title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 14. listopadu 2013.#Bundesrepublik Deutschland v. Kaveh Puid.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Hessischer Verwaltungsgerichtshof.#Azyl – Listina základních práv Evropské unie – Článek 4 – Nařízení (ES) č. 343/2003 – Článek 3 odst. 1 a 2 – Určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o azyl podané státním příslušníkem třetí země v některém z členských států – Články 6 až 12 – Kritéria k určení příslušného členského státu – Článek 13 – Podpůrné ustanovení.#Věc C‑4/11.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      14. listopadu 2013 (
            *1
         )
      „Azyl — Listina základních práv Evropské unie — Článek 4 — Nařízení (ES) č. 343/2003 — Článek 3 odst. 1 a 2 — Určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o azyl podané státním příslušníkem třetí země v některém z členských států — Články 6 až 12 — Kritéria k určení příslušného členského státu — Článek 13 — Podpůrné ustanovení“
      Ve věci C‑4/11,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Hessischer Verwaltungsgerichtshof (Německo) ze dne 22. prosince 2010, došlým Soudnímu dvoru dne 5. ledna 2011, v řízení

         Bundesrepublik Deutschland

      proti

         Kavehu Puidovi,

      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, K. Lenaerts, místopředseda, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, L. Bay Larsen (zpravodaj) a M. Safjan, předsedové senátů, J. Malenovský, E. Levits, A. Ó Caoimh, J.‑C. Bonichot, D. Šváby, M. Berger a A. Prechal, soudci,
      generální advokát: N. Jääskinen,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Malacek, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 22. ledna 2013,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za německou vládu N. Graf Vitzthumem, jako zmocněncem,

               —

               za K. Puida U. Schlung-Muntau, Rechtsanwältin,

               —

               za belgickou vládu T. Maternem, jako zmocněncem,

               —

               za Irsko D. O’Haganem, jako zmocněncem, ve spolupráci s D. Conlan Smythem, barrister,

               —

               za řeckou vládu A. Samoni-Rantou, M. Michelogiannaki, T. Papadopoulou, F. Dedousi a G. Papagianni, jako zmocněnkyněmi,

               —

               za francouzskou vládu G. de Berguesem a B. Beaupère-Manokha, jako zmocněnci,

               —

               za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s L. D’Asciou, avvocato dello Stato,

               —

               za polskou vládu M. Szpunarem, jako zmocněncem,

               —

               za vládu Spojeného království C. Murrell, jako zmocněnkyní,

               —

               za švýcarskou vládu O. Kjelsenem, jako zmocněncem,

               —

               za Evropskou komisi M. Condou-Durande a W. Bogensbergerem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 18. dubna 2013,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 3 odst. 2 nařízení Rady (ES) č. 343/2003 ze dne 18. února 2003, kterým se stanoví kritéria a postupy pro určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o azyl podané státním příslušníkem třetí země v některém z členských států (Úř. věst. L 50, s. 1, dále jen „nařízení“).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Bundesrepublik Deutschland, zastoupenou Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Spolkový úřad pro migraci a uprchlíky, dále jen „Bundesamt“), a K. Puidem, íránským státním příslušníkem, ve věci rozhodnutí Bundesamt, které shledalo žádost K. Puida o azyl nepřípustnou a nařídilo přemístění dotyčného do Řecka.

         Právní rámec

               3

               Článek 3 odst. 1 a 2 nařízení uvádí:
               „1.   Členské státy posuzují každou žádost o azyl podanou příslušníkem třetí země na hranici nebo na jejich území kterémukoli z nich. Žádost posuzuje jediný členský stát, který je příslušný podle kritérií stanovených v kapitole III.
               2.   Odchylně od odstavce 1 může každý členský stát posoudit žádost o azyl, kterou podal státní příslušník třetí země, i když podle kritérií stanovených tímto nařízením není příslušný. V tom případě se tento členský stát stává příslušným členským státem ve smyslu tohoto nařízení a přebírá povinnosti spojené s touto příslušností. [...]“

               4

               Článek 5 odst. 1 nařízení zní takto:
               „Kritéria k určení příslušného členského státu se uplatňují v pořadí, v jakém jsou uvedena v [kapitole III].“

               5

               Za účelem určení příslušného členského státu ve smyslu čl. 3 odst. 1 nařízení obsahuje kapitola III výčet objektivních a hierarchicky uspořádaných kritérií.

               6

               Článek 6 nařízení označuje členský stát příslušný k posuzování žádosti o azyl, kterou podala nezletilá osoba bez doprovodu.

