspěvek v invaliditě, které je zaručeno ustanoveními čl. 78 prvního pododstavce služebního řádu a čl. 13
         odst. 1 přílohy VIII služebního řádu a které může být přiznáno pouze na základě řízení ve věcech invalidity, zahrnuje implicitně
         ale nezbytně právo úředníka na zahájení uvedeného řízení, pokud splňuje podmínky stanovené výše uvedenými ustanoveními. Tato
         ustanovení nepřiznávají orgánu oprávněnému ke jmenování diskreční pravomoc ani mu a fortiori neponechávají pouhou možnost rozhodnout, zda zahájí či nezahájí řízení ve věcech invalidity, ale přiznávají mu vázanou pravomoc
         v tom smyslu, že příslušný orgán je povinen zahájit řízení ve věcech invalidity, jestliže zjistí, že podmínky stanovené těmito
         ustanoveními jsou splněny. Připustit, že předložení věci výboru pro otázky invalidity je v každém případě pouhou možností
         správního orgánu by bylo v rozporu s článkem 78 služebního řádu, protože takové podmínky pro předložení věci uvedenému výboru
         by zbavily právo přiznané úředníkovi jeho účinnosti. Orgán oprávněný ke jmenování tak může odmítnout zahájit řízení ve věcech
         invalidity jen tehdy, pokud chybí jedna z požadovaných podmínek. Úředník, který nebyl nucen s ohledem na svůj stav invalidity
         ukončit výkon služebních povinností, buď protože mu byl předtím přiznán starobní důchod nebo protože byl předtím propuštěn,
         tak není oprávněn navrhovat zahájení řízení ve věcech invalidity.

      Článek 59 odst. 4 služebního řádu, podle nějž orgán oprávněný ke jmenování může předložit výboru pro otázky invalidity případ
         úředníka, jehož volno z důvodu nemoci celkově přesáhne v průběhu tří let dvanáct měsíců, přičemž předložení případu k výboru
         pro otázky invalidity je pouhou možností, není použitelný na případ, ve kterém je schůze výboru pro otázky invalidity navrhovaná
         správnímu orgánu úředníkem. Toto ustanovení se týká specificky případu, ve kterém má iniciativu zahájit řízení ve věcech invalidity
         správní orgán. To je krom toho důvod, proč povoluje orgánu oprávněnému ke jmenování zahájit bez návrhu řízení ve věcech invalidity
         pouze tehdy, když nepřítomnost pro volno z důvodu nemoci úředníka celkově přesáhne určitou dobu: taková časová podmínka zaručuje
         úředníkovi, že bude disponovat přiměřenou dobou k tomu, aby se zotavil a začal znovu vykonávat jeho služební povinnosti předtím,
         než bude muset nastoupit do invalidního důchodu. Z toho vyplývá, že orgán oprávněný ke jmenování nemůže odmítnout zahájit
         řízení ve věcech invalidity na návrh dotčené osoby z důvodu, že jeho volno z důvodu nemoci celkově nedosahuje požadovaných
         dvanácti měsíců a že tedy nesplňuje podmínku lhůty stanovenou čl. 59 odst. 4 služebního řádu, protože tato podmínka lhůty
         nebrání návrhu podanému na základě článku 78 služebního řádu.

      (viz body 48 až 53 a 56)
      Odkazy:
      Soudní dvůr: 17. května 1984, Bähr v. Komise, 12/83, Recueil, s. 2155, body 12 a 13; 13. ledna 2005, Nardone v. Komise, C‑181/03
         P, Sb. rozh. s. I‑199, bod 39

      Soud prvního stupně: 16. června 2000, C v. Rada, T‑84/98, Recueil FP, s. I‑A‑113 a II‑497, bod 68; 21. října 2003, Birkhoff
         v. Komise, T‑302/01, Recueil FP, s. I‑A‑245 a II‑1185, bod 38

      Soud pro veřejnou službu: 16. ledna 2007, Gesner v. OHIM, F‑119/05, Sb. VS s. I‑0000, bod 33

      2.      Ustanovení čl. 59 odst. 1, která se týkají volna z důvodu nemoci a čl. 78 prvního pododstavce, která se týkají příspěvků v
         invaliditě, upravují s ohledem na jejich odlišné cíle nezávislá řízení. Z jednoznačného znění článku 13 přílohy VIII služebního
         řádu, který upravuje podle článku 78 služebního řádu podmínky, za kterých má úředník nárok na invalidní důchod, nicméně vyplývá,
         že pouze úředník, který musí ukončit výkon služebních povinností kvůli nemožnosti pokračovat v jejich výkonu z důvodu svého
         invalidního stavu, může být předmětem řízení ve věcech invalidity. Z toho vyplývá, že úředník, kterému nebrání ve výkonu služebních
         povinností jeho zdravotní stav, si nemůže zjevně nárokovat invalidní důchod.

      To je důvod, proč se bez ohledu na nezávislost řízení stanovených čl. 59 odst. 1 a čl. 78 prvním pododstavcem služebního řádu
         může správní orgán opřít o výsledek arbitrážního řízení, které dospělo k závěru o způsobilosti úředníka vykonávat jeho služební
         povinnosti, aby mu zamítl přezkum výborem pro otázky invalidity, pokud je nemoc, kterou chce úředník předložit výboru pro
         otázky invalidity stejná jako ta, kterou přezkoumal smírčí lékař. Správní orgán může rovněž opřít své zamítnutí ustavení výboru
         pro otázky invalidity o takový výsledek, pokud žádost úředníka má zneužívající povahu, zejména pokud chce pouze zpochybnit,
         bez jakýchkoliv nových skutečností, závěry lékařského vyšetření nebo bez odůvodnění uplatnit novou nemoc.

