title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 10. listopadu 2011. # Evropská komise proti Portugalské republice. # Nesplnění povinnosti státem - Články 43 ES a 56 ES - Volný pohyb kapitálu - Zlaté akcie (,golden shares‘) portugalského státu ve společnosti GALP Energia, SGPS SA - Zásahy do řízení privatizované společnosti. # Věc C-212/09.

text:
      Věc C-212/09
      Evropská komise
      v.
      Portugalská republika
      „Nesplnění povinnosti státem – Články 43 ES a 56 ES – Volný pohyb kapitálu – Zlaté akcie (,golden shares‘) portugalského státu ve společnosti GALP Energia, SGPS SA – Zásahy do řízení privatizované společnosti“
      Shrnutí rozsudku
      Volný pohyb kapitálu – Omezení – Právo společností – Vnitrostátní právní úprava, která stanoví zvláštní práva ve prospěch
            státu v rámci řízení privatizované společnosti
      (Článek 56 odst. 1 ES, článek 58 ES a čl. 86 odst. 2 ES)
      Zachová-li si členský stát v akciové společnosti zvláštní práva stanovená ve prospěch tohoto státu a dalších veřejnoprávních
         subjektů, přiznaná ve spojení se zlatými akciemi („golden shares“), jejichž prostřednictvím tento stát drží podíl na základním
         kapitálu této společnosti, zejména nárokuje-li si volbu předsedy představenstva, a která mu poskytují právo veta ohledně jmenování
         určitého počtu členů představenstva, a to nejvýše jedné třetiny z celkového množství, jakož i ohledně usnesení, kterým se
         mění stanovy společnosti, usnesení, kterými se schvaluje uzavření skupiny smluv o spolupráci nebo ovládacích smluv a smluv,
         které mohou jakýmkoliv způsobem ohrozit zásobování země ropou, zemním plynem nebo jejich deriváty, porušuje své povinnosti,
         které pro něj vyplývají z článku 56 ES.

      Pokud právo veta poskytuje tomuto státu vliv na řízení a kontrolu společnosti, který není odůvodněn rozsahem účasti, kterou
         má v této společnosti, může totiž odradit subjekty z jiných členských států od provádění přímých investic do této společnosti,
         neboť se nebudou moci podílet na řízení a kontrole této společnosti poměrně k hodnotě svých podílů. Stejně tak může mít dotčené
         právo veta odrazující účinek na portfoliové investice do společnosti, jelikož případné odmítnutí dotyčného státu schválit
         důležité rozhodnutí prezentované orgány dotčené společnosti jako rozhodnutí v zájmu této společnosti by mohlo ovlivnit hodnotu
         akcií uvedené společnosti, a tedy ovlivnit atraktivitu investice do takových akcií.

      Co se týče práva jmenovat předsedu představenstva, toto právo představuje omezení volného pohybu kapitálu, jelikož takovéto
         zvláštní právo představuje odchylku od obecné právní úpravy obchodních společností, stanovenou vnitrostátním legislativním
         opatřením pouze ve prospěch veřejnoprávních subjektů. Tato možnost může být sice přiznána zákonem coby právo kvalifikované
         menšiny, v takovém případě však musí být otevřena všem akcionářům a nesmí být vyhrazena výlučně státu. Tím, že omezuje možnost
         jiných akcionářů, než je stát, účastnit se na základním kapitálu společnosti s cílem vytvořit nebo udržet trvalé a přímé hospodářské
         vztahy s touto společností umožňující skutečně se účastnit jejího řízení nebo její kontroly, může totiž právo jmenovat člena
         představenstva odrazovat přímé investory z jiných členských států od investování do kapitálu této společnosti.

      Pokud jde o odchylky, které umožňuje článek 58 ES, může nezbytnost zabezpečení dodávek energie dotyčnému členskému státu v případě
         krizových situací, války nebo teroristického útoku zajisté představovat důvod veřejné bezpečnosti a případně odůvodnit překážku
         volného pohybu kapitálu. Nicméně požadavky veřejné bezpečnosti musí být, zejména jakožto odchylka od základní zásady volného
         pohybu kapitálu, vykládány restriktivně, takže jejich dosah nemůže určit jednostranně každý členský stát bez kontroly ze strany
         unijních orgánů. Veřejné bezpečnosti je tak možné se dovolávat jen v případě skutečné a dostatečně závažné hrozby, kterou
         je dotčen základní společenský zájem.Vzhledem k tomu, že se však stát omezuje na uvedení důvodu týkajícího se zabezpečení
         dodávek energie, aniž by uvedl přesné důvody, proč má za to, že každé ze zpochybněných zvláštních práv nebo všechna tato práva
         společně umožňují zabránit takovému zásahu do základního zájmu, jako jsou dodávky energie, nelze odůvodnění založené na veřejné
         bezpečnosti přijmout.

      Mimoto, pokud jde o přiměřenost sporného omezení, nejistota vyvolaná skutečností, že výkon zvláštních práv, který státu umožňuje
         držení zlatých akcií coby účasti na základním kapitálu společnosti, nepodléhá žádné podmínce či zvláštní a objektivní okolnosti,
         představuje závažnou překážku volnému pohybu kapitálu, jelikož přiznává vnitrostátním orgánům stran použití takových práv
         prostor pro uvážení, který je natolik diskreční, že jej nelze považovat za přiměřený ve vztahu ke sledovaným cílům.

      Konečně, na výše uvedená vnitrostátní předpisy se nevztahuje ustanovení čl. 86 odst. 2 ES, takže se jej nelze dovolávat k
         odůvodnění těchto předpisů, které představují omezení volného pohybu kapitálu zakotveného Smlouvou. Článek 86 odst. 2 ES ve
         spojení s odstavcem 1 téhož článku sice umožňuje odůvodnit udělení zvláštních nebo výlučných práv členským státem podniku
         pověřenému službami obecného hospodářského zájmu, která se příčí ustanovením Smlouvy, pokud plnění zvláštních úkolů, které
         byly podniku svěřeny, nemůže být zajištěno jinak než udělením takových práv, a pokud není rozvoj obchodu dotčen v míře, která
         by byla v rozporu se zájmem Unie. Toto však není předmětem vnitrostátní právní úpravy, která přiznává členskému státu zvláštní
         práva v akciové společnosti, spojená se zlatými akciemi jejichž prostřednictvím tento stát drží podíl na základním kapitálu
         této společnosti.

      (viz body 57–60, 82–83, 85, 88, 90–92, 95, 97 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      10. listopadu 2011(*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Články 43 ES a 56 ES – Volný pohyb kapitálu – Zlaté akcie (,golden shares‘) portugalského státu ve společnosti GALP Energia, SGPS SA – Zásahy do řízení privatizované společnosti“
      Ve věci C‑212/09,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 11. června 2009,
      Evropská komise, zastoupená G. Braunem, M. Teles Romão a P. Guerrou e Andradem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Portugalské republice, zastoupené L. Inez Fernandesem, jako zmocněncem, ve spolupráci s C. Botelho Monizem, M. Rosado da Fonseca a P. Gouveiou
         e Melem, advogados,

      žalované,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení J.-J. Kasel, předseda pátého senátu a zastupující předseda prvního senátu, A. Borg Barthet, E. Levits, M. Safjan
         a M. Berger (zpravodajka), soudci,

      generální advokát: P. Cruz Villalón,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 19. ledna 2011,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Portugalská republika tím, že ve společnosti
         GALP Energia SGPS SA (dále jen „GALP“) zachovala zvláštní práva portugalského státu a jiných veřejnoprávních subjektů spojená
         se zlatými akciemi („golden shares“) tohoto státu, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článků 43 ES a 56 ES.

       Právní rámec
       Vnitrostátní právní úprava
      2        Článek 15 odst. 1 rámcového zákona č. 11/90 o privatizacích (Lei n° 11/90, Lei Quadro das Privatizações) ze dne 5. dubna 1990
         (Diário da República I, řada A, č. 80, ze dne 5. dubna 1990, dále jen „LQP“) stanoví:

      „Jestliže to vyžadují důvody národního zájmu, legislativní nástroj, jímž jsou schvalovány stanovy privatizovaného podniku,
         k ochraně veřejného zájmu výjimečně stanovit, že rozhodnutí týkající se určitých oblastí podléhají potvrzení člena představenstva
         jmenovaného státem.“

      3        Článek 15 odst. 3 LQP upravuje možnost vydávat zlaté akcie za následujících podmínek:

      „Legislativní nástroj ve smyslu čl. 4 odst. 1 [schvalující stanovy privatizovaného podniku nebo podniku přeměňovaného na akciovou
         společnost] může dále výjimečně upravit, jestliže to vyžadují důvody národního zájmu, existenci zlatých akcií určených k tomu,
         aby zůstaly majetkem státu, které mu bez ohledu na jejich počet poskytují právo veta ohledně změn stanov a dalších rozhodnutí
         týkajících se stanovených oblastí, řádně vymezených ve stanovách.“

      4        Podle článku 15 LQP legislativní nařízení č. 261-A/99, kterým se schvaluje první fáze privatizace základního kapitálu společnosti
         GALP – Petróleos e Gás de Portugal, SGPS, SA (Decreto-Lei n° 261-A/99 aprova a 1.ª fase do processo de privatização do capital
         social da GALP – Petróleos e Gás de Portugal, SGPS, SA), ze dne 7. července 1999 (Diário da República I, řada A, č. 156, ze dne 7. července 1999, dále jen „legislativní nařízení č. 261-A/99“), ve svém čl. 4 odst. 1 stanoví možnost
         „vytvářet zlaté akcie přeměnou běžných akcií“.

      5        Podle čl. 4 odst. 2 uvedeného nařízení nemohou zlaté akcie představovat více než 10 % základního kapitálu společnosti GALP
         před navýšením základního kapitálu a držitelé většiny těchto akcií musí být veřejnoprávními subjekty.

      6        V souladu s čl. 4 odst. 3 téhož legislativního nařízení poskytují zlaté akcie právo veta ohledně jmenování určitého počtu
         členů představenstva, a to nejvýše jedné třetiny z celkového množství. Tato ustanovení poskytují totéž právo veta ohledně
         usnesení, kterým se mění stanovy společnosti, usnesení, kterými se schvaluje uzavření skupiny smluv o spolupráci nebo ovládacích
         smluv a smluv, které mohou jakýmkoliv způsobem ohrozit zásobování země ropou, zemním plynem nebo jejich deriváty.

      7        Článek 391 odst. 2 zákoníku o obchodních společnostech (dále jen „ZOS“) stanoví:

      „Zakládací dokument může stanovit, že volba členů představenstva musí být schválena počtem hlasů odpovídajících určitému podílu
         na základním kapitálu nebo že volba některých z nich, jejichž počet nesmí být vyšší než třetina jejich celkového počtu, musí
         být rovněž schválena většinou hlasů spojených s některými akciemi, avšak právo jmenovat členy představenstva nemůže být přiznáno
         určitým kategoriím akcií.“

       Stanovy GALP
      8        Legislativní nařízení č. 137-A/99 ze dne 22. dubna 1999 (Diário da República I, řada A, č. 94, ze dne 22. dubna 1999), kterým byla společnost GALP zřízena, obsahuje ve své příloze znění stanov uvedené
         společnosti.

      9        Podle čl. 4 odst. 1 stanov společnosti GALP je základní kapitál této společnosti tvořen 40 miliony akcií kategorie A a přibližně
         789 miliony akcií kategorie B.

      10      Článek 4 odst. 3 stanov společnosti GALP stanoví, že s akciemi kategorie A jsou spojena určitá zvláštní práva:

      „a)      volba předsedy představenstva může být schválena pouze většinou hlasů spojených s akciemi kategorie A;
      b)      ke schválení všech rozhodnutí, jimiž se schvaluje uzavření skupiny smluv o spolupráci nebo ovládacích smluv, jakož i smluv,
         které mohou jakýmkoliv způsobem ohrozit zásobování země ropou, zemním plynem, elektřinou nebo jejich deriváty, je nutné dosáhnout
         většiny hlasů, jež jsou spojeny s akciemi kategorie A.

      [...]“
      11      Kromě toho na základě čl. 18 odst. 1 písm. b) stanov společnosti GALP musí být rozhodnutí představenstva společnosti GALP
         v určitých oblastech schválena kvalifikovanou většinou dvou třetin členů představenstva, včetně nezbytného souhlasného hlasu
         předsedy představenstva, přičemž mezi taková rozhodnutí náleží: rozhodnutí o stažení strategicky investovaného kapitálu, kapitálové
         účasti v odvětvích, která nespadají do hlavních činností společnosti, výběru strategických partnerů, rozhodnutí týkající se
         přijímání a změny strategických směrů, strategického plánu a oblastí činností s nimi souvisejícími, definice základní řídící
         a organizační struktury, definice rozsahu autonomie při řízení společností, nad nimiž vykonává kontrolu společnost GALP, štěpení,
         fúze a zrušení společností, nad nimiž vykonává kontrolu společnost GALP a rozdělování dividend společnostmi, nad nimiž vykonává
         kontrolu společnost GALP.