               7

               Články 7 a 8 nařízení se vztahují na žadatele o azyl, jejichž rodinný příslušník může pobývat jako uprchlík v některém členském státě nebo podal žádost o azyl, o níž dosud nebylo v tomto státě přijato první rozhodnutí ve věci.

               8

               Článek 9 nařízení se týká žadatelů o azyl, kteří jsou držiteli platného povolení k pobytu či víza nebo povolení k pobytu či víza, jejichž platnost skončila.

               9

               Kritérium stanovené v čl. 10 odst. 1 nařízení je následující:
               „Pokud je […] zjištěno, že žadatel o azyl překročil nedovoleným způsobem pozemní, námořní nebo vzdušnou cestou hranice některého členského státu ze třetí země, je k posouzení žádosti o azyl příslušný tento členský stát. [...]“

               10

               Kritérium obsažené v článku 11 nařízení se může za určitých podmínek uplatnit v případě, kdy žadatel o azyl vstoupil na území členského státu, ve kterém je osvobozen od vízové povinnosti.

               11

               Článek 12 nařízení se vztahuje na žádosti o azyl podané v mezinárodní tranzitní oblasti letiště členského státu.

               12

               Článek 13 nařízení stanoví, že pokud nemůže být na základě pořadí kritérií určen žádný členský stát, je k posouzení žádosti o azyl automaticky příslušný první členský stát, ve kterém byla žádost o azyl podána.

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               13

               Kaveh Puid, narozený v roce 1979, přicestoval do Řecka letadlem z Teheránu (Írán) do Atén (Řecko) dne 20. října 2007 s padělanými doklady totožnosti. Po čtyřdenním pobytu v Řecku pokračoval v cestě do Frankfurtu nad Mohanem (Německo), kde podal žádost o azyl.

               14

               K zajištění vrácení dotyčného bylo nařízeno jeho zadržení až do 25. ledna 2008. Následně podal dotyčný k Verwaltungsgericht Frankfurt am Main návrh na vydání předběžného opatření, kterým měla být Bundesrepublik Deutschland zejména uložena povinnost prohlásit se na základě čl. 3 odst. 2 nařízení za příslušnou k posouzení jeho žádosti o azyl. Uvedený soud vydal zákaz přemístit K. Puida do Řecka do 16. ledna 2008.

               15

               Dne 14. prosince 2007 Bundesamt shledal žádost dotyčného a azyl nepřípustnou a nařídil jeho přemístění do Řecka. Domníval se totiž, že členským státem příslušným k posouzení této žádosti je Řecká republika, a neshledal žádný důvod, který by Bundesrepublik Deutschland přiměl k použití čl. 3 odst. 2 nařízení. Dne 23. ledna 2008 byl K. Puid přemístěn do Řecka.

               16

               Kaveh Puid se však mezi tím obrátil dne 25. prosince 2007 na Verwaltungsgericht Frankfurt am Main se žalobou, kterou se domáhal zrušení uvedeného rozhodnutí Bundesamt a nařízení, aby se Bundesrepublik Deutschland prohlásila za příslušnou k posouzení jeho žádosti o azyl.

               17

               Verwaltungsgericht Frankfurt am Main zrušil rozsudkem ze dne 8. července 2009 rozhodnutí Bundesamt a dospěl k závěru, že výkon příkazu k navrácení je protiprávní. Toto rozhodnutí se zakládá na skutečnosti, že Bundesrepublik Deutschland byla povinna využít práva převzít odpovědnost za posouzení žádosti přiznaného čl. 3 odst. 2 nařízení, zejména s ohledem na podmínky přijímání žadatelů o azyl a vyřizování žádostí o azyl v Řecku.

               18

               Bundesrepublik Deutschland, zastoupená Bundesamt, se proti tomuto rozsudku odvolala k Hessischer Verwaltungsgerichtshof.

               19

               Za těchto okolností přerušil Hessischer Verwaltungsgerichtshof řízení rozhodnutím ze dne 22. prosince 2010 a položil Soudnímu dvoru čtyři předběžné otázky, které se týkají určení působnosti čl. 3 odst. 2 nařízení v případě, kdy situace panující v členském státu, který je na základě kritérií stanovených v kapitole III nařízení určen za příslušný k posouzení žádosti o azyl, ohrožuje základní práva dotyčného žadatele o azyl.

               20

               Dne 20. ledna 2011 svolil Bundesamt na základě čl. 3 odst. 2 nařízení k posouzení žádosti o azyl podané K. Puidem. Následně dotyčnému přiznal rozhodnutím ze dne 18. května 2011 postavení uprchlíka.