      (viz body 59 až 61)
      Odkazy:
      Soudní dvůr: 9. července 1975, Vellozzi v. Komise, 42/74 a 62/74, Recueil, s. 871, body 25 až 27; výše uvedený rozsudek Bähr
         v. Komise, bod 12; výše uvedený rozsudek Nardone v. Komise, bod 39


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 25. června 2009.#Roda Golf & Beach Resort SL.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Juzgado de Primera Instancia e Instrucción nº 5 de San Javier - Španělsko.#Soudní spolupráce v občanských věcech - Řízení o předběžné otázce - Příslušnost Soudního dvora - Pojem ‚spor‘ - Nařízení (ES) č. 1348/2000 - Doručování mimosoudních písemností mimo rámec soudního řízení - Notářský zápis.#Věc C-14/08.

text:
      Věc C-14/08
      Roda Golf & Beach Resort SL
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Juzgado de Primera Instancia e Instrucción nº 5 de San Javier)
      „Soudní spolupráce v občanských věcech – Řízení o předběžné otázce – Příslušnost Soudního dvora – Pojem ‚spor‘ – Nařízení (ES) č. 1348/2000 – Doručování mimosoudních písemností mimo rámec soudního řízení – Notářský zápis“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Předběžné otázky – Příslušnost Soudního dvora – Akt přijatý na základě hlavy IV třetí části Smlouvy – Nařízení č. 1348/2000
            o doručování soudních a mimosoudních písemností ve věcech občanských a obchodních v členských státech
      (Článek 68 ES)
      2.        Předběžné otázky – Příslušnost Soudního dvora – Akt přijatý na základě hlavy IV třetí části Smlouvy – Nařízení č. 1348/2000
            o doručování soudních a mimosoudních písemností ve věcech občanských a obchodních v členských státech
      (Článek 68 ES; nařízení Rady č. 1348/2000)
      3.        Soudní spolupráce v občanských věcech – Doručování soudních a mimosoudních písemností – Nařízení č. 1348/2000 – Mimosoudní
            písemnosti
      (Nařízení Rady č. 1348/2000, článek 16)
      4.        Soudní spolupráce v občanských věcech – Doručování soudních a mimosoudních písemností – Nařízení č. 1348/2000 – Působnost
      (Článek 65 ES; nařízení Rady č. 1348/2000, čl. 2 odst. 1 a 2 a článek 14)
      1.        Pokud je Soudnímu dvoru předložena žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 68 ES, nepřísluší mu řešit rozepři
         ohledně možnosti podat opravný prostředek proti takovému rozhodnutí, jaké vydá předkládající soud v původním řízení, jestliže
         předkládající soud v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce uvedl, že rozhodnutí, které vydá ve věci v původním řízení, bude
         rozhodnutím v posledním stupni.

      (viz body 24, 28–29)
      2.        Ačkoli lze mít za to, že soudní úředník soudu členského státu, kterému byla předložena žádost o doručení soudních nebo mimosoudních
         písemností na základě nařízení č. 1348/2000, jedná jako správní orgán, aniž by zároveň měl rozhodnout spor, není tomu tak
         v případě soudu, který má rozhodnout o opravném prostředku podaném proti rozhodnutí uvedeného soudního úředníka zamítnout
         požadované doručení. Předmětem takového opravného prostředku je totiž zrušení uvedeného zamítavého rozhodnutí, které údajně
         poškozuje právo navrhovatele, tedy jeho právo na doručení určitých písemností způsoby stanovenými nařízením č. 1348/2000.
         V důsledku toho byl předkládajícímu soudu předložen spor, a vykonává tedy funkci soudního orgánu.

      Okolnost, že soudní úředník je součástí organizační struktury předkládajícího soudu nemůže tento závěr zpochybnit. Tato okolnost
         totiž nemá dopad na soudní povahu funkce, kterou vykonává předkládající soud v rámci původního řízení, vzhledem k tomu, že
         předmětem tohoto řízení je zrušení aktu, který údajně poškozuje právo navrhovatele.

      (viz body 37–40)
      3.        Pojem „mimosoudní písemnost“ ve smyslu článku 16 nařízení č. 1348/2000 o doručování soudních a mimosoudních písemností ve
         věcech občanských a obchodních v členských státech je pojmem práva Společenství. Cíl Amsterodamské smlouvy vytvořit prostor
         svobody, bezpečnosti a práva, a přesun režimu, který umožňuje přijetí opatření v oblasti soudní spolupráce v občanských věcech
         s mezinárodním prvkem, ze Smlouvy o EU do Smlouvy o ES totiž potvrzují vůli členských států začlenit taková opatření do právního
         řádu Společenství, a zakotvit tak zásadu jejich autonomního výkladu.

      (viz body 48, 50)
      4.        Doručování notářského zápisu mimo soudní řízení spadá do působnosti nařízení č. 1348/2000 o doručování soudních a mimosoudních
         písemností ve věcech občanských a obchodních v členských státech. Vzhledem k tomu, že režim doručování v rámci Společenství
         má za cíl řádné fungování vnitřního trhu, nelze v tomto ohledu omezit soudní spolupráci stanovenou v článku 65 ES a nařízení
         č. 1348/2000 pouze na soudní řízení, neboť taková spolupráce se může projevit jak v rámci soudního řízení, tak mimo něj, vzhledem
         k tomu, že uvedená spolupráce má přeshraniční dopad a je nezbytná pro řádné fungování vnitřního trhu.

      Toto široké pojetí pojmu „mimosoudní písemnost“ není s ohledem na zdroje vnitrostátních soudů nadměrným břemenem, neboť jednak
         podle čl. 2 odst. 1 a 2 nařízení č. 1348/2000 mohou členské státy určit jako odesílající nebo přijímající subjekty pro účely
         doručování jiné subjekty než tyto soudy, a jednak článek 14 uvedeného nařízení rovněž umožňuje členským státům stanovit možnost
         doručovat osobám s bydlištěm v jiném členském státě přímo poštou. V souladu s článkem 16 uvedeného nařízení se uvedená dvě
         ustanovení vztahují na doručování mimosoudních písemností.