       Dohoda akcionářů společnosti GALP
      12      Dne 4. října 2006 byla mezi několika akcionáři společnosti GALP, a sice společnostmi Amorim Energia, ENI a Caixa Geral de
         Depósitos SA (dále jen „CGD“), která je státní bankou, uzavřena dohoda akcionářů. Tato dohoda byla následně několikrát změněna.

      13      Na základě uvedené dohody společnost CGD zejména jmenuje člena představenstva, který je povinně předsedou představenstva.

       Skutečnosti předcházející sporu a postup před zahájením soudního řízení
      14      Od roku 1999 probíhal v portugalském odvětví energetiky, zejména odvětví ropy a zemního plynu, rozsáhlý proces restrukturalizace,
         který vedl na základě přijetí legislativního nařízení č. 137-A/99 ze dne 22. dubna 1999 ke zřízení společnosti GALP, tedy
         společnosti s veřejným kapitálem, která seskupuje přímé účasti státu v některých veřejných podnicích.

      15      Proces privatizace společnosti GALP byl zahájen jejím zřízením a probíhal v pěti po sobě jdoucích fázích v rámci režimu stanoveného
         LQP. Stát v současnosti drží 8 % základního kapitálu společnosti GALP, přičemž 7 % prostřednictvím společnosti Parpública
         a 1 % prostřednictvím společnosti CGD.

      16      Ze spisu vyplývá, že společnost GALP je v současnosti hlavní integrovanou skupinou v oblasti ropných produktů a zemního plynu
         v Portugalsku.

      17      Dne 18. října 2006 zaslala Komise Portugalské republice výzvu dopisem, ve které jí vytkla, že nesplnila povinnosti, které
         pro ni vyplývají z článků 43 ES a 56 ES, z důvodu, že v rámci privatizace společnosti GALP byly vydány zlaté akcie, jejichž
         držitelem je portugalský stát a se kterými jsou spojena zvláštní práva, zejména právo jmenovat předsedu představenstva této
         společnosti a právo veta ohledně určitých důležitých rozhodnutí uvedené společnosti.

      18      Komise, která považovala odpověď Portugalské republiky zaslanou dne 18. prosince 2006 za nedostatečnou, vydala dne 29. června
         2007 odůvodněné stanovisko, v němž zopakovala obsah zmíněné výzvy dopisem a vyzvala uvedený členský stát, aby tomuto stanovisku
         vyhověl ve lhůtě dvou měsíců od jeho obdržení.

      19      Portugalské orgány na zmíněné odůvodněné stanovisko odpověděly dopisem ze dne 30. října 2007. Vzhledem k tomu, že Komise nebyla
         s touto odpovědí spokojena, rozhodla se podat tuto žalobu.

       K přípustnosti žaloby
       Argumentace účastníků řízení
      20      Portugalská republika ve svém vyjádření napadá přípustnost žaloby, když tvrdí, že žaloba je částečně nepřípustná, jelikož
         Komise ve své žalobě uvedla nová tvrzení, která nebyla obsažena v odůvodněném stanovisku, a tím rozšířila předmět sporu, který
         byl vymezen během postupu před zahájením soudního řízení.

      21      Portugalská republika odkazuje v tomto ohledu na právo státu předložit rozhodnutí představenstva týkající se řízení společnosti
         GALP ke schválení předsedovi uvedeného představenstva, který je jmenován samotným státem a na právo uvedeného předsedy uplatnit
         právo veta ohledně některých rozhodnutí představenstva uvedených v čl. 18 odst. 1 písm. b) stanov společnosti GALP, která
         musejí být schválena kvalifikovanou většinou dvou třetin členů představenstva. Dále tvrdí, že jí Komise vytýká porušení zásady
         zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti zakotvené v článku 12 ES v tom, že jednala diskriminačním způsobem v rámci
         různých fází privatizace společnosti GALP a vyjednávání ohledně dohody akcionářů uzavřené v roce 2006.

      22      Podle tohoto členského státu musí být tyto žalobní důvody prohlášeny za nepřípustné, neboť ve vztahu k důvodům obsaženým v odůvodněném
         stanovisku se jedná o nové důvody.

      23      Komise všechna tato tvrzení odmítá a tvrdí, že tato žaloba se týká práva jmenovat předsedu představenstva společnosti GALP
         a práva veta ohledně změn zakládacího dokumentu a jiných rozhodnutí týkajících se určitých oblastí stanovených ve stanovách.
         Tyto zvláštní pravomoci vyplývají z portugalských právních předpisů, a sice LQP, zejména jeho článků 3 a 15, jakož i legislativního
         nařízení č. 261-A/99, zejména jeho čl. 4 odst. 3.

      24      Nové argumenty přednesené v žalobě a Portugalskou republikou považované za nepřípustné jsou podle Komise vysvětleními k pravomoci
         člena představenstva jmenovaného státem, jež jsou relevantní pro kvalifikaci situace, kterou tvoří uvedené jmenování, jakožto
         opatření přijaté státem, které nevyplývá z běžného použití práva obchodních společností na straně jedné. Na straně druhé podle
         Komise ze žaloby jasně vyplývá, že Komise se tím, že popisovala pouze jednání Portugalské republiky, nedovolávala článku 12 ES,
         ale vytýkala stanovení zvláštních práv státu prostřednictvím obecných ustanovení, jež se použijí bez rozdílu, a také použití
         těchto ustanovení diskriminačním způsobem prostřednictvím nástrojů soukromého práva. Komise ve své replice vysvětlila, že
         nemá v úmyslu nadále trvat na tomto přístupu, jehož cílem bylo navrátit předmět řízení do jeho kontextu.

      25      Podle tohoto orgánu tedy uvedené úvahy netvoří nové žalobní důvody ve vztahu k důvodům obsaženým v odůvodněném stanovisku.

       Posouzení Soudního dvora
      26      Na úvod je třeba připomenout, že v souladu s ustálenou judikaturou je předmět žaloby pro nesplnění povinnosti na základě článku
         258 SFEU vymezen odůvodněným stanoviskem Komise, takže žaloba musí být založena na stejném odůvodnění a žalobních důvodech
         jako toto stanovisko (viz rozsudky ze dne 8. prosince 2005, Komise v. Lucembursko, C‑33/04, Sb. rozh. s. I‑10629, bod 36;
         ze dne 9. listopadu 2006, Komise v. Spojené království, C‑236/05, Sb. rozh. s. I‑10819, bod 10, a ze dne 8. července 2010,
         Komise v. Portugalsko, C‑171/08, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 25).

      27      Tento požadavek nemůže nicméně vést až k vyžadování dokonalé shody mezi zněním vytýkaných skutečností ve výroku odůvodněného
         stanoviska a návrhovými žádáními v žalobě ve všech případech, pokud předmět sporu, tak jak byl vymezen v odůvodněném stanovisku,
         nebyl rozšířen nebo změněn (viz rozsudek ze dne 14. července 2005, Komise v. Německo, C‑433/03, Sb. rozh. s. I‑6985, bod 28;
         a výše uvedené rozsudky Komise v. Spojené království, bod 11, Komise v. Portugalsko, bod 26, a rozsudek ze dne 18. listopadu
         2010, Komise v. Portugalsko, C‑458/08, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 44).

      28      Přitom je třeba konstatovat, že Komise v projednávané věci předmět sporu, jak je definován v odůvodněném stanovisku, ani nerozšířila,
         ani nezměnila.

      29      V tomto ohledu stačí uvést, že ve výroku odůvodněného stanoviska, jakož i v návrhových žádáních obsažených v návrhu na zahájení
         řízení Komise jasně uvedla, že Portugalské republice vytýká, že stát a další veřejnoprávní akcionáři drží v základním kapitálu
         společnosti GALP zlaté akcie, s nimiž jsou spojena zvláštní práva, a sice jmenovat předsedu představenstva, který má pravomoc
         schválit rozhodnutí orgánů společnosti v oblasti řízení a právo veta ohledně důležitých rozhodnutí uvedené společnosti. Komise
         tím, že poukazuje též na povinnosti členských států vyplývající z článků 43 ES a 56 ES, jež Portugalská republika nesplnila,
         dostatečně přesně vymezila předmět sporu.

      30      Je nesporné, že Komise vytýkala Portugalské republice, že jednala diskriminačním způsobem v rámci různých fází privatizace
         společnosti GALP a vyjednávání o dohodě akcionářů až v žalobě a dále že až v ní se poprvé opřela o některá vnitrostátní ustanovení,
         zejména článek 18 stanov společnosti GALP a práva stanovená v tomto ustanovení. Nicméně ze spisu vyplývá, že narozdíl od tvrzení
         Portugalské republiky, neměla Komise ve své žalobě za to, že portugalský stát má nové zvláštní pravomoci, nýbrž na základě
         doplňkových argumentů sloužících k dokreslení opodstatněnosti jejích žalobních důvodů, odkazuje nejen na další vnitrostátní
         ustanovení, která konkretizují LQP a legislativní nařízení č. 261-A/99, jež tvoří základ pro zvláštní pravomoci státu, ale
         i na genezi dohody akcionářů.

      31      Skutečnost, že Komise ve své žalobě uvedla podrobně výtky, které již v obecné rovině uvedla v odůvodněném stanovisku, tedy
         nezměnila předmět tvrzeného nesplnění povinnosti, a tudíž neměla vliv na rozsah sporu (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne
         27. listopadu 2003, Komise v. Finsko, C‑185/00, Recueil, s. I‑14189, body 84 až 87; výše uvedený rozsudek ze dne 8. července
         2010, Komise v. Portugalsko, bod 29, a rozsudek ze dne 11. listopadu 2010, Komise v. Portugalsko, C‑543/08, dosud nezveřejněný
         ve Sbírce rozhodnutí, bod 23).

      32      Vzhledem k výše uvedenému je třeba námitku nepřípustnosti vznesenou Portugalskou republikou zamítnout.

       K věci samé
       K existenci omezení
       Argumentace účastníků řízení
      33      Komise zejména tvrdí, že držení zvláštních práv portugalského státu ve společnosti GALP, a sice právo jmenovat předsedu představenstva,
         který má pravomoc schválit rozhodnutí orgánů společnosti v oblasti řízení, potvrzené ustanoveními dohody akcionářů sjednané
         s portugalským státem prostřednictvím společnosti CGD, a právo veta ohledně důležitých rozhodnutí uvedené společnosti, narušuje
         jak přímé, tak portfoliové investice do základního kapitálu této společnosti, a z tohoto důvodu představuje omezení volného
         pohybu kapitálu, jakož i svobody usazování.

      34      Podle tohoto orgánu totiž taková zvláštní práva omezují možnost akcionářů skutečně se účastnit na řízení a kontrole dotčené
         společnosti v poměru k hodnotě držených akcií a odrazují investory z jiných členských států od nákupu akcií této společnosti.

      35      Komise v tomto ohledu upřesňuje, že stanovení zvláštních práv spojených se zlatými akciemi nevyplývá z běžného použití práva
         obchodních společností, ale je státním opatřením spadajícím do působnosti článků 43 ES a čl. 56 odst. 1 ES. Stanovy společnosti
         GALP, které sporná zvláštní práva upravují, byly totiž vypracovány zákonem v době, kdy portugalský stát držel podíly na celém
         základním kapitálu této společnosti a tyto stanovy nemohly být bez souhlasu tohoto státu změněny.

      36      Portugalská republika nejprve s odkazem na rozsudek ze dne 26. března 2009, Komise v. Itálie (C‑326/07, Sb. rozh. s. I‑2291,
         bod 39) tvrdí, že vnitrostátní ustanovení napadená Komisí musí být analyzována výlučně z pohledu článku 43 ES, neboť stejně
         jako tomu bylo ve věci, v níž byl vydán uvedený rozsudek, jak právo veta, tak právo jmenovat předsedu představenstva společnosti
         GALP, se týkají rozhodnutí, jež spadají do řízení společnosti, a tudíž se týkají pouze akcionářů, kteří mohou vykonávat určitý
         vliv na společnost.