               21

               Hessischer Verwaltungsgerichtshof je přesto názoru, že se jeho žádost o rozhodnutí o předběžné otázce nestala bezpředmětnou, neboť K. Puid může doložit legitimní zájem na tom, aby byla určena protiprávnost rozhodnutí ze dne 14. prosince 2007, za účelem posouzení žádosti o náhradu škody vzniklé v důsledku jeho zadržení.

               22

               Dopisem ze dne 21. prosince 2011 předala kancelář Soudního dvora předkládajícímu soudu rozsudek ze dne 21. prosince 2011, N. S. a další (C-411/10 a C-493/10, Sb. rozh. s. I-13905), a vyzvala jej, aby jí oznámil, zda ve světle tohoto rozsudku trvá na své žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce.

               23

               Rozhodnutím ze dne 1. června 2012, došlým Soudnímu dvoru dne 8. června 2012, vzal Hessischer Verwaltungsgerichtshof první tři otázky zpět, neboť měl za to, že byly dostatečně zodpovězeny ve výše uvedeném rozsudku N. S. a další. Předkládající soud má však za to, že za účelem upřesnění dosahu tohoto rozsudku ohledně možnosti žadatele dovolávat se v soudním řízení povinnosti členského státu, v němž se nachází, posoudit jeho žádost o azyl, je i nadále třeba položit následující otázku:
               „Vyplývá z povinnosti členského státu využít právo podle čl. 3 odst. 2 první věty nařízení […] soudně vymahatelný subjektivní nárok žadatele o azyl vůči tomuto členskému státu, aby využil právo převzít odpovědnost za posouzení žádosti?“

         K předběžné otázce

               24

               Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda se žadatel o azyl může u vnitrostátního soudu dovolávat povinnosti členského státu, ve kterém podal žádost o azyl, aby stát tuto žádost posoudil na základě čl. 3 odst. 2 nařízení, pokud situace panující v členském státě, který je na základě kritérií stanovených v kapitole III nařízení určen za příslušný k posouzení uvedené žádosti, ohrožuje základní práva uvedeného žadatele.

               25

               Je třeba předeslat, že z rozhodnutí vydaných předkládajícím soudem dne 22. prosince 2010 a 1. června 2012 vyplývá, že uvedená otázka vychází z předpokladu, že v takové situaci, jako je situace v původním řízení, je členský stát, ve kterém žadatel o azyl podal svoji žádost, povinen využít právo převzít odpovědnost za posouzení žádosti, které mu přiznává čl. 3 odst. 2 nařízení.

               26

               Toto ustanovení však nemůže uvedený předpoklad podložit.

               27

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle čl. 3 odst. 1 nařízení posuzuje žádost o azyl jediný členský stát, který je příslušný podle kritérií stanovených v kapitole III nařízení.

               28

               Článek 3 odst. 2 nařízení však stanoví, že každý členský stát může odchylně od odstavce 1 uvedeného článku 3 posoudit žádost o azyl, kterou mu podá příslušník třetí země, i když podle kritérií stanovených tímto nařízením není k posouzení příslušný.

               29

               Soudní dvůr v bodě 107 výše uvedeného rozsudku N. S. a další sice připomněl, že za takových okolností, jako jsou okolnosti uvedeného rozsudku, členský stát, který určuje příslušný členský stát, má podle čl. 3 odst. 2 nařízení možnost sám žádost posoudit, avšak neuvedl, že je k tomu povinen.

               30

               Naproti tomu je třeba zdůraznit, že Soudní dvůr rozhodl, že členské státy nemohou přemístit žadatele o azyl do členského státu, který byl na základě kritérií stanovených v kapitole III určen za příslušný stát, nemohou-li nevědět o skutečnosti, že systémové nedostatky azylového řízení a podmínek přijímání žadatelů o azyl v tomto členském státě představují závažné a prokazatelné důvody pro domněnku, že žadatel bude vystaven skutečnému riziku nelidského nebo ponižujícího zacházení ve smyslu článku 4 Listiny základních práv Evropské unie (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek N. S. a další, body 94 a 106).

               31

               Je na předkládajícím soudu, aby posoudil, zda takovéto systémové nedostatky existovaly v okamžiku výkonu rozhodnutí o přemístění K. Puida do Řecka.

               32

               Pokud jde o otázku, zda je členský stát, který nemůže přemístit žadatele o azyl do členského státu, jenž byl podle nařízení původně určen za příslušný členský stát, povinen přezkoumat žádost sám, je třeba připomenout, že kapitola III nařízení uvádí několik kritérií a podle čl. 5 odst. 1 nařízení se