      (viz body 55–56, 59–61)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      25. června 2009 (*)

      „Soudní spolupráce v občanských věcech – Řízení o předběžné otázce – Příslušnost Soudního dvora – Pojem ‚spor‘ – Nařízení (ES) č. 1348/2000 – Doručování mimosoudních písemností mimo rámec soudního řízení – Notářský zápis“
      Ve věci C‑14/08,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 68 ES, podaná rozhodnutím Juzgado de Primera
         Instancia e Instrucción n° 5 de San Javier (Španělsko) ze dne 3. ledna 2008, došlým Soudnímu dvoru dne 14. ledna 2008, v řízení

      Roda Golf & Beach Resort SL,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení A. Rosas, předseda senátu, J. Klučka, U. Lõhmus, P. Lindh a A. Arabadžev (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Roda Golf & Beach Resort SL E. López Ayuso, abogada,
      –        za španělskou vládu J. López-Medel Basconesem, jako zmocněncem,
      –        za českou vládu M. Smolkem, jako zmocněncem,
      –        za německou vládu M. Lummou a J. Kemper, jako zmocněnci,
      –        za řeckou vládu S. Chala, jako zmocněnkyní,
      –        za italskou vládu R. Adamem, jako zmocněncem, ve spolupráci s W. Ferrante, avvocato dello Stato,
      –        za lotyšskou vládu E. Balode-Buraka a E. Eihmane, jako zmocněnkyněmi,
      –        za maďarskou vládu G. Ivánem, jako zmocněncem,
      –        za polskou vládu M. Dowgielewiczem, jako zmocněncem,
      –        za slovenskou vládu J. Čorbou, jako zmocněncem,
      –        za Komisi Evropských společenství V. Jorisem a F. Jimeno Fernándezem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 5. března 2009,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 16 nařízení Rady (ES) č. 1348/2000 ze dne 29. května 2000 o doručování
         soudních a mimosoudních písemností ve věcech občanských a obchodních v členských státech (Úř. věst. L 160, s. 37; Zvl. vyd.
         19/01, s. 227).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci řízení o opravném prostředku před Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de San
         Javier (soud prvního stupně č. 5, San Javier) podaném společností Roda Golf & Beach Resort SL (dále jen „Roda Golf“) proti
         rozhodnutí soudního úředníka uvedeného soudu, kterým zamítl žádost o doručení mimo rámec soudního řízení adresátům usazeným
         ve Spojeném království a v Irsku notářského zápisu o oznámení a výkonu jednostranného odstoupení společností Roda Golf od
         šestnácti smluv o prodeji nemovitosti, kterou tato společnost uzavřela s každým z uvedených adresátů.

       Právní rámec
       Právo Společenství a mezinárodní právo
      3        Aktem ze dne 26. května 1997 přijala Rada Evropské unie na základě článku K.3 Smlouvy o Evropské unii (články K až K.9 Smlouvy
         o Evropské unii byly nahrazeny články 29 EU až 42 EU) Úmluvu o doručování soudních a mimosoudních písemností ve věcech občanských
         a obchodních v členských státech Evropské unie (Úř. věst. C 261, s. 1).

      4        Tato úmluva nevstoupila v platnost. V rozsahu, v němž byl jejím textem inspirován text nařízení č. 1348/2000, byla vysvětlující
         zpráva k této úmluvě (Úř. věst. 1997, C 261, s. 26) použita k objasnění výkladu uvedeného nařízení.

      5        Nařízení č. 1348/2000 upravuje doručování soudních a mimosoudních písemností ve věcech občanských a obchodních v členských
         státech.

      6        Druhý bod odůvodnění uvedeného nařízení uvádí:

      „Řádné fungování vnitřního trhu vyžaduje zdokonalení a urychlení zasílání soudních a mimosoudních písemností ve věcech občanských
         a obchodních v členských státech.“

      7        Podle jeho šestého bodu odůvodnění:

      „Účinnost a rychlost soudního řízení v občanských věcech vyžaduje, aby zasílání soudních a mimosoudních písemností mezi místními
         orgány určenými členskými státy probíhalo přímo a rychle. [...]“

      8        Článek 2 odst. 1 nařízení č. 1348/2000 stanoví, že „[k]aždý členský stát určí veřejné činitele, orgány nebo jiné osoby (dále
         jen ,odesílající subjekty‘) příslušné k zasílání soudních nebo mimosoudních písemností, které mají být doručeny v jiném členském
         státě“. Na základě čl. 23 odst. 1 uvedeného nařízení členské státy sdělí uvedené informace Komisi Evropských společenství,
         která je zveřejní v Úředním věstníku.

      9        Ze sdělení Španělského království podle uvedeného článku 23 (Úř. věst. 2001, C 151, s. 4, a C 202, s. 10) vyplývá, že ve Španělsku
         jsou odesílajícími orgány Secretarios Judiciales (soudní úředníci) různých Juzgados (soud, kde rozhodují samosoudci) a Tribunales
         (soud rozhodující v senátu).

      10      Článek 16 nařízení č. 1348/2000 uvedený v jeho kapitole III, nazvané „Mimosoudní písemnosti“, stanoví:

      „Mimosoudní písemnosti mohou být zasílány za účelem doručení v jiném členském státě v souladu s tímto nařízením.“
      11      Článek 17 písm. b) uvedeného nařízení stanoví vypracování seznamu písemností, které mohou být doručovány podle tohoto nařízení.