      37      Uvedený členský stát dále tvrdí, že v každém případě vnitrostátní ustanovení, která stanoví zvláštní práva státu, nespadají
         do působnosti článků 43 ES a 56 ES, neboť nejsou žádným omezením dotyčných základních svobod. Účinky dotčených vnitrostátních
         opatření na přístup na trh by totiž byly v souladu s judikaturou Soudního dvora týkající se svobody usazování zcela hypotetické
         nebo v každém případě zcela nahodilé a nepřímé (rozsudky ze dne 20. června 1996, Semeraro Casa Uno a další, C‑418/93 až C‑421/93,
         C‑460/93 až C‑462/93, C ‑464/93, C‑9/94 až C‑11/94, C‑14/94, C‑15/94, C‑23/94, C‑24/94 a C‑332/94, Recueil, s. I‑2975, bod
         32). Uvedená vnitrostátní opatření mohou představovat omezující opatření z hlediska článků 43 ES a 56 ES pouze tehdy, pokud
         přímo a podstatně podmiňují přístup investorů na trh. Portugalská republika proto Soudní dvůr v tomto ohledu vyzývá, aby vyložil
         pojem „omezení“ volného pohybu kapitálu a práva usazování zejména ve světle rozsudku ze dne 24. listopadu 1993, Keck a Mithouard
         (C‑267/91 a C‑268/91, Recueil, s. I‑6097) týkajícího se podmínek prodeje v souvislosti s volným pohybem zboží.

      38      Kromě toho s ohledem na akcionářskou strukturu společnosti GALP a její vývoj od roku 1999, je podle ní zjevné, že existence
         zvláštních práv státu v uvedené společnosti nemá žádný negativní vliv ani na přímé investice, ani na portfoliové investice
         do jejího základního kapitálu.

      39      Co se týče otázky, zda má ustanovení zakotvující právo jmenovat předsedu představenstva společnosti GALP, obsažené v jejích
         stanovách, jakož i dohodě akcionářů povahu státního opatření, Portugalská republika konečně tvrdí, že toto právo nepředstavuje
         státní opatření, nýbrž soukromoprávní akt, který nespadá do působnosti článků 43 ES a 56 ES.

      40      Pokud jde o odkaz Portugalské republiky na výše uvedený rozsudek Komise v. Itálie, Komise v odpověď na tyto argumenty namítá,
         že jak právo veta, tak právo jmenovat předsedu představenstva přiznávají státu zvláštní pravomoci ve vztahu k určitým rozhodnutím
         valné hromady, která ovlivňují všechny akcionáře i potenciální investory, a nikoli jen ty z nich, kteří vykonávají určitý
         vliv na rozhodování dotčené společnosti. Tento členský státu tedy podle Komise nemůže napadat použití článku 56 ES na projednávanou
         věc.

       Posouzení Soudního dvora
      –       K použitelnosti článků 43 ES a 56 ES
      41      Pokud jde o otázku, která z těchto základních svobod se vztahuje na vnitrostátní právní předpisy, vyplývá z ustálené judikatury,
         že je třeba zohlednit předmět těchto právních předpisů (viz zejména rozsudky ze dne 24. května 2007, Holböck, C‑157/05, Sb. rozh.
         s. I‑4051, bod 22, výše uvedené rozsudky Komise v. Itálie, bod 33, a ze dne 11. listopadu 2010, Komise v. Portugalsko, bod
         40).

      42      Do oblasti věcné působnosti ustanovení článku 43 ES o svobodě usazování náležejí vnitrostátní ustanovení, která se uplatní
         v případě, kdy státní příslušník některého členského státu vlastní podíl na základním kapitálu společnosti usazené v jiném
         členském státě umožňující mu vykonávat určitý vliv na rozhodování této společnosti a určovat její činnost (viz zejména rozsudek
         ze dne 13. dubna 2000, Baars, C‑251/98, Recueil, s. I‑2787, bod 22, výše uvedené rozsudky Komise v. Itálie, bod 34, a ze dne
         11. listopadu 2010, Komise v. Portugalsko, bod 41).

      43      Do působnosti ustanovení článku 56 ES týkajícího se volného pohybu kapitálu náležejí zejména přímé investice, a sice investice
         jakékoli povahy, které provádějí fyzické nebo právnické osoby a které slouží k tomu, aby vytvořily nebo udržely dlouhodobé
         a přímé vztahy mezi osobou, která poskytla kapitál, a společností, které je tento kapitál určen za účelem výkonu hospodářské
         činnosti. Tento cíl předpokládá, že akcie vlastněné akcionářem dávají tomuto akcionáři možnost skutečně se účastnit řízení
         této společnosti nebo její kontroly (viz zejména rozsudek ze dne 23. října 2007, Komise v. Německo, C‑112/05, Sb. rozh. s. I‑8995,
         bod 18 a citovaná judikatura; výše uvedené rozsudky Komise v. Itálie, bod 35, jakož i ze dne 11. listopadu 2010, Komise v. Portugalsko,
         bod 42).

      44      Na vnitrostátní právní předpisy, které se nepoužijí pouze na podíly umožňující vykonávat určitý vliv na rozhodování společnosti
         a určovat její činnost, nýbrž se použijí nezávisle na velikosti podílu, který akcionář ve společnosti vlastní, se může vztahovat
         jak článek 43 ES, tak článek 56 ES (výše uvedené rozsudky Komise v. Itálie, bod 36, a ze dne 11. listopadu 2010, Komise v. Portugalsko,
         bod 43).

      45      Je nutno konstatovat, že v projednávané žalobě pro nesplnění povinnosti není vyloučeno, že se dotčené vnitrostátní právní
         předpisy dotýkají všech akcionářů, jakož i potenciálních investorů, a nikoli pouze akcionářů, kteří jsou s to vykonávat určitý
         vliv na řízení a kontrolu společnosti GALP. Sporné právní předpisy je tudíž třeba zkoumat z pohledu článků 43 ES a 56 ES.

      –       K nesplnění povinností vyplývajících z článku 56 ES
      46      Úvodem je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury čl. 56 odst. 1 ES obecně zakazuje omezení pohybu kapitálu mezi členskými
         státy (viz zejména rozsudek ze dne 28. září 2006, Komise v. Nizozemsko, C‑282/04 a C‑283/04, Sb. rozh. s. I‑9141, bod 18 a citovaná
         judikatura; výše uvedené rozsudky ze dne 23. října 2007 Komise v. Německo, bod 17, ze dne 8. července 2010, Komise v. Portugalsko,
         bod 48, jakož i ze dne 11. listopadu 2010, Komise v. Portugalsko, bod 45).

      47      I když Smlouva pojem „pohyb kapitálu“ ve smyslu čl. 56 odst. 1 ES nevymezuje, uznal Soudní dvůr orientační význam klasifikace
         pohybu kapitálu obsažené v příloze I směrnice Rady 88/361/EHS ze dne 24. června 1988, kterou se provádí článek [67] Smlouvy
         [článek zrušen Amsterodamskou smlouvou] (Úř. věst. L 178, s. 5; Zvl. vyd. 10/01, s. 10). Soudní dvůr rozhodl, že pohyb kapitálu
         ve smyslu čl. 56 odst. 1 ES tak představují zejména tzv. „přímé“ investice, tedy investice ve formě účasti v podniku prostřednictvím
         držení akcií, které umožňuje skutečně se podílet na jeho řízení a kontrole, jakož i „portfoliové investice“, tedy investice
         ve formě nabývání cenných papírů na kapitálovém trhu uskutečněného pouze s cílem investovat bez úmyslu ovlivňovat řízení a kontrolu
         podniku (viz výše uvedené rozsudky Komise v. Nizozemsko, bod 19 a citovaná judikatura, ze dne 23. října 2007, Komise v. Německo,
         bod 18, a ze dne 8. července 2010, Komise v. Portugalsko, bod 49, jakož i ze dne 11. listopadu 2010, Komise v. Portugalsko,
         bod 46).

      48      Co se týče těchto dvou forem investic, Soudní dvůr upřesnil, že jako „omezení“ ve smyslu čl. 56 odst. 1 ES musí být kvalifikována
         vnitrostátní opatření, která mohou zabránit nebo omezit nabytí akcií v dotčených podnicích nebo mohou odradit investory jiných
         členských států od investování do kapitálu těchto podniků (viz výše uvedený rozsudek ze dne 11. listopadu 2010, Komise v. Portugalsko,
         bod 47 a citovaná judikatura).

      49      Portugalská republika popírá, že čl. 4 odst. 3 stanov společnosti GALP, jakož i relevantní ustanovení dohody akcionářů mají
         povahu vnitrostátního opatření. Kromě toho zejména tvrdí, že podle uvedené dohody právo státu jmenovat předsedu představenstva
         společnosti GALP vykonává společnost CGD, a nikoliv portugalský stát a že dotčené ustanovení tak nepředstavuje státní opatření,
         a tudíž nespadá do působnosti článků 43 ES a 56 ES.

      50      V tomto ohledu je třeba konstatovat, že na straně jedné, jak vyplývá ze spisu, byly stanovy společnosti GALP přijaty před
         završením první fáze privatizace společnosti GALP, tj. v období, během něhož měl portugalský stát většinový podíl na základním
         kapitálu společnosti GALP. Současně bylo rovněž zákonem stanoveno zvláštní právo veta ve prospěch tohoto státu, které je vykonáváno
         zejména ve vztahu k rozhodnutím o změně stanov této společnosti. Ustanovení týkající se práva jmenovat předsedu představenstva
         společnosti GALP tak již nemůže být napříště zrušeno společníky bez souhlasu státu.

      51      Pokud jde na straně druhé o argument uváděný Portugalskou republikou v tomto kontextu ohledně jmenování předsedy představenstva
         společností CGD, stačí konstatovat, že vzhledem k tomu, že posledně uvedená společnost je bankou se stoprocentní účastí státu
         na jejím základním kapitálu, vykonává tento stát svá práva prostřednictvím společnosti CGD. Pokud jde o soukromoprávní povahu
         dohody akcionářů, portugalský stát tedy prostřednictvím společnosti CGD jedná ve shodě s většinovými akcionáři, které si vybral
         za účelem zachování svého vlivu na složení a řízení společnosti GALP.

      52      Za těchto podmínek je třeba mít za to, že to byla samotná Portugalská republika, kdo jednak prostřednictvím vnitrostátního
         zákonodárce dovolil vytvoření zlatých akcií k účasti na základním kapitálu společnosti GALP a jednak ve svém vrchnostenském
         postavení rozhodl na základě čl. 15 odst. 3 LQP o zavedení zlatých akcií k účasti na zmíněném kapitálu, o jejich přiznání
         státu a o vymezení zvláštních práv s nimi spojených.

      53      Kromě toho je třeba rovněž konstatovat, že zakotvení práva státu jmenovat předsedu představenstva společnosti GALP nevyplývá
         z obvyklého použití práva obchodních společností. Zatímco CSC výslovně zakazuje spojovat s určitými kategoriemi akcií právo
         jmenovat některé členy představenstva, legislativní nařízení č. 261/-A/99 a stanovy společnosti GALP naopak stanoví, že schválení
         výběru předsedy představenstva je právo inherentní zvláštním akciím státu. Jedná se tedy o zvláštní právo odchylující se od
         obecné právní úpravy obchodních společností, stanovené vnitrostátním legislativním opatřením pouze ve prospěch veřejnoprávních
         subjektů (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek ze dne 23. října 2007, Komise v. Německo, body 59 až 61).

      54      Právo státu jmenovat předsedu představenstva společnosti GALP tedy musí být považováno za přičitatelné Portugalské republice,
         a spadá tudíž do působnosti čl. 56 odst. 1 ES.

      55      Pokud jde o omezující povahu držení zlatých akcií portugalským státem coby účasti na základním kapitálu společnosti GALP –
         s nimiž jsou spojena zvláštní práva – kteréžto je upraveno vnitrostátními právními předpisy, zčásti pak ve spojení se stanovami
         uvedené společnosti, je třeba učinit závěr, že takovéto akcie mohou odradit subjekty z jiných členských států od investování
         do kapitálu této společnosti.

      56      Co se týče práva veta, z čl. 4 odst. 3 legislativního nařízení č. 261-A/99 totiž vyplývá, že schválení významného počtu důležitých
         rozhodnutí týkajících se GALP podléhá souhlasu portugalského státu. V tomto ohledu je třeba upřesnit, že souhlasný hlas portugalského
         státu se vyžaduje zejména u všech rozhodnutí, která mění stanovy společnosti GALP, takže vliv portugalského státu na tuto
         společnost může být snížen pouze v případě, že s tím tento stát souhlasí.

      57      Zmíněné právo veta tak v rozsahu, v němž zmíněnému státu poskytuje vliv na řízení a kontrolu společnosti GALP, který není
         odůvodněn rozsahem účasti, kterou má v této společnosti, může odradit subjekty z jiných členských států od provádění přímých
         investic do společnosti GALP, neboť se nebudou moci podílet na řízení a kontrole této společnosti poměrně k hodnotě svých
         podílů (viz zejména výše uvedené rozsudky ze dne 23. října 2007, Komise v. Německo, body 50 až 52, ze dne 8. července 2010,
         Komise v. Portugalsko, bod 60; a ze dne 11. listopadu 2010, Komise v. Portugalsko, bod 56).

      58      Stejně tak může mít dotčené právo veta odrazující účinek na portfoliové investice do společnosti GALP, jelikož případné odmítnutí
         portugalského státu schválit důležité rozhodnutí prezentované orgány dotčené společnosti jako rozhodnutí v zájmu této společnosti
         by totiž mohlo ovlivnit hodnotu akcií uvedené společnosti, a tedy ovlivnit atraktivitu investice do takových akcií (viz v tomto
         smyslu výše uvedené rozsudky Komise v. Nizozemsko, bod 27; a ze dne 8. července 2010, Komise v. Portugalsko, bod 61, a ze
         dne 11. listopadu 2010, Komise v. Portugalsko, bod 57).

      59      Pokud jde o právo jmenovat předsedu představenstva, toto právo představuje omezení volného pohybu kapitálu, jelikož takovéto
         zvláštní právo představuje odchylku od obecné právní úpravy obchodních společností, stanovenou vnitrostátním legislativním
         opatřením pouze ve prospěch veřejnoprávních subjektů (viz výše uvedené rozsudky ze dne 23. října 2007, Komise v. Německo,
         bod 61, a ze dne 11. listopadu 2010, Komise v. Portugalsko, bod 62). Tato možnost může sice být přiznána zákonem coby právo
         kvalifikované menšiny, je však nutno konstatovat, že v takovém případě musí být otevřena všem akcionářům a nesmí být vyhrazena
         výlučně státu.

      60      Tím, že omezuje možnost jiných akcionářů, než je portugalský stát, účastnit se na základním kapitálu společnosti GALP s cílem
         vytvořit nebo udržet trvalé a přímé hospodářské vztahy s touto společností umožňující skutečně se účastnit jejího řízení nebo
         její kontroly, totiž může právo jmenovat člena představenstva stanovené v čl. 15 odst. 1 LQP a čl. 4 odst. 3 legislativního
         nařízení č. 261-A/99 odrazovat přímé investory z jiných členských států od investování do kapitálu této společnosti.

      61      Z toho plyne, že právo veta ohledně určitých rozhodnutí valné hromady společnosti GALP a právo jmenovat předsedu představenstva,
         představují omezení volného pohybu kapitálu ve smyslu čl. 56 odst. 1 ES.

      62      Tento závěr nelze zpochybnit ani argumenty, které předložila Portugalská republika a jež vycházejí z přenosnosti logiky, o kterou
         se údajně opírá výše uvedený rozsudek Keck a Mithouard.

      63      V tomto ohledu je třeba uvést, že dotčená vnitrostátní opatření nejsou obdobná právním úpravám týkajícím se způsobů prodeje,
         které Soudní dvůr vyloučil ve výše uvedeném rozsudku Keck a Mithouard z působnosti článku 28 ES.

      64      Podle uvedeného rozsudku totiž není použití vnitrostátních právních předpisů, které omezují či zakazují na území členského
         státu dovozu některé způsoby prodeje, na výrobky z jiných členských států způsobilé narušit obchod mezi členskými státy, pokud
         jsou zaprvé tyto předpisy použitelné na všechny dotčené subjekty provozující svou činnost na vnitrostátním území a zadruhé
         pokud postihují stejným způsobem, právně i fakticky, uvádění tuzemských výrobků i výrobků pocházejících z jiných členských
         států na trh. Důvodem toho je, že použití právních předpisů není způsobilé zabránit jejich přístupu na trh členského státu
         dovozu nebo jej ztížit více, než je tomu u tuzemských výrobků (rozsudek ze dne 10. května 1995, Alpine Investments, C‑384/93,
         Recueil, s. I‑1141, bod 37).

      65      I když přitom v projednávané věci platí, že jsou dotčené vnitrostátní právní předpisy použitelné bez rozdílu jak na rezidenty,
         tak na nerezidenty, je nicméně třeba konstatovat, že se dotýkají postavení nabyvatele podílu jako takového, a tedy jsou způsobilé
         odradit investory z jiných členských států od takových investic, a podmínit tak přístup na trh (viz rozsudek ze dne 13. května
         2003, Komise v. Španělsko, C‑463/00, Recueil, s. I‑4581, bod 61 a citovaná judikatura; výše uvedené rozsudky ze dne 8. července
         2010, Komise v. Portugalsko, bod 67, jakož i ze dne 11. listopadu 2010, Komise v. Portugalsko, bod 68).

      66      Kromě toho závěr, že zmíněné vnitrostátní právní předpisy představují omezení volného pohybu kapitálu, nemůže být zpochybněn
         argumentem Portugalské republiky spočívajícím v tvrzení, že zpochybněná zvláštní práva nemají žádný vliv na přímé ani na portfoliové
         investice do základního kapitálu společnosti GALP, protože se velké množství akcií této společnosti nachází v rukou investorů
         z jiných členských států.

      67      Je nutno konstatovat, jak bylo zmíněno v bodech 58 a 61 tohoto rozsudku, že napadená ustanovení vnitrostátního práva snižují
         zájem o nabývání podílů na tomto kapitálu, jelikož vytvářejí nástroje, jež jsou s to omezit možnost investorů podílet se na
         základním kapitálu společnosti GALP s cílem vytvořit nebo udržet trvalé a přímé hospodářské vztahy s touto společností umožňující
         skutečnou účast na řízení nebo kontrole této společnosti (v tomto smyslu viz výše uvedené rozsudky ze dne 23. října 2007,
         Komise v. Německo, bod 54, a ze dne 11. listopadu 2010, Komise v. Portugalsko, bod 70).

      68      Tento závěr není dotčen tím, že se mezi akcionáři společnosti GALP vyskytují přímí investoři. V rámci projednávané žaloby
         totiž tato okolnost není takové povahy, aby mohla vyvrátit to, že z důvodu napadených vnitrostátních právních předpisů mohli
         být přímí investoři z jiných členských států, ať již aktuální nebo potenciální, odrazeni od získání podílu na kapitálu této
         společnosti za účelem účasti na této společnosti s cílem vytvořit nebo udržet trvalé a přímé hospodářské vztahy s ní umožňující
         skutečně se účastnit jejího řízení nebo její kontroly, ačkoliv byli oprávněni k tomu, aby se na ně vztahovala zásada volného
         pohybu kapitálu a ochrana, kterou tato zásada zavádí v jejich prospěch (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky ze dne 23.
         října 2007, Komise v. Německo, bod 55, a ze dne 11. listopadu 2010, Komise v. Portugalsko, bod 71).

      69      Vzhledem k výše uvedenému je třeba shledat, že držení zlatých akcií portugalským státem, s nimiž jsou spojena zvláštní práva,
         jako jsou ta, která takovéto akcie dávají jejich držiteli, představuje omezení volného pohybu kapitálu ve smyslu čl. 56 odst. 1 ES.

       K odůvodnění omezení
       Argumentace účastníků řízení
      70      Komise má za to, že omezení vyplývající ze zvláštních práv, které má portugalský stát ve společnosti GALP, nelze odůvodnit
         žádným z cílů, jichž se dovolává Portugalská republika, a v každém případě odporují zásadě proporcionality.

      71      Komise tvrdí, že zvláštní práva státu ve společnosti GALP nemohou být odůvodněna důvody veřejné bezpečnosti, v projednávané
         věci zabezpečením dodávek energií Portugalska. Jak totiž vyplývá z legislativního nařízení č. 31/2006, kterým se stanoví obecné
         základy organizace a fungování vnitrostátního ropného systému (Diário da República I, řada A, č. 33, ze dne 15. února 2006), jakož i legislativního nařízení č. 30/2006, kterým se stanoví obecné základy organizace
         a fungování vnitrostátního systému zemního plynu (Diário da República I, řada A, č. 33, ze dne 15. února 2006), přísluší zabezpečení dodávek ropy a zemního plynu státu, a nikoliv společnosti
         GALP.

      72      Pokud jde o zásadu proporcionality, Komise tvrdí, že zvláštní práva, která má stát ve společnosti GALP nejsou přiměřená pro
         zaručení správného fungování distribuční sítě plynu a maloobchodní prodej ropných produktů společnosti GALP. Tato práva ve
         skutečnosti tvoří nástroje určené ke sledování soukromého zájmu společnosti, a nikoliv celostátního zájmu. Dále vzhledem k tomu,
         že na rozdíl od požadavků judikatury Soudního dvora v dané oblasti (viz zejména rozsudek ze dne 4. června 2002, Komise v. Francie,
         C‑483/99, Recueil, s. I‑4781, body 50 až 53), nebylo stanoveno žádné objektivní a konkrétní kritérium, jež by vytvářelo rámec
         pro výkon uvedených práv, je jejich výkon v praxi zcela ponechán na volné úvaze.

      73      Mimoto Komise tvrdí, že existenci zvláštních práv státu ve společnosti GALP neodůvodňuje ani sekundární unijní právo.

      74      Podle směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/55/ES ze dne 26. června 2003 o společných pravidlech pro vnitřní trh se zemním
         plynem a o zrušení směrnice 98/30/ES (Úř. věst. L 176, s. 57; Zvl. vyd. 12/02, s. 230) může podle názoru Komise veřejnoprávní
         odpovědnost za zabezpečení dodávek zemního plynu vyžadovat vnější zásah státu jakožto regulátora, a nikoliv zásah státu zevnitř
         jakožto akcionáře se zlatými akciemi podniků, které působí na trhu.

      75      Pokud jde o odvětví ropy, Komise upřesňuje, že v souladu se směrnicí Rady 2006/67/ES ze dne 24. července 2006, kterou se členským
         státům ukládá povinnost udržovat minimální zásoby ropy nebo ropných produktů (Úř. věst. L 217, s. 8), nese veřejnoprávní odpovědnost
         za zabezpečení dodávek ropných produktů rovněž stát, a nikoliv soukromé podniky.

      76      Konečně Komise zpochybňuje argumentaci Portugalské vlády, podle níž se na dotčená opatření použije článek 86 ES, neboť toto
         ustanovení je určeno určité kategorii podniků, a nikoliv členským státům, a krom toho předmětem tohoto řízení nejsou zvláštní
         práva, která by stát přiznal společnosti GALP, ale spíše zvláštní práva státu v této společnosti.

      77      Ačkoli portugalská vláda připouští, že dotčená vnitrostátní opatření jsou omezeními svobody usazování a volného pohybu kapitálu,
         tvrdí nicméně, že jsou z pohledu článků 46 ES a 58 ES odůvodněná, neboť jsou nezbytná pro zaručení zásobování země zemním
         plynem a ropou a umožňují adekvátně zajistit zásobování s ohledem zejména na neexistenci vhodných nástrojů k těmto účelům
         na úrovni Unie.

      78      Uvedený členský stát rovněž upřesňuje, že výkon sporných zvláštních práv může být předmětem účinného soudního přezkumu. Pokud
         by stát vykonával uvedená práva jiným způsobem než na základě skutečné a závažné hrozby pro zabezpečení dodávek, dopustil
         by se tak porušení, které by každý akcionář společnosti GALP mohl uplatnit u vnitrostátních správních i občanských soudů.

      79      Kromě toho Portugalská vláda tvrdí, že sporná ustanovení jsou v souladu se zásadou proporcionality a že Komise v každém případě
         nepodala důkaz o existenci méně omezujících opatření, jež státu poskytují možnost rychle a účinně reagovat v případech skutečného
         a vážného zásahu do zabezpečení dodávek.

      80      Nakonec uvedený členský stát tvrdí, že napadená vnitrostátní ustanovení jsou na základě čl. 86 odst. 2 ES zcela slučitelná
         s unijním právem, neboť jsou nezbytná k tomu, aby společnost GALP přiměřeným způsobem zajistila úkoly služby obecného hospodářského
         zájmu, které jí byly státem svěřeny.

      Posouzení Soudního dvora
      81      Podle ustálené judikatury mohou být vnitrostátní opatření omezující volný pohyb kapitálu odůvodněna skutečnostmi uvedenými
         v článku 58 ES nebo naléhavými důvody obecného zájmu za podmínky, že jsou způsobilá zaručit uskutečnění cíle, který sledují,
         a nesmí překračovat meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné (viz výše uvedené rozsudky ze dne 23. října 2007, Komise
         v. Německo, body 72 a 73, jakož i citovaná judikatura; a ze dne 8. července 2010, Komise v. Portugalsko, bod 69, a ze dne
         11. listopadu 2010, Komise v. Portugalsko, bod 83).