      12      Tento seznam tvoří přílohu II rozhodnutí Komise 2001/781/ES ze dne 25. září 2001 o vypracování příručky přijímajících subjektů
         a seznamu písemností, které mohou být doručovány podle nařízení Rady (ES) č. 1348/2000 (Úř. věst. L 298, s. 1; Zvl. vyd. 19/03,
         s. 3, a – opravy –  Úř. věst. 2002, L 31, s. 88, a Úř. věst. 2003, L 60, s. 3), ve znění rozhodnutí Komise 2007/500/ES ze
         dne 16. července 2007 (Úř. věst. L 185, s. 24). Obsahuje informace sdělené členskými státy na základě čl. 17 písm. b) nařízení
         č. 1348/2000. Ohledně Španělska uvádí zejména, že „[p]okud jde o mimosoudní písemnosti, které mohou být doručovány, jde o jiné
         než soudní dokumenty vydané veřejným orgánem, který má podle španělského zákona pravomoc k doručování“.

      13      Nařízení č. 1348/2000 bylo nahrazeno nařízením Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1393/2007 ze dne 13. listopadu 2007 o doručování
         soudních a mimosoudních písemností ve věcech občanských a obchodních v členských státech („doručování písemností“) a o zrušení
         nařízení Rady (ES) č. 1348/2000 (Úř. věst. L 324, s. 79), použitelným v plném rozsahu ode dne 13. listopadu 2008.

      14      Haagská úmluva ze dne 15. listopadu 1965 o doručování soudních a mimosoudních písemností v cizině ve věcech občanských a obchodních
         (dále jen „Haagská úmluva ze dne 15. listopadu 1965“) zavedla mechanismus správní spolupráce umožňující doručování prostřednictvím
         ústředního orgánu. Článek 17 uvedené úmluvy se týká doručování mimosoudních písemností.

      15      Podle čl. 20 odst. 1 nařízení č. 1348/2000 má uvedené nařízení přednost před ustanoveními Haagské úmluvy ze dne 15. listopadu
         1965.

       Vnitrostátní právo
      16      Zákon 1/2000, občanský soudní řád (Ley 1/2000, de Enjuiciamiento Civil), ze dne 7. ledna 2000 (BOE č. 7, ze dne 8. ledna 2000,
         s. 575, dále jen „LEC“), upravuje v článcích 223 a 224 režim rozhodnutí vydávaných soudním úředníkem ve věcech občanských
         takto:

      „Článek 223. Organizační procesní opatření
      1.      Soudní úředníci jsou příslušní vydávat organizační procesní opatření, jimiž se upravuje zákonem stanovený průběh řízení.
      2.      V organizačních procesních opatřeních se uvádí pouze to, co se jimi určuje, jméno soudního úředníka, který je vydává, datum
         a podpis úředníka.

      Článek 224. Revize organizačních procesních opatření
      1.       Ze zákona jsou neplatná organizační procesní opatření, jimiž bylo rozhodnuto o otázkách, o nichž je v souladu se zákonem třeba
         rozhodnout příkazem, usnesením nebo rozsudkem.

      2.       Kromě případů zmíněných v předchozím odstavci mohou být organizační procesní opatření též zrušena na návrh účastníka, jemuž
         způsobují újmu, jestliže porušují nějaké zákonné ustanovení nebo rozhodují o otázkách, o nichž má být v souladu s tímto zákonem
         rozhodnuto příkazem.

      3.       Návrh podle předchozího odstavce se projedná a rozhodne se o něm v souladu s ustanoveními o opravném prostředku recurso de
         reposición.“

      17      Ohledně opravného prostředku recurso de reposición, na který odkazuje článek 224 LEC, stanoví článek 454:

      „Nepřípustnost opravných prostředků proti usnesení o rozhodnutí o opravném prostředku recurso de reposición
      S výjimkou případů, kdy je přípustná stížnost, neexistuje proti rozhodnutí o opravném prostředku recurso de reposición jiný
         opravný prostředek, aniž by tím byla dotčena možnost znovu předložit otázku, která byla předmětem recurso de reposición, v případném
         opravném prostředku proti konečnému rozhodnutí.“

      18      Podle článku 455 LEC je proti usnesením soudů prvního stupně přípustné odvolání za předpokladu, že jsou „konečná“ nebo „[to]
         zákon výslovně stanoví“.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      19      Dne 2. listopadu 2007 požádala Roda Golf, společnost podle španělského práva, soudního úředníka předkládajícího soudu o doručení,
         podle nařízení č. 1348/2000, příslušným přijímacím subjektům ve Spojeném království Velké Británie a Severního Irska a v Irsku
         šestnácti dopisů určených adresátům usazeným v uvedených dvou členských státech. Předmětem daných dopisů bylo jednostranné
         odstoupení od smluv o prodeji nemovitostí, které daná společnost uzavřela s uvedenými adresáty. Jejich obsah nemá spojitost
         s žádným probíhajícím soudním řízením.

      20      Jak vyplývá se spisu předloženého Soudnímu dvoru předkládajícím soudem a jak tvrdí navrhovatelka v původním řízení ve svém
         vyjádření, učinila před notářem v San Javier zápis o doručení a výkonu, zapsaný pod č. 111 v rejstříku notářských zápisů,
         a požádala jej o doručení uvedeného aktu prostřednictvím soudního úředníka, který je podle sdělení Španělského království
         na základě nařízení č. 1348/2000 příslušným orgánem.

      21      Soudní úředník předkládajícího soudu odmítl akt dotčený v původním řízení doručit z důvodu, že jeho doručení nespadalo do
         rámce soudního řízení, a nespadalo tedy do působnosti nařízení č. 1348/2000.

      22      Roda Golf podala opravný prostředek proti uvedenému rozhodnutí k předkládajícímu soudu. Tvrdí zejména, že mimosoudní písemnosti
         mohou být na základě nařízení č. 1348/2000 doručovány mimo rámec soudního řízení.

      23      Za těchto podmínek se Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de San Javier rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu
         dvoru následující předběžné otázky:

      „1)       Spadá doručování výhradně mimosoudních písemností mezi soukromými osobami s použitím hmotných a personálních zdrojů soudů
         Evropské unie a evropského právního rámce, aniž by bylo zahájeno soudní řízení, do působnosti nařízení Rady č. 1348/2000 [...]?

      2)       Použije se nařízení č. 1348/2000 výhradně v rámci soudní spolupráce mezi členskými státy v rámci probíhajícího soudního řízení
         [čl. 61 ES písm. c), čl. 67 ES odst. 1 a článek 65 ES, jakož i bod 6 odůvodnění nařízení č. 1348/2000]?“

       K příslušnosti Soudního dvora
      24      Komise vznáší dvě námitky nepříslušnosti Soudního dvora ve vztahu k položeným otázkám. Zaprvé tvrdí, že rozhodnutí, které
         předkládající soud vydá ve věci v původním řízení bude konečným rozhodnutím, proti kterému lze podat opravný prostředek v souladu
         s článkem 455 LEC. Proto je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce nepřípustná, neboť podle článku 68 ES mohou v rámci hlavy
         IV třetí části Smlouvy o ES podat Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce pouze ty vnitrostátní soudy, jejichž
         rozhodnutí nemůže být napadeno opravnými prostředky.

      25      Je třeba v tomto ohledu připomenout, že podle článku 68 ES, jestliže před vnitrostátním soudem, jehož rozhodnutí již nemůže
         být napadeno opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, vyvstane otázka výkladu aktů vydaných orgány Společenství na
         základě uvedené hlavy IV, požádá tento soud Soudní dvůr o rozhodnutí o této otázce, jestliže je považuje za nutné k vydání
         svého rozsudku.

      26      Otázky položené v projednávaném řízení se týkají výkladu nařízení č. 1348/2000. Vzhledem k tomu, že Rada přijala dané nařízení
         na základě čl. 61 písm. c) ES a čl. 67 odst. 1 ES, které jsou uvedeny ve třetí části hlavy IV Smlouvy o ES, uplatní se v této
         věci článek 68 ES.

      27      Za těchto podmínek může být Soudní dvůr požádán o rozhodnutí o otázce výkladu uvedeného nařízení pouze soudem členského státu,
         jehož rozhodnutí již nemůže být napadeno opravnými prostředky podle vnitrostátního práva.

      28      V tomto ohledu generální advokát v bodě 41 stanoviska zdůraznil jistou heterogenitu ve španělské judikatuře ohledně možnosti
         podat opravný prostředek proti takovému rozhodnutí, jaké vydá předkládající soud v původním řízení. Ačkoli Komise v tomto
         ohledu cituje určitá vnitrostátní předběžná rozhodnutí, která tuto možnost připustila, nic to nemění na tom, že existuje nejen
         opačná judikatura, ale rovněž akademická rozepře, která vyúsťuje v odepření jakékoli možnosti opravného prostředku v rámci
         takového řízení.

      29      Soudnímu dvoru přitom nepřísluší tuto rozepři řešit. V projednávané věci předkládající soud v žádosti o rozhodnutí o předběžné
         otázce uvedl, že rozhodnutí, které vydá ve věci v původním řízení, bude rozhodnutím v posledním stupni.

      30      Je tedy třeba zamítnout námitku nepříslušnosti vznesenou Komisí.

      31      Zadruhé má Komise za to, že předkládajícímu soudu nebyl předložen spor, ale „nesoudní spis“. Soudní dvůr tedy není příslušný
         rozhodovat o položených otázkách, neboť ty vycházejí z případu, kdy vnitrostátní soud jedná jako správní orgán a nevykonává
         soudní funkce.

      32      Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že předběžné otázky byly položeny v souvislosti s opravným prostředkem recurso
         de reposición podaným proti rozhodnutí soudního úředníka, kterým zamítl doručit akt dotčený v původním řízení. V rámci uvedeného
         opravného prostředku je jediným účastníkem řízení navrhovatelka v původním řízení.

      33      Je třeba v tomto ohledu připomenout, že článek 234 ES, který je na základě článku 68 ES použitelný podle hlavy IV třetí části
         Smlouvy o ES, nepodmiňuje možnost obrátit se na Soudní dvůr sporným charakterem řízení, v rámci kterého vnitrostátní soud
         pokládá předběžnou otázku (viz rozsudek ze dne 17. května 1994, Corsica Ferries, C‑18/93, Recueil, s. I‑1783, bod 12).

      34      Nicméně z uvedeného článku 234 ES vyplývá, že vnitrostátní soudy jsou oprávněny obrátit se na Soudní dvůr pouze tehdy, pokud
         před nimi probíhá spor a pokud rozhodují v rámci řízení, které má být ukončeno rozhodnutím soudní povahy (viz usnesení ze
         dne 18. června 1980, Borker, 138/80, Recueil, s. 1975, bod 4; ze dne 5. března 1986, Greis Unterweger, 318/85, Recueil, s. 955,
         bod 4; rozsudky ze dne 19. října 1995, Job Centre, C‑111/94, Recueil, s. I‑3361, bod 9, a ze dne 14. června 2001, Salzmann,
         C‑178/99, Recueil, s. I‑4421, bod 14).

      35      Pokud tedy předkládající soud vykonává činnost správního orgánu, aniž by byl současně příslušný k rozhodnutí sporu, nemůže
         být považován za orgán vykonávající soudní funkci. Tak je tomu například, když rozhoduje o návrhu na zápis obchodní společnosti
         do obchodního rejstříku v řízení, jehož předmětem není zrušení aktu, o němž je tvrzeno, že poškozuje navrhovatelova práva
         (viz výše uvedené rozsudky Job Centre, bod 11, a Salzmann, bod 15, jakož i ze dne 15. ledna 2002, Lutz a další, C‑182/00,
         Recueil, s. I‑547, bod 14; viz rovněž v tomto smyslu rozsudek ze dne 16. prosince 2008, Cartesio, C‑210/06, Sb. rozh. s. I‑0000,
         bod 57).