      82      Pokud jde o odchylky, které umožňuje článek 58 ES, nelze popřít, že cíl, jehož se dovolává Portugalská republika spočívající
         v zabezpečení dodávek energie tomuto členskému státu v případě krizových situací, války nebo teroristického útoku, může představovat
         důvod veřejné bezpečnosti (viz rozsudek ze dne 14. února 2008, Komise v. Španělsko, C‑274/06, bod 38; výše uvedené rozsudky ze
         dne 8. července 2010, Komise v. Portugalsko, bod 72, a ze dne 11. listopadu 2010, Komise v. Portugalsko, bod 84) a případně
         odůvodnit překážku volného pohybu kapitálu. Význam, který členské státy a Unie přikládají ochraně zabezpečení dodávek energie,
         se ostatně projevuje zejména v případě ropy ve směrnici 2006/67 a v případě zemního plynu ve směrnici 2003/55.

      83      Je však nesporné, že požadavky veřejné bezpečnosti musí být, zejména jakožto odchylka od základní zásady volného pohybu kapitálu,
         vykládány restriktivně, takže jejich dosah nemůže určit jednostranně každý členský stát bez kontroly ze strany unijních orgánů.
         Veřejné bezpečnosti je tak možné se dovolávat jen v případě skutečné a dostatečně závažné hrozby, kterou je dotčen základní
         společenský zájem (viz zejména rozsudek ze dne 14. března 2000, Église de scientologie, C‑54/99, Recueil, s. I‑1335, bod 17;
         výše uvedené rozsudky ze dne 8. července 2010, Komise v. Portugalsko, bod 73, a ze dne 11. listopadu 2010, Komise v. Portugalsko,
         bod 85).

      84      Portugalská republika v tomto ohledu zejména tvrdí, že v současnosti existují obavy týkající se určitých investic uskutečněných
         zejména investičními fondy nebo fondy, jež jsou případně spojené s teroristickými organizacemi, do podniků ve strategických
         odvětvích, jež představují takovouto hrozbu pro zásobování energií. Vzhledem k povinnosti členského státu zaručit jistotu
         pravidelného a nepřetržitého zásobování elektrickou energií a zemním plynem je legitimní, aby si tento stát zajistil prostředky
         nezbytné k zajištění základního zájmu zabezpečení dodávek v případě krizové situace a musí dbát na to, aby byly vytvořeny
         přiměřené nástroje umožňující rychlou a účinnou reakci k zajištění nepřetržitého zabezpečení těchto dodávek.

      85      Vzhledem k tomu, že se však Portugalská republika omezila na uvedení důvodu týkajícího se zabezpečení dodávek energie, aniž
         uvedla přesné důvody, proč má za to, že každé ze zpochybněných zvláštních práv, nebo všechna tato práva společně umožňují
         zabránit takovému zásahu do základního zájmu, jako jsou dodávky energie, nelze v daném případě odůvodnění založené na veřejné
         bezpečnosti přijmout.

      86      Kromě toho nelze přijmout argument Portugalské republiky, že unijní právo ve své současné podobě dostatečně nezajišťuje zabezpečení
         dodávek energie členským státům, což ji nutí přijmout přiměřená vnitrostátní opatření k zajištění ochrany tohoto základního
         společenského zájmu.

      87      I kdyby bylo připuštěno, že na základě sekundárního unijního práva existuje povinnost členského státu garantovat dodávky energie
         na svém vlastním území, jak to tvrdí Portugalská republika, plnění takovéto povinnosti se nelze dovolávat k odůvodnění jakéhokoli
         opatření, které je v zásadě v rozporu se základní svobodou (viz výše uvedený rozsudek ze dne 11. listopadu 2010, Komise v. Portugalsko,
         bod 89).

      88      Pokud jde o přiměřenost dotčených vnitrostátních předpisů, je v zájmu úplnosti, jak správně tvrdí Komise, nutno uvést, že
         výkon zvláštních práv, který portugalskému státu umožňuje držení zlatých akcií coby účasti na základním kapitálu společnosti
         GALP, nepodléhá žádné podmínce či zvláštní a objektivní okolnosti, a to v rozporu s tím, co tvrdí žalovaný členský stát.

      89      Ačkoli čl. 15 odst. 3 LQP stanoví, že vydávání zlatých akcií k účasti na základním kapitálu společnosti GALP poskytujících
         portugalskému státu zvláštní práva podléhá podmínce, která je ostatně formulována poměrně obecně a nepřesně, a to aby tak
         vyžadovaly důvody národního zájmu, je nicméně nutno konstatovat, že tento zákon ani stanovy společnosti GALP nestanoví kritéria,
         za jakých okolností mohou být uvedená zvláštní práva vykonávána (viz výše uvedené rozsudky Komise v. Itálie, bod 51, a ze
         dne 11. listopadu 2010, Komise v. Portugalsko, bod 91). Tentýž závěr platí pro odstavec 1 zmíněného článku 15, jelikož toto
         ustanovení váže jmenování člena představenstva portugalským státem na podmínku vycházející z ochrany obecného zájmu, která
         je rovněž formulována značně obecně a nepřesně.

      90      Taková nejistota tak představuje závažnou překážku volnému pohybu kapitálu, jelikož přiznává vnitrostátním orgánům stran použití
         těchto práv prostor pro uvážení, který je natolik diskreční, že jej nelze považovat za přiměřený ve vztahu ke sledovaným cílům
         (v tomto smyslu viz výše uvedené rozsudky Komise v. Itálie, bod 52, a ze dne 11. listopadu 2010, Komise v. Portugalsko, bod
         92).

      91      Co se konečně týče odůvodnění založeného na čl. 86 odst. 2 ES, je třeba uvést, že toto ustanovení ve spojení s odstavcem 1
         téhož článku umožňuje odůvodnit udělení zvláštních nebo výlučných práv členským státem podniku pověřenému službami obecného
         hospodářského zájmu, která se příčí ustanovením Smlouvy, pokud plnění zvláštních úkolů, které byly podniku svěřeny, nemůže
         být zajištěno jinak než udělením takových práv, a pokud není rozvoj obchodu dotčen v míře, která by byla v rozporu se zájmem
         Unie (rozsudky ze dne 17. května 2001, TNT Traco, C‑340/99, Recueil, s. I‑4109, bod 52; ze dne 18. prosince 2007, Asociación
         Profesional de Empresas de Reparto y Manipulado de Correspondencia, C‑220/06, Sb. rozh. s. I‑12175, bod 78, a ze dne 1. října
         2009, Woningstichting Sint Servatius, C‑567/07, Sb. rozh. s. I‑9021, bod 44).

      92      V projednávané věci je nicméně nutno konstatovat, že toto není předmětem předpisů stanovených vnitrostátní právní úpravou,
         o kterou jde v rámci žaloby pro nesplnění povinnosti podané proti Portugalské republice.

      93      Jak totiž správně tvrdí Komise, uvedená ustanovení se netýkají přiznání zvláštních nebo výlučných práv společnosti GALP ani
         kvalifikace činností této společnosti jakožto služeb obecného hospodářského zájmu, ale týkají se legality přiznání zvláštních
         práv spojených se zlatými akciemi drženými portugalským státem jakožto účast na základním kapitálu společnosti GALP zmíněnému
         státu coby akcionáři této společnosti.

      94      V každém případě vzhledem k tomu, že členský stát musí podrobně vysvětlit důvody, proč by v případě zrušení vytýkaných opatření
         bylo podle tohoto státu za hospodářsky přijatelných podmínek plnění úkolů obecného hospodářského zájmu, které byly podniku
         svěřeny, ohroženo (rozsudek ze dne 13. května 2003, Komise v. Španělsko, bod 82), portugalská vláda nijak nevysvětlila, proč
         by tomu tak mělo být v projednávané věci.

      95      Z toho plyne, že čl. 86 odst. 2 ES se neuplatní na situaci, jako je ta, o niž jde v projednávané věci, a tudíž se jej nemůže
         Portugalská republika dovolávat k odůvodnění dotčených vnitrostátních přepisů, neboť tyto předpisy představují omezení volného
         pohybu kapitálu zakotveného Smlouvou.

      96      Argument vyvozovaný z čl. 86 odst. 2 ES musí být tak rovněž odmítnut.

      97      Je proto třeba určit, že Portugalská republika tím, že zachovala v rámci GALP taková zvláštní práva, jako jsou práva, která
         jsou v daném případě stanovena LQP, legislativním nařízením č. 261-A/99 a stanovami této společnosti ve prospěch portugalského
         státu a jiných veřejnoprávních subjektů, přiznaná ve spojitosti se zlatými akciemi drženými tímto státem jakožto účast na základním
         kapitálu zmíněné společnosti, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 56 ES.

       K nesplnění povinností vyplývajících z článku 43 ES
      98      Ohledně návrhu Komise, aby bylo určeno nesplnění povinností, které pro Portugalskou republiku vyplývají z článku 43 ES, postačí
         uvést, že podle ustálené judikatury Soudního dvora platí, že jestliže dotčená vnitrostátní opatření vedou k omezením svobody
         usazování, jsou taková omezení přímým důsledkem překážek volného pohybu kapitálu přezkoumávaných výše, se kterými jsou neoddělitelně
         spojena. Vzhledem k tomu, že bylo určeno, že došlo k porušení čl. 56 odst. 1 ES, není tedy nezbytné zvlášť přezkoumávat dotčená
         opatření ve světle pravidel Smlouvy, která se týkají svobody usazování (viz zejména výše uvedené rozsudky ze dne 13. května
         2003, Komise v. Španělsko, bod 86; Komise v. Nizozemsko, bod 43; a ze dne 8. července 2010, Komise v. Portugalsko, bod 80,
         a ze dne 11. listopadu 2010, Komise v. Portugalsko, bod 99).

       K nákladům řízení
      99      Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise náhradu nákladů řízení od Portugalské republiky
         požadovala a Portugalská republika neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      Portugalská republika tím, že zachovala v rámci GALP Energia SGPS SA taková zvláštní práva, jako jsou práva, která jsou v daném
            případě stanovena rámcovým zákonem č. 11/90 ze dne 5. dubna 1990 o privatizacích (Lei n.° 11/90, Lei Quadro das Privatizações),
            legislativním nařízením č. 261-A/99 ze dne 7. července 1999, kterým se schvaluje první fáze procesu privatizace základního
            kapitálu společnosti GALP – Petróleos e Gás de Portugal SGPS SA (Decreto-Lei n° 261-A/99 aprova a 1.ª fase do processo de
            privatização do capital social da GALP – Petróleos e Gás de Portugal, SGPS, SA), a stanovami této společnosti ve prospěch
            portugalského státu a jiných veřejnoprávních subjektů, přiznaná ve spojitosti se zlatými akciemi („golden shares“) drženými
            tímto státem jakožto účast na základním kapitálu zmíněné společnosti, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku
            56 ES.
      2)      Portugalské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: portugalština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 25. listopadu 1987. # Italská republika proti Komisi Evropských společenství. # Kontrola účtů EZOZF. # Věc 343/85.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 12. září 2007.#Komise Evropských společenství proti Transport Environment Development Systems (Trends).#Rozhodčí doložka - Čtvrtý rámcový program pro výzkum, technologický rozvoj a demonstrace - Smlouvy týkající se projektů v oblasti telematických aplikací společného zájmu - Neexistence dokladů a nesoulad se smluvními požadavky pro část uplatněných výdajů - Vrácení vyplacených částek.#Věc T-448/04.

text:
      Rozsudek Soudu (čtvrtého senátu) ze dne 12. září 2007 – Komise v. Trends
      (Věc T-448/04)
      „Rozhodčí doložka – Čtvrtý rámcový program pro výzkum, technologický rozvoj a demonstrace – Smlouvy týkající se projektů v oblasti telematických aplikací společného zájmu – Neexistence dokladů a nesoulad se smluvními požadavky pro část uplatněných výdajů – Vrácení vyplacených částek“
      1.                     Řízení – Lhůta pro předložení důkazů (Jednací řád Soudu, čl. 48 odst. 1 a čl. 66 odst. 2) (viz body 52, 56)
      2.                     Řízení – Předložení věci Soudu na základě rozhodčí doložky (Článek 238 ES; rozhodnutí Evropského parlamentu a Rady č. 1110/94;
            rozhodnutí Rady 94/801) (viz body 63–64, 91–94)
      Předmět

               Návrh Komise, předložený v souladu s rozhodčí doložkou ve smyslu článku 238 ES, směřující k tomu, aby bylo Trends uloženo
                  vrácení částky 48 046 eur, navýšené o smluvní úroky, nebo podpůrně o úroky z prodlení, Komisi

            Výrok

                  1)

                  	Incidenční návrh se zamítá.

                  2)

                  	Transport Environment Development Systems (Trends) se ukládá zaplatit Komisi částku 48 046 eur, navýšenou o úroky z prodlení
                     s roční úrokovou sazbou 5,50 %, a to od 1. ledna 1999 až do úplného splacení dluhu.

                  3)

                  	Trends ponese náklady řízení.


Rozsudek Tribunálu (osmého senátu) ze dne 21. září 2017.#Portugalská republika v. Evropská komise.#EZZF a EZFRV – Výdaje vyloučené z financování – Nařízení (ES) č. 1290/2005 – Režim přímých podpor ve prospěch zemědělců – Nařízení (ES) č. 73/2009 a č. 1122/2009 – Režim mléčných kvót – Nařízení (ES) č. 1788/2003 a 595/2004 – Nahrazení kontrol na místě zemědělských podniků správními kontrolami.#Věc T-261/16.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 8. prosince 2011.#Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA proti Administración General del Estado.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal Supremo - Španělsko.#Volný pohyb kapitálu - Korporační daň - Smlouva o zamezení dvojího zdanění - Zákaz odpočtu daně, k níž existuje povinnost v jiných členských státech, avšak nebyla zaplacena.#Věc C-157/10.

text:
      Věc C-157/10
      Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA
      v.
      Administración General del Estado
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunal Supremo)
      „Volný pohyb kapitálu – Korporační daň – Smlouva o zamezení dvojího zdanění – Zákaz odpočtu daně, k níž existuje povinnost v jiných členských státech, avšak nebyla zaplacena“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Předběžné otázky – Pravomoc Soudního dvora – Určení relevantních prvků unijního práva
      (Článek 267 SFEU)
      2.        Volný pohyb kapitálu – Omezení – Nevýhody vyplývající ze souběžného výkonu daňové pravomoci členských států – Přípustnost
            – Podmínka – Neexistence diskriminace
      (Články 63 SFEU a 65 SFEU)
      3.        Volný pohyb kapitálu – Omezení – Daňové právní předpisy – Korporační daň – Systém zamezení dvojímu ekonomickému zdanění příjmů
            ve formě úroků získaných v jiném členském státě
      [Smlouva o EHS, článek 67 (později článek 67 Smlouvy o ES, zrušen Amsterodamskou smlouvou); články 63 SFEU a 65 SFEU; směrnice
            Rady 88/361, článek 1]
      1.        V rámci spolupráce s vnitrostátními soudy zavedené článkem 267 SFEU přísluší Soudnímu dvoru, aby poskytl předkládajícímu soudu
         užitečnou odpověď, která mu umožní rozhodnout spor, jenž mu byl předložen. Z tohoto hlediska Soudnímu dvoru přísluší případně
         přeformulovat otázku, která je mu položena. Soudní dvůr rovněž může za účelem poskytnutí užitečné odpovědi soudu, který mu
         položil předběžnou otázku, přihlédnout k unijním právním normám, na které vnitrostátní soud ve svých předběžných otázkách
         neodkázal.

      (viz body 18–19)
      2.        Neexistují-li sjednocující nebo harmonizační opatření v rámci Unie, zachovávají si členské státy i nadále pravomoc vymezit
         prostřednictvím smluv či jednostranně kritéria dělby své daňové pravomoci zejména za účelem odstranění dvojího zdanění. Přísluší
         jim přijmout opatření nezbytná k zamezení situacím dvojího zdanění zejména tím, že uplatní kritéria používaná v mezinárodní
         daňové praxi. Nevýhody, které mohou vyplývat ze souběžného výkonu daňové pravomoci různých členských států, nejsou omezeními
         svobod pohybu za předpokladu, že takový výkon není diskriminační. Jestliže tedy členské státy nemají povinnost přizpůsobit
         svůj vlastní daňový systém různým daňovým systémům jiných členských států za účelem mj. vyloučení dvojího zdanění, nemají
         tím spíše povinnost přizpůsobit svoji daňovou právní úpravu tak, aby poplatníkovi umožnily požívat daňové výhody poskytnuté
         jiným členským státem v rámci výkonu jeho daňových pravomocí, to vše pod podmínkou, že jejich právní úprava není diskriminační.

      (viz body 31, 38–39)
      3.        Článek 67 Smlouvy o EHS a článek 1 směrnice 88/361, kterou se provádí článek 67 Smlouvy [článek zrušený Amsterodamskou smlouvou],
         nebrání právní úpravě členského státu, která v případě korporační daně a v rámci pravidel, která mají zabránit dvojímu zdanění,
         zakazuje odpočíst částku daně odváděné v jiných členských státech Unie z příjmu dosaženého na jejich území a podléhajícího
         této dani, pokud tato částka navzdory vzniku daňové povinnosti není zaplacena z důvodu osvobození od daně, slevy na dani nebo
         jakékoli jiné daňové výhody, není-li tato právní úprava diskriminační ve srovnání se zacházením s úroky získanými v uvedeném
         členském státě, ověření čehož přísluší vnitrostátnímu soudu.

      (viz bod 46 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      8. prosince 2011(*)

      „Volný pohyb kapitálu – Korporační daň – Smlouva o zamezení dvojího zdanění – Zákaz odpočtu daně, k níž existuje povinnost v jiných členských státech, avšak nebyla zaplacena“
      Ve věci C‑157/10,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Tribunal Supremo
         (Španělsko) ze dne 25. ledna 2010, došlým Soudnímu dvoru dne 2. dubna 2010, v řízení

      Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA
      proti
      Administración General del Estado,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení A. Tizzano, předseda senátu, M. Safjan, M. Ilešič, E. Levits (zpravodaj) a J.-J. Kasel, soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za španělskou vládu M. Muñoz Pérezem, jako zmocněncem,
      –        za českou vládu M. Smolkem a V. Štenclem, jako zmocněnci,
      –        za dánskou vládu C. Vangem, jako zmocněncem,
      –        za německou vládu T. Henzem a C. Blaschkem, jako zmocněnci,
      –        za estonskou vládu, M. Linntam, jako zmocněnkyní,
      –        za francouzskou vládu G. de Berguesem a J. Gstalterem, jako zmocněnci,
      –        za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s P. Gentiliem, avvocato dello Stato,
      –        za nizozemskou vládu C. Wissels a J. Langerem, jako zmocněnci,
      –        za polskou vládu M. Szpunarem, jako zmocněncem,
      –        za portugalskou vládu L. Inez Fernandesem, jako zmocněncem,
      –        za švédskou vládu A. Falk a S. Johannesson, jako zmocněnkyněmi,
      –        za vládu Spojeného království H. Walker, jako zmocněnkyní,
      –        za Evropskou komisi R. Lyalem a C. Urraca Caviedesem, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 63 SFEU a 65 SFEU.

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA (dále jen „BBVA“) a Administración
         General del Estado ve věci odmítnutí Administración General del Estado umožnit společnosti BBVA, aby z částky korporační daně
         splatné za zdaňovací období 1991 z titulu jejích celosvětových příjmů odpočetla částku daně z úroků získaných v Belgii, k níž
         existuje povinnost v tomto členském státě, která však nebyla zaplacena z důvodu osvobození.

       Právní rámec
       Právo Společenství
      3        Článek 67 Smlouvy o EHS (později článek 67 Smlouvy o ES, který byl zrušen Amsterodamskou smlouvou), platný v rozhodné době
         z hlediska skutkového stavu ve věci v původním řízení, zněl následovně:

      „1.      Členské státy mezi sebou v průběhu přechodného období postupně odstraní v míře nutné pro náležité fungování společného trhu
         všechna omezení pohybu kapitálu, který náleží rezidentům členských států, jakož i veškerou diskriminaci na základě státní
         příslušnosti nebo bydliště stran anebo umístění příslušné investice.

      [...]“
      4        Článek 1 odst. 1 směrnice Rady 88/361/EHS ze dne 24. června 1988, kterou se provádí článek 67 Smlouvy [článek zrušený Amsterodamskou
         smlouvou] (Úř. věst. L 178, s. 5; Zvl. vyd. 10/01, s. 10), stanoví:

      „Aniž jsou dotčena dále uvedená ustanovení, zruší členské státy omezení pohybu kapitálu mezi rezidenty členských států. Pro
         zjednodušení provádění této směrnice se pohyb kapitálu člení podle klasifikace uvedené v příloze I.“

      5        Článek 6 odst. 2 směrnice 88/361 opravňuje zejména Španělské království dočasně pokračovat v omezování pohybu kapitálu uvedeného
         v příloze IV dané směrnice s výhradou podmínek a časových lhůt stanovených v této příloze.

       Španělské vnitrostátní právo
      6        Článek 57 odst. 1 zákona o daních 230/1963 (Ley General Tributaria 230/1963) ze dne 28. prosince 1963 (BOE č. 313 ze dne 31. prosince
         1963, s. 18248) stanovil:

      „Je-li třeba od částky daně odpočíst částky splatné nebo zaplacené z titulu jedné nebo více jiných dříve vyměřených daní,
         jsou tyto částky odpočteny v plné výši, i když se na ně uplatnilo osvobození od daně nebo sleva na dani.“

      7        Zákon 61/1978 o korporační dani (Ley 61/1978 del Impuesto sobre Sociedades) ze dne 27. prosince 1978 (BOE č. 312 ze dne 30. prosince
         1978, s. 29429) ve svém čl. 24 odst. 4 stanovil:

      „Jestliže v případě osobní daňové povinnosti příjmy osoby povinné k dani zahrnují příjmy dosažené a zdaněné v zahraničí, odečte
         se nižší ze dvou následujících částek:

      a)      částka skutečně zaplacená v zahraničí na základě zdanění téže nebo obdobné povahy.
      b)      částka daně, která by z těchto příjmů musela být zaplacena ve Španělsku, pokud by jich bylo dosaženo na španělském území.“
       Smlouva o zamezení dvojího zdanění
      8        Smlouva mezi Španělským královstvím a Belgickým královstvím o zamezení dvojího zdanění a úpravě některých otázek v oblasti
         daní z příjmů a majetku, která byla podepsána v Bruselu dne 24. září 1970 a ratifikována Španělským královstvím dne 28. května
         1971 (BOE č. 258 ze dne 27. října 1972, s. 19176, dále jen „smlouva o zamezení dvojího zdanění“), ve znění platném v době
         rozhodné z hlediska skutkového stavu ve věci v původním řízení, ve svém článku 11 stanovila:

      „1.      Úroky z jednoho smluvního státu připsané rezidentovi druhého smluvního státu jsou zdaňovány v posledně uvedeném státě.
      2.      Uvedené úroky mohou být nicméně zdaněny ve smluvním státě původu podle práva uvedeného státu, avšak takto vyměřená daň nesmí
         přesáhnout 15 % jejich částky.

      [...]“
      9        Článek 23 této smlouvy uvádí:

      „1.      Pokud rezident smluvního státu dosáhne příjmů, které nejsou uvedeny v odstavcích 3 a 4 níže a jsou v souladu s ustanoveními
         smlouvy zdanitelné ve druhém smluvním státě, osvobodí první stát tyto příjmy od daně [...].

      [...]
      3.      [...] [P]okud rezident smluvního státu dosáhne příjmů zdanitelných ve druhém smluvním státě podle čl. 10 odst. 2, čl. 11 odst. 2
         a 7 nebo čl. 12 odst. 2 a 6, přizná první stát odpočet od daně dlužné uvedeným rezidentem z těchto příjmů, vypočtený z částky
         uvedených příjmů, která je zahrnuta do základu daně tohoto rezidenta a jejíž sazba nemůže být nižší než sazba daně odvedené
         z uvedených příjmů v jiném smluvním státě [...]“

       Skutkový základ sporu v původním řízení a předběžná otázka
      10      BBVA je ovládající společností v Grupo Consolidado (konsolidovaná skupina) 2/82. Ve španělském právním systému je konsolidovaná
         skupina jednotka vytvořená pro daňové účely souborem společností, z nichž jedna ovládá ostatní.

      11      Oficina Nacional de Inspección měl v rozhodnutí ze dne 24. října 1997, které bylo přijato na základě ověřování a inspekcí
         týkajících se korporační daně za období odpovídající roku 1991, za to, že podle ustanovení čl. 24 odst. 4 zákona 61/1978 je
         odpočitatelná pouze „skutečně“ zaplacená částka daní, a zvýšil přiznaný základ daně společnosti BBVA o 6 750 405 ESP (40 570,75
         eur). Tato částka odpovídala částce, kterou společnost BBVA odpočetla od korporační daně z titulu daně z úroků získaných v Belgii,
         k níž existuje povinnost v tomto členském státě, přestože posledně uvedená daň nebyla zaplacena, neboť se na ni vztahovalo
         osvobození.