      36      Naopak soud, k němuž bylo podáno odvolání proti rozhodnutí, jímž soud nižšího stupně pověřený vedením rejstříku nevyhověl
         takovémuto návrhu na zápis, přičemž předmětem odvolání je zrušení tohoto rozhodnutí, o němž je tvrzeno, že poškozuje práva
         žadatele, rozhoduje o sporu a vykonává funkci soudního orgánu (viz výše uvedený rozsudek Cartesio, bod 58). V takovém případě
         tedy soud, který rozhoduje v odvolacím řízení, musí být v zásadě považován za soud, který je oprávněn k položení předběžné
         otázky Soudnímu dvoru na základě článku 234 ES (viz například zejména rozsudky ze dne 15. května 2003, Salzmann, C‑300/01,
         Recueil, s. I‑4899; ze dne 13. prosince 2005, SEVIC Systems, C‑411/03, Sb. rozh. s. I‑10805; ze dne 11. října 2007, Möllendorf
         a Möllendorf-Niehuus, C‑117/06, Sb. rozh. s. I‑8361, jakož i výše uvedený Cartesio).

      37      Tuto judikaturu lze v projednávané věci převzít. Ačkoli lze mít za to, že soudní úředník, kterému byla předložena žádost o doručení
         soudních nebo mimosoudních písemností na základě nařízení č. 1348/2000, jedná jako správní orgán, aniž by zároveň měl rozhodnout
         spor, není tomu tak v případě soudu, který má rozhodnout o opravném prostředku podaném proti rozhodnutí uvedeného soudního
         úředníka o zamítnutí požadovaného doručení.

      38      Předmětem takového opravného prostředku je totiž zrušení uvedeného zamítavého rozhodnutí, které údajně poškozuje právo navrhovatele,
         tedy jeho právo na doručení určitých písemností způsoby stanovenými nařízením č. 1348/2000.

      39      V důsledku toho byl předkládajícímu soudu předložen spor, a vykonává tedy funkci soudního orgánu.

      40      Okolnost, že soudní úředník je součástí organizační struktury předkládajícího soudu nemůže tento závěr zpochybnit. Tato okolnost
         totiž nemá dopad na soudní povahu funkce, kterou vykonává předkládající soud v rámci původního řízení, vzhledem k tomu, že
         předmětem tohoto řízení je zrušení aktu, který údajně poškozuje právo navrhovatele.

      41      Z toho plyne, že druhá námitka nepříslušnosti vznesená Komisí musí být rovněž zamítnuta.

      42      Soudní dvůr je tedy příslušný k odpovědi na položené otázky.

       K předběžným otázkám
      43      Podstatou dvou otázek předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je, zda doručování mimosoudních písemností
         mezi soukromými osobami mimo rámec soudního řízení spadá do působnosti uvedeného nařízení.

       Úvodní poznámka
      44      Úvodem je třeba určit, zda je pojem „mimosoudní písemnost“ ve smyslu čl. 16 nařízení č. 1348/2000 pojmem práva Společenství,
         nebo zda je naopak pojmem vnitrostátního práva.

      45      Španělská, česká, německá, řecká, lotyšská, maďarská a polská vláda mají za to, že obsah pojmu „mimosoudní písemnosti“ musí
         být určen ve vztahu k právu jednotlivých členských států. Tvrdí, že nařízení č. 1348/2000 ponechává na členských státech,
         aby určily, zda mohou být doručovány mimosoudní písemnosti, a pokud ano, které. Odkazují v tomto ohledu na čl. 17 písm. b)
         uvedeného nařízení, jež stanoví jako podmínku jeho použití vypracování seznamu písemností, které mohou být doručovány podle
         tohoto nařízení, a zdůrazňují, že daný seznam obsahuje soupisy takových písemností, jejichž obsah se mění v závislosti na
         členském státu.

      46      Je třeba připomenout, že cílem nařízení č. 1348/2000 je zdokonalit a urychlit zasílání soudních a mimosoudních písemností
         ve věcech občanských a obchodních v členských státech. Dané nařízení však neupravuje přesnou a jednotnou definici pojmu „mimosoudní
         písemnosti“.

      47      Podle svého čl. 17 písm. b) ponechává uvedené nařízení na Komisi, aby spolu s členskými státy vypracovala seznam uvádějící
         písemnosti, které mohou být doručovány. Tento seznam v úvodní části stanoví, že informace sdělené členskými státy mají pouze
         indikativní povahu. Jeho obsah nicméně prokazuje, že členské státy pod kontrolou Komise definovaly písemnosti, které považují
         za způsobilé k doručování na základě uvedeného nařízení, různými způsoby. Nicméně navzdory existenci uvedeného seznamu zůstává
         skutečností, že pojem „mimosoudní písemnosti“ ve smyslu článku 16 nařízení č. 1348/2000 je třeba považovat za pojem práva
         Společenství.

      48      Cíl Amsterodamské smlouvy vytvořit prostor svobody, bezpečnosti a práva, a dát tak Společenství nový rozměr, a přesun režimu,
         který umožňuje přijetí opatření v oblasti soudní spolupráce v občanských věcech s mezinárodním prvkem, ze Smlouvy o EU do
         Smlouvy o ES přitom potvrzují vůli členských států začlenit taková opatření do právního řádu Společenství, a zakotvit tak
         zásadu jejich autonomního výkladu (rozsudek ze dne 8. listopadu 2005, Leffler, C‑443/03, Sb. rozh. s. I‑9611, bod 45).

      49      Volba formy nařízení namísto směrnice, původně navrhované Komisí (viz Úř. věst. 1999, C 247 E, s. 11), ukazuje význam, který
         zákonodárce Společenství přikládá přímé použitelnosti ustanovení nařízení č. 1348/2000 a jejich jednotnému uplatňování (výše
         uvedený rozsudek Leffler, bod 46).