      12      Rozhodnutí Oficina Nacional de Inspección bylo dne 11. května 2001 potvrzeno rozhodnutím Tribunal Económico-Administrativo
         Central (správní kontrolní orgán). Vzhledem k tomu, že žaloba společnosti BBVA podaná proti tomuto rozhodnutí k senátu Audiencia
         Nacional pro správní spory byla rozsudkem ze dne 26. června 2003 zamítnuta, podala společnost BBVA kasační opravný prostředek
         k Tribunal Supremo (nejvyšší soud).

      13      Ve svém kasačním opravném prostředku se společnost BBVA domáhá toho, aby z částky korporační daně, kterou jsou ve Španělsku
         zatíženy její světové příjmy, mohla odpočíst částku daně z úroků získaných v Belgii, k níž existuje povinnost v tomto členském
         státě a kterou společnost BBVA nezaplatila z důvodu osvobození.

      14      Tribunal Supremo uvádí, že španělské vnitrostátní právo, jak bylo vyloženo v jeho posledních rozsudcích, brání tomu, aby společnost
         BBVA z částky korporační daně splatné ve Španělsku odpočetla částku daně, k níž existuje povinnost v Belgii, pokud posledně
         uvedená daň nebyla z důvodu osvobození zaplacena. Stejný závěr podle jeho názoru vyplývá z čl. 23 odst. 3 smlouvy o zamezení
         dvojího zdanění.

      15      Uvedený soud se zabývá slučitelností takového režimu se zásadou volného pohybu kapitálu, jelikož společnosti usazené ve Španělsku,
         které investují v Belgii a mají z těchto investic výnosy, tak ztrácejí daňovou výhodu poskytnutou belgickými daňovými orgány,
         neboť částku daní z příjmů, které měly zaplatit, ale od kterých byly v zemi, ve které investovaly, osvobozeny, nakonec zaplatí
         v členském státě, ve kterém mají sídlo.

      16      Za těchto podmínek se Tribunal Supremo rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

      „Musí být články 63 [SFEU] a 65 [SFEU] vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě (přijaté jednostranně nebo
         na základě dvoustranné smlouvy o zamezení dvojího zdanění), která u korporační daně a v rámci pravidel, která mají zabránit
         tomuto dvojímu zdanění, zakazuje odpočíst částku daně odváděné v jiných členských státech Evropské unie z příjmu dosaženého
         na jejich území a podléhajícího této dani, pokud tato částka není navzdory vzniku daňové povinnosti zaplacena z důvodu osvobození
         od daně, slevy na dani nebo jakékoli jiné daňové výhody?“

       K předběžné otázce
       K přípustnosti
      17      Portugalská vláda má za to, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce musí být odmítnuta jako nepřípustná, jelikož výklad
         článků 63 SFEU a 65 SFEU požadovaný předkládajícím soudem není vzhledem k časové působnosti právní normy relevantní pro vyřešení
         sporu v původním řízení, který se týká zdaňovacího období odpovídajícího roku 1991. Články 73b a 73d Smlouvy o ES (nyní články
         56 ES a 58 ES), kterým odpovídají články 63 SFEU a 65 SFEU, byly totiž do Smlouvy o založení Evropského hospodářského společenství
         vloženy až Smlouvou o Evropské unii podepsanou v Maastrichtu dne 7. února 1992.

      18      V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury platí, že v rámci spolupráce s vnitrostátními soudy zavedené
         článkem 267 SFEU přísluší Soudnímu dvoru, aby poskytl předkládajícímu soudu užitečnou odpověď, která mu umožní rozhodnout
         spor, jenž mu byl předložen, a že z tohoto hlediska Soudnímu dvoru přísluší případně přeformulovat otázku, která je mu položena
         (viz zejména rozsudky ze dne 4. května 2006, Haug, C‑286/05, Sb. rozh. s. I‑4121, bod 17, a ze dne 11. března 2008, Jager,
         C‑420/06, Sb. rozh. s. I‑1315, bod 46).

      19      Stejně tak podle ustálené judikatury platí, že Soudní dvůr může za účelem poskytnutí užitečné odpovědi soudu, který mu položil
         předběžnou otázku, přihlédnout k unijním právním normám, na které vnitrostátní soud ve svých předběžných otázkách neodkázal
         (viz zejména rozsudky ze dne 12. října 2004, Wolff & Müller, C‑60/03, Sb. rozh. s. I‑9553, bod 24; ze dne 7. července 2005,
         Weide, C‑153/03, Sb. rozh. s. I‑6017, bod 25, a ze dne 23. února 2006, van Hilten-van der Heijden, C‑513/03, Sb. rozh. s. I‑1957,
         bod 26).

      20      Úkolem Soudního dvora je totiž vyložit všechna ustanovení unijního práva, která vnitrostátní soudy potřebují pro rozhodnutí
         o sporech, které projednávají, i pokud tato ustanovení nejsou výslovně zmíněna v otázkách položených těmito soudy Soudnímu
         dvoru (viz rozsudek ze dne 19. listopadu 2002, Strawson a Gagg & Sons, C‑304/00, Recueil, s. I‑10737, bod 58, a výše uvedený
         rozsudek Jager, bod 47).

      21      Vzhledem k tomu, že Soudní dvůr je oprávněn odpovědět na předběžnou otázku s ohledem na právní ustanovení použitelná na skutkový
         základ sporu v původním řízení, je třeba námitku nepřípustnosti vznesenou portugalskou vládou zamítnout.

       K věci samé
       Úvodní poznámky
      22      Věc v původním řízení se týká zdaňovacího období odpovídajícího roku 1991, to znamená právní a skutkové situace předcházející
         vstupu Smlouvy o FEU v platnost. Pravidla v oblasti volného pohybu kapitálu, použitelná v době rozhodné z hlediska skutečností
         v původním řízení, byla zakotvena v článku 67 Smlouvy o EHS a směrnici 88/361, která byla přijata k provedení uvedeného článku.

      23      Z toho plyne, že na předběžnou otázku položenou předkládajícím soudem je třeba odpovědět s ohledem na tato ustanovení.

      24      V tomto ohledu je třeba připomenout, že směrnice 88/361 v plném rozsahu zavedla liberalizaci pohybu kapitálu a její čl. 1
         odst. 1, jehož přímý účinek byl uznán Soudním dvorem, uložil členským státům za tímto účelem povinnost zrušit veškerá omezení
         pohybu kapitálu (viz rozsudek ze dne 11. prosince 2003, Barbier, C‑364/01, Recueil, s. I‑15013, bod 57 a citovaná judikatura).

      25      Článek 6 odst. 2 směrnice 88/361 nicméně umožnil Španělskému království pokračovat do 31. prosince 1992 v některých omezeních
         pohybu kapitálu uvedených v seznamech III a IV přílohy IV této směrnice.

      26      Z toho plyne, že je třeba nejprve ověřit, zda taková právní úprava, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, představuje
         omezení volného pohybu kapitálu ve smyslu čl. 1 odst. 1 směrnice 88/361.

      27      Pouze tehdy, pokud má právní úprava dotčená v původním řízení za následek omezení volného pohybu kapitálu, přísluší předkládajícímu
         soudu dále zkoumat, zda se na pohyb kapitálu vedoucí k zaplacení úroků dotčených v původním řízení vztahuje výjimka podle
         čl. 6 odst. 2 směrnice 88/361, jelikož pouze předkládající soud je příslušný zjistit skutkový stav a určit povahu a zdroj
         úroků, které společnost BBVA získala v Belgii.

       K existenci omezení volného pohybu kapitálu
      28      Je třeba připomenout, že i když přímé daně spadají do pravomoci členských států, musejí tyto členské státy při výkonu této
         pravomoci dodržovat unijní právo (viz rozsudky ze dne 14. února 1995, Schumacker, C‑279/93, Recueil, s. I‑225, bod 21; ze
         dne 11. srpna 1995, Wielockx, C‑80/94, Recueil, s. I‑2493, bod 16; ze dne 6. června 2000, Verkooijen, C‑35/98, Recueil, s. I‑4071,
         bod 32, a výše uvedený rozsudek Barbier, bod 56).

      29      Je na každém členském státu, aby za současného dodržení unijního práva uspořádal svůj systém zdanění příjmů z kapitálového
         majetku a v rámci toho vymezil základ daně, jakož i daňovou sazbu, které se použijí u příjemce těchto příjmů (obdobně viz
         rozsudky ze dne 16. července 2009, Damseaux, C‑128/08, Sb. rozh. s. I‑6823, bod 25, a ze dne 10. února 2011, Haribo Lakritzen
         Hans Riegel a Österreichische Salinen, C‑436/08 a C‑437/08, Sb. rozh. s. I-00305, bod 167 a citovaná judikatura).

      30      Z toho plyne, že úroky zaplacené dlužníkem usazeným v jednom členském státě příjemci usazenému v jiném členském státě mohou
         být předmětem dvojího právního zdanění, pokud se oba členské státy rozhodnou vykonávat svou daňovou pravomoc a zdanit uvedené
         úroky, přičemž první členský stát na ně uplatní srážkovou daň a druhý členský stát je zahrne do zdanitelného příjmu příjemce.

      31      Neexistují-li sjednocující nebo harmonizační opatření v rámci Unie, zachovávají si členské státy i nadále pravomoc vymezit
         prostřednictvím smluv či jednostranně kritéria dělby své daňové pravomoci zejména za účelem odstranění dvojího zdanění (rozsudky
         ze dne 12. května 1998, Gilly, C‑336/96, Recueil, s. I‑2793, body 24 a 30; ze dne 21. září 1999, Saint-Gobain ZN, C‑307/97,
         Recueil, s. I‑6161, bod 57; ze dne 8. listopadu 2007, Amurta, C‑379/05, Sb. rozh. s. I‑9569, bod 17, jakož i ze dne 20. května
         2008, Orange European Smallcap Fund, C‑194/06, Sb. rozh. s. I‑3747, bod 32). Přísluší jim přijmout opatření nezbytná k zamezení
         situacím dvojího zdanění zejména tím, že uplatní kritéria používaná v mezinárodní daňové praxi (viz rozsudek ze dne 14. listopadu
         2006, Kerckhaert a Morres, C‑513/04, Sb. rozh. s. I‑10967, bod 23).

      32      Ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce v projednávané věci vyplývá, že taková opatření k zamezení dvojího zdanění úroků
         byla do španělského právního řádu zavedena jednak smlouvou o zamezení dvojího zdanění a jednak španělskými právními předpisy.

      33      Článek 23 odst. 3 uvedené smlouvy tak stanovil, že Španělské království přiznává v případě daně z úroků pocházejících z Belgie,
         k níž má povinnost rezident tohoto členského státu, odpočet vypočítaný z částky uvedených úroků, která je zahrnuta do základu
         daně tohoto rezidenta a jejíž sazba nemůže být nižší než sazba daně vybrané v Belgii z uvedených příjmů.

      34      Článek 24 odst. 4 zákona 61/1978 v případě příjmů získaných a zdaněných v zahraničí stanovil odpočet nižší ze dvou následujících
         částek: buď částky skutečně zaplacené v zahraničí na základě zdanění téže nebo obdobné povahy, nebo částky daně, která by
         z těchto příjmů musela být zaplacena ve Španělsku, pokud by jich bylo dosaženo na španělském území.

      35      V rámci sporu v původním řízení společnost BBVA nicméně žádá, aby částka daně z úroků získaných v Belgii, k níž existuje povinnost
         v tomto členském státě, avšak která nebyla zaplacena z důvodu osvobození, byla odpočtena z částky korporační daně splatné
         ve Španělsku.

      36      Předkládající soud má za to, že výklad ustanovení smlouvy o zamezení dvojího zdanění a španělských vnitrostátních právních
         předpisů v tom smyslu, že od daně splatné ve Španělsku může být odpočtena pouze daň zaplacená v jiném členském státě, by mohl
         společnosti usazené ve Španělsku odradit od investování kapitálu v jiném členském státě.

      37      V důsledku toho je třeba konstatovat, že údajné znevýhodnění společnosti BBVA v projednávané věci nespočívá ve dvojím zdanění
         úroků získaných společností BBVA, jelikož tyto úroky byly zdaněny pouze ve Španělsku, ale v nemožnosti požívat pro výpočet
         daně splatné ve Španělsku daňové výhody ve formě osvobození přiznaného belgickou právní úpravou.

      38      Soudní dvůr již přitom rozhodl, že nevýhody, které mohou vyplývat ze souběžného výkonu daňové pravomoci různých členských
         států, nejsou omezeními svobod pohybu za předpokladu, že takový výkon není diskriminační (v tomto smyslu viz výše uvedené
         rozsudky Kerckhaert a Morres, body 19, 20 a 24, Orange European Smallcap Fund, body 41, 42 a 47, a Damseaux, bod 27).

      39      Jestliže tedy členské státy nemají povinnost přizpůsobit svůj vlastní daňový systém různým daňovým systémům jiných členských
         států za účelem mj. vyloučení dvojího zdanění (viz rozsudek ze dne 12. února 2009, Block, C‑67/08, Sb. rozh. s. I‑883, bod
         31), nemají tím spíše povinnost přizpůsobit svoji daňovou právní úpravu tak, aby poplatníkovi umožnily požívat daňové výhody
         poskytnuté jiným členským státem v rámci výkonu jeho daňových pravomocí, to vše pod podmínkou, že jejich právní úprava není
         diskriminační.

      40      Je tedy třeba ověřit, zda podle takové právní úpravy, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, není s úroky získanými
         v jiném členském státě zacházeno ve srovnání s úroky získanými ve Španělsku diskriminačně.

      41      Z ustálené judikatury v tomto ohledu vyplývá, že diskriminace může spočívat nejen v uplatňování odlišných pravidel na srovnatelné
         situace, ale rovněž v uplatňování stejného pravidla na situace odlišné (viz výše uvedený rozsudek Schumacker, bod 30; rozsudek
         ze dne 29. dubna 1999, Royal Bank of Scotland, C‑311/97, Recueil, s. I‑2651, bod 26, jakož i výše uvedený rozsudek Kerckhaert
         a Morres, bod 19).

      42      Z hlediska daňových právních předpisů státu bydliště se přitom postavení poplatníka, který je příjemcem úroků, nestává nezbytně
         odlišným na základě pouhé skutečnosti, že je přijímá od dlužníka usazeného v jiném členském státě, který při výkonu svých
         daňových pravomocí může tyto úroky zdanit srážkovou daní z příjmů (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Kerckhaert a Morres,
         bod 19, a rozsudek ze dne 6. prosince 2007, Columbus Container Services, C‑298/05, Sb. rozh. s. I‑10451, bod 42).

      43      Je pravda, že v projednávané věci nebylo před Soudním dvorem uplatňováno diskriminační zacházení s úroky získanými v jiném
         členském státě ve srovnání s úroky získanými od španělského zdroje.

      44      Avšak z právního rámce, jak jej uvedl předkládající soud, vyplývá, že zákon 230/1963 ve svém čl. 57 odst. 1 stanoví, že je-li
         třeba od částky daně odpočíst částky splatné nebo odvedené z titulu jedné nebo více jiných dříve vyměřených daní, jsou tyto
         částky odpočteny v plné výši, i když se na ně uplatnilo osvobození od daně nebo sleva na dani.

      45      Předkládajícímu soudu, který je jediný příslušný k výkladu vnitrostátního práva, proto přísluší ověřit, zda se s ohledem na
         podmínky zdanění úroků získaných ve Španělsku může uvedené ustanovení zákona 230/1963 uplatnit na tyto úroky a zda v takovém
         případě zacházení s úroky získanými v jiném členském státě není diskriminační ve srovnání se zacházením s úroky získanými
         ve Španělsku, pokud jde o možnost odpočíst daň, k níž existuje povinnost, která však nebyla zaplacena.

      46      Vzhledem k výše uvedenému je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že článek 67 Smlouvy o EHS a článek 1 směrnice 88/361
         nebrání takové právní úpravě členského státu, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, která v případě korporační
         daně a v rámci pravidel, která mají zabránit dvojímu zdanění, zakazuje odpočíst částku daně odváděné v jiných členských státech
         Unie z příjmu dosaženého na jejich území a podléhajícího této dani, pokud tato částka navzdory vzniku daňové povinnosti není
         zaplacena z důvodu osvobození od daně, slevy na dani nebo jakékoli jiné daňové výhody, není-li tato právní úprava diskriminační
         ve srovnání se zacházením s úroky získanými v uvedeném členském státě, ověření čehož přísluší předkládajícímu soudu.

       K nákladům řízení
      47      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      Článek 67 Smlouvy o EHS a článek 1 směrnice Rady 88/361/EHS ze dne 24. června 1988, kterou se provádí článek 67 Smlouvy [článek
            zrušený Amsterodamskou smlouvou], nebrání takové právní úpravě členského státu, jako je právní úprava dotčená v původním řízení,
            která v případě korporační daně a v rámci pravidel, která mají zabránit dvojímu zdanění, zakazuje odpočíst částku daně odváděné
            v jiných členských státech Evropské unie z příjmu dosaženého na jejich území a podléhajícího této dani, pokud tato částka
            není navzdory vzniku daňové povinnosti zaplacena z důvodu osvobození od daně, slevy na dani nebo jakékoli jiné daňové výhody,
            není-li tato právní úprava diskriminační ve srovnání se zacházením s úroky získanými v uvedeném členském státě, což přísluší
            ověřit předkládajícímu soudu.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: španělština.


title: Rozsudek Tribunálu (sedmého senátu) ze dne 16. prosince 2011.#Francouzská republika proti Evropské komisi.#EFRR - Snížení finanční podpory - Strukturální pomoc Společenství v regionu Martinik - Žaloba na neplatnost - Veřejné zakázky - Směrnice 93/37/EHS - Pojem ‚přímá dotace‘ - Pojem ‚zařízení určená pro sport, rekreaci a volný čas‘ - Povinnost uvést odůvodnění - Zásada proporcionality.#Věc T-488/10.

text:
      Rozsudek Tribunálu (sedmého senátu) ze dne 16. prosince 2011 – Francie v. Komise
      (Věc T-488/10)
      „EFRR – Snížení finanční podpory – Strukturální pomoc Společenství v regionu Martinik – Žaloba na neplatnost – Veřejné zakázky – Směrnice 93/37/EHS – Pojem ‚přímá dotace‘ – Pojem ‚zařízení určená pro sport, rekreaci a volný čas‘ – Povinnost uvést odůvodnění – Zásada proporcionality“
      1.                     Podpory poskytované státy – Pojem – Zásah snižující zátěž podniku – Dopad na výklad pojmu „dotace“ ve smyslu čl. 2 odst. 1
            směrnice 93/37 (Článek 107 odst. 1 SFEU; směrnice Rady 93/37, čl. 2 odst. 1) (viz body 25–33)
      2.                     Sbližování právních předpisů – Postupy při zadávání veřejných zakázek na stavební práce – Směrnice 93/37 – Účel – Užitečný
            účinek (Směrnice Rady 93/37) (viz body 59–65)
      3.                     Akty orgánů – Odůvodnění – Povinnost – Rozsah – Rozhodnutí Komise snižující výši finanční podpory Společenství (Článek 296
            SFEU; směrnice Rady 93/37, čl. 2 odst. 2) (viz body 68–71)
      Předmět

               Návrh na zrušení rozhodnutí Komise C(2010) 5229 ze dne 28. července 2010 o zrušení části příspěvku z Evropského fondu pro
                  regionální rozvoj (EFRR) na základě jednotného programového dokumentu pro cíl 1 pro strukturální pomoc Společenství v regionu
                  Martinik ve Francii

            Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Francouzské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 7. února 2002. # Theresia Rudolph proti Radě Evropské unie a Komisi Evropských společenství. # Mimosmluvní odpovědnost. # Věc T-187/94.


title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 12. listopadu 2009. # SGL Carbon AG proti Komisi Evropských společenství. # Kasační opravný prostředek - Hospodářská soutěž - Kartelové dohody - Článek 81 ES a článek 53 Dohody o EHP - Trh s výrobky na bázi uhlíku a grafitu pro elektrická a mechanická použití - Článek 15 odst. 2 nařízení č. 17 - Pokyny o metodě stanovování pokut - Obrat a podíl na příslušných trzích - Hodnota vlastní spotřeby - Zásada rovného zacházení - Zásada proporcionality. # Věc C-564/08 P.

text:
      Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 12. listopadu 2009 – SLG Carbon v. Komise
      (Věc C‑564/08 P)
      „Kasační opravný prostředek – Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Článek 81 ES a článek 53 Dohody o EHP – Trh s výrobky na bázi uhlíku a grafitu pro elektrická a mechanická použití – Článek 15 odst. 2 nařízení č. 17 – Pokyny o metodě stanovování pokut – Obrat a podíl na příslušných trzích – Hodnota vlastní spotřeby – Zásada rovného zacházení – Zásada proporcionality“
      1.                     Kasační opravný prostředek – Žalobní důvody kasačního opravného prostředku – Žalobní důvod předložený poprvé v rámci kasačního
            opravného prostředku – Nepřípustnost – Kasační opravný prostředek proti rozsudku Soudu v oblasti hospodářské soutěže (viz
            body 22–23, 25, 31)
      2.                     Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Zohledněný obrat – Hodnota plnění poskytnutých v rámci podniku – Zahrnutí (Nařízení
            Rady č. 17, čl. 15 odst. 2) (viz bod 30)
      3.                     Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Rozdělení dotyčných podniků do kategorií se zvláštním výchozím bodem – Přípustnost
            (Nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2; sdělení Komise 98/K 9/03, bod 1 A) (viz body 43, 45, 49, 56)
      4.                     Kasační opravný prostředek – Pravomoc Soudního dvora – Zpochybnění závěrů Soudu o výši pokuty uložené podniku z důvodů spravedlnosti
            – Vyloučení – Přezkum omezený na ověření, zda Soud zohlednil podstatné faktory pro posouzení závažnosti porušení a všechny
            argumenty uvedené proti uložené pokutě (viz body 58–59)
      Předmět

               Kasační opravný prostředek podaný proti rozsudku Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 8. října 2008, SGL Carbon v.
                  Komise (T‑68/04), jímž Soud odmítl návrh žalobkyně na zrušení rozhodnutí Komise 2004/420/ES ze dne 3. prosince 2003 v řízení
                  podle článku 81 Smlouvy o ES a článku 53 Dohody o EHP týkajícího se kartelové dohody na trhu s výrobky na bázi uhlíku a grafitu
                  pro elektrická nebo mechanická použití, nebo, podpůrně, na snížení pokuty uložené žalobkyni – Nezohlednění argumentace žalobkyně
                  a její současné prohlášení za nový nepřípustný žalobní důvod, která se týkala přihlédnutí k hodnotě vlastní spotřeby při výpočtu
                  obratu a podílu dotyčných podniků na trhu – Porušení zásad proporcionality a rovného zacházení

            Výrok

                  1)

                  	Kasační opravný prostředek se zamítá.

                  2)

                  	Společnosti SGL Carbon AG se ukládá náhrada nákladů řízení.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 15. června 2006. # Komise Evropských společenství proti Švédskému království. # Nesplnění povinnosti státem - Sociální politika - Ochrana bezpečnosti a zdraví zaměstnanců - Směrnice 89/391/EHS - Schopnosti a způsobilosti osob, které zajišťují činnosti týkající se ochrany a prevence pracovních rizik v podniku. # Věc C-459/04.

text:
      Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 15. června 2006 – Komise v. Švédsko
      (Věc C‑459/04)
      „Nesplnění povinnosti státem – Sociální politika – Ochrana bezpečnosti a zdraví zaměstnanců – Směrnice 89/391/EHS – Schopnosti a způsobilosti osob, které zajišťují činnosti týkající se ochrany a prevence pracovních rizik v podniku“
      1.                     Akty orgánů – Směrnice – Provádění členskými státy (Čl. 249 třetí pododstavec ES) (viz body 32–34)
      2.                     Sociální politika – Ochrana bezpečnosti a zdraví zaměstnanců – Směrnice 89/391 o zavádění opatření pro zlepšení bezpečnosti
            a ochrany zdraví zaměstnanců při práci (Směrnice Rady 89/391, čl. 7 odst. 5 a 8) (viz body 36–47)
      Předmět

         Nesplnění povinnosti státem – Neúplné provedení čl. 7 odst. 8 směrnice Rady 89/391 EHS ze dne 12. června 1989 o zavádění opatření
                  pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví zaměstnanců při práci (Úř. věst. L 183, s. 1; Zvl. vyd. 05/01, s. 349) – Definice
                  schopností a způsobilostí zaměstnanců určených zaměstnavatelem pro výkon činností týkajících se ochrany a prevence pracovních
                  rizik v podniku

            Výrok

                  Žaloba se zamítá.

                  Komise Evropských společenství a Švédské království ponesou vlastní náklady řízení.


Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého rozšířeného senátu) ze dne 4. dubna 2001. # Regione Friuli Venezia Giulia proti Komisi Evropských společenství. # Státní podpory - Žaloba na neplatnost - Odůvodnění. # Věc T-288/97.