      50      Z toho plyne, že pojem „mimosoudní písemnost“ ve smyslu článku 16 nařízení č. 1348/2000 je pojmem práva Společenství.

       K působnosti nařízení č. 1348/2000
      51      Ohledně otázky, zda doručování mimosoudních písemností mimo soudní řízení spadá do působnosti nařízení č. 1348/2000, španělská
         a slovenská vláda tvrdí, že k tomu, aby mohl být dokument považován za mimosoudní písemnost, musí mít přímou souvislost buď
         s probíhajícím soudním řízením, nebo se zahájením takového řízení.

      52      Roda Golf, německá, řecká, italská, lotyšská, maďarská a polská vláda, jakož i Komise, mají opačný názor.

      53      V tomto ohledu je třeba uvést, že čl. 61 písm. c) ES je právním základem nařízení č. 1348/2000. Uvedené ustanovení umožňuje
         přijmout k postupnému vytvoření prostoru svobody, bezpečnosti a práva opatření uvedená v článku 65 ES. Tato opatření spadající
         do oblasti soudní spolupráce v občanských věcech s mezinárodním prvkem podle uvedeného článku 65 ES směřují mimo jiné ke zlepšení
         a zjednodušení systému mezinárodního doručování soudních a mimosoudních písemností v rozsahu nutném k řádnému fungování vnitřního
         trhu.

      54      Rovněž druhý bod odůvodnění nařízení č. 1348/2000 uvádí, že řádné fungování vnitřního trhu vyžaduje zdokonalení a urychlení
         zasílání soudních a mimosoudních písemností ve věcech občanských a obchodních v členských státech.

      55      Článek 65 ES a nařízení č. 1348/2000 směřují k zavedení režimu doručování v rámci Společenství, jehož účelem je řádné fungování
         vnitřního trhu.

      56      S ohledem na daný cíl nelze soudní spolupráci stanovenou v uvedeném článku a uvedeném nařízení omezit pouze na soudní řízení.
         Taková spolupráce se totiž může projevit jak v rámci soudního řízení, tak mimo něj, neboť uvedená spolupráce má přeshraniční
         dopad a je nezbytná pro řádné fungování vnitřního trhu.

      57      V rozporu s tím, co tvrdí španělská, polská a slovenská vláda, skutečnost, že šestý bod odůvodnění nařízení č. 1348/2000 zmiňuje
         pouze účinnost a rychlost soudních řízení nepostačuje k vynětí z působnosti uvedeného nařízení všech aktů, které nebyly vydány
         v rámci soudního řízení. Daný bod odůvodnění totiž odkazuje pouze na jeden z hlavních cílů uvedeného nařízení. Zmínku, v uvedeném
         bodě odůvodnění, o mimosoudních písemnostech v kontextu soudních řízení je třeba chápat v tom smyslu, že doručování takového
         aktu lze požadovat v rámci soudního řízení.

      58      Krom toho akt dotčený v původním řízení předaný soudnímu úředníkovi předkládajícího soudu k doručení byl vypracován notářem,
         jak vyplývá z bodu 20 tohoto rozsudku, a jako takový představuje mimosoudní písemnost ve smyslu článku 16 nařízení č. 1348/2000.

      59      Ohledně obav vyjádřených španělskou a polskou vládou, tedy, že široké pojetí pojmu „mimosoudní písemnosti“ by s ohledem na
         zdroje vnitrostátních soudů bylo nadměrným břemenem, je třeba zdůraznit, že povinnosti v oblasti doručování plynoucí z nařízení
         č. 1348/2000 nenesou nezbytně vnitrostátní soudy. Určení odesílajících nebo přijímajících subjektů, kterými podle čl. 2 odst. 1
         a 2 uvedeného nařízení mohou být „veřejn[í] činitel[é], orgány nebo jiné osoby“, je v pravomoci členských států. Ty v důsledku
         toho mohou volně určit, jako odesílající nebo přijímající subjekty pro účely doručování soudních nebo mimosoudních písemností,
         jiné subjekty než vnitrostátní soudy.

      60      Nadto doručování prostřednictvím odesílajících a přijímajících subjektů není jediným způsobem doručování podle nařízení č. 1348/2000.
         Jeho článek 14 umožňuje členským státům stanovit možnost doručovat osobám s bydlištěm v jiném členském státě přímo poštou.
         Většina členských států totiž takový způsob doručování akceptuje. Krom toho uvedené nařízení podle svého článku 15 nebrání
         tomu, aby bylo doručováno přímo prostřednictvím úředních činitelů, úředníků nebo jiných příslušných osob přijímajícího členského
         státu. V souladu s článkem 16 uvedeného nařízení se uvedená dvě ustanovení vztahují na doručování mimosoudních písemností.

      61      Je tedy třeba odpovědět na položené otázky tak, že doručení mimo rámec soudního řízení notářského zápisu, jakým je zápis ve
         věci v původním řízení, spadá do působnosti nařízení č. 1348/2000.

       K nákladům řízení
      62      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      Doručení mimo rámec soudního řízení notářského zápisu, jakým je zápis ve věci v původním řízení, spadá do působnosti nařízení
            Rady (ES) č. 1348/2000 ze dne 29. května 2000 o doručování soudních a mimosoudních písemností ve věcech občanských a obchodních
            v členských státech.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: španělština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 18. března 1997. # Diego Calì & Figli Srl proti Servizi ecologici porto di Genova SpA (SEPG). # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunale di Genova - Itálie. # Zneužití dominantního postavení. # Věc C-343/95.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého senátu) ze dne 6. března 2007. # Golf USA, Inc. proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Přihláška slovní ochranné známky GOLF USA - Absolutní důvody pro zamítnutí - Popisný charakter - Nedostatek rozlišovací způsobilosti. # Věc T-230/05.

text:
      Rozsudek Soudu (druhého senátu) ze dne 6. března 2007 – Golf USA v. OHIM (GOLF USA)
      (Věc T-230/05)
      „Ochranná známka Společenství – Přihláška slovní ochranné známky GOLF USA – Absolutní důvody pro zamítnutí – Popisný charakter – Nedostatek rozlišovací způsobilosti“
      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Absolutní důvody pro zamítnutí – Ochranné známky tvořené výlučně označeními nebo údaji, které mohou sloužit k označení vlastností výrobku – Ochranné známky postrádající rozlišovací způsobilost [Nařízení Rady č. 40/94, čl. 7 odst. 1 písm. c)] (viz body 32–33, 45, 49–50)
      Předmět

         Žaloba podaná proti rozhodnutí druhého odvolacího senátu OHIM ze dne 25. dubna 2005 (věc R 823/2004-2), kterým byla zamítnuta
                  přihláška slovní ochranné známky GOLF USA

            Údaje týkající se věci

               Přihlašovatel ochranné známky Společenství:

               Golf USA, Inc.

               Dotčená ochranná známka Společenství:

               Slovní ochranná známka GOLF USA týkající se výrobků a služeb ve třídách 28 a 35 – žádost č. 3073715

               Rozhodnutí průzkumového referenta:

               Zamítnutí zápisu

               Rozhodnutí odvolacího senátu:

               Zamítnutí žaloby

      Výrok

                  Žaloba se zamítá.

                  Žalobkyni se ukládá náhrada nákladů řízení.


title: Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (prvního senátu) ze dne 7. července 2009. # Marjorie Danielle Bernard proti Evropský policejní úřad (Europol). # Veřejná služba. # Věc F-54/08.

text:
      ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU
      (první senát)
      7. července 2009
      Věc F-54/08
      Marjorie Danielle Bernard
      v.
      Evropský policejní úřad (Europol)
      „Veřejná služba – Zaměstnanci Europolu – Ukončení služebního poměru s konečnou platností – Neobnovení smlouvy – Zjevně nesprávné posouzení – Organizační procesní opatření – Nevydání rozhodnutí ve věci samé“
      Předmět: Žaloba podaná na základě čl. 40 odst. 3 Úmluvy o zřízení Evropského policejního úřadu (Úmluva o Europolu), založené na článku
         K.3 Smlouvy o Evropské unii, a čl. 93 odst. 1 služebního řádu zaměstnanců Europolu, kterou se M. D. Bernard domáhá především
         zrušení rozhodnutí ředitele Europolu ze dne 31. července 2007, jímž bylo zamítnuto obnovení její smlouvy na období po 31.
         květnu 2008, zrušení rozhodnutí ředitele Europolu ze dne 29. února 2008, kterým se zamítá její předchozí stížnost proti výše
         uvedenému rozhodnutí ze dne 31. července 2007, dále poskytnutí zprávy o ukončení zkušební doby ze dne 25. února 2004 a konečně
         toho, aby byla Europolu uložena náhrada nákladů řízení.

      Rozhodnutí: Již není namístě rozhodnout o žádosti o poskytnutí zprávy o ukončení zkušební doby ze dne 25. února 2004. Rozhodnutí ze dne
         31. července 2007, kterým ředitel Europolu zamítl obnovit smlouvu žalobkyně na období po 31. květnu 2008, se zrušuje. Europolu
         se ukládá náhrada nákladů řízení.

      Shrnutí
      Úředníci – Dočasní zaměstnanci – Přijímání – Obnovení smlouvy na dobu určitou – Posuzovací pravomoc správního orgánu – Zaměstnanci
            Europolu
      (Služební řád zaměstnanců Europolu, článek 6)
      Příslušný správní orgán má v zásadě širokou posuzovací pravomoc v oblasti obnovení smluv dočasných zaměstnanců uzavřených
         na dobu určitou a přezkum soudu Společenství se musí omezit na ověření neexistence zjevně nesprávného posouzení a zneužití
         pravomoci.

      Jakmile však správní orgán vnitřní směrnicí zavedl zvláštní režim, který je určen k zajištění transparentnosti řízení o obnovení
         smluv, přijetí tohoto režimu lze analyzovat jako vlastní omezení posuzovací pravomoci orgánu a vede k přeměně původního režimu
         smluvních zaměstnanců, vyznačujícího se nejistotou smluv na dobu určitou, na režim zavádějící zásadu obnovení za určitých
         podmínek. Rozhodnutí orgánu Společenství sdělené všem zaměstnancům, které upřesňuje použitelná kritéria a postup v oblasti
         obnovení nebo neobnovení smluv, totiž představuje vnitřní směrnici, která musí být jako taková považována za pravidlo chování,
         které správní orgán uložil sám sobě a od kterého se nemůže odchýlit bez uvedení důvodů, které jej k tomu vedly, protože jinak
         by byla porušena zásada rovného zacházení.

      Jelikož tak Europol vnitřní směrnicí zavedl zvláštní režim stanovící zásadu obnovení smlouvy za určitých podmínek, mezi nimiž
         jsou profesní výkony zaměstnance, které – posuzovány na základě roční hodnotící zprávy – musí být alespoň uspokojivé, je rozhodnutí
         zamítající obnovení smlouvy z důvodu neuspokojivých profesních výkonů zaměstnance, zatímco v hodnotících zprávách získal celkově
         uspokojivé hodnocení, postiženo zjevně nesprávným posouzením.

      (viz body 46 až 48, 50, 51 a 53)
      Odkazy:
      Soud prvního stupně: 1. března 2005, Mausolf v. Europol, T‑258/03, Sb. VS, s. I‑A‑45 a II‑189, body 23, 25, 26, 47 až 49


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 8. července 1965. # Stefan Krawczynski proti Komisi CEEA. # Věc 83-63.


Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (druhého senátu) ze dne 28. února 2013. # Dimitrios Pachtitis proti Evropské komisi. # Veřejná služba - Všeobecné výběrové řízení. # Věc F-51/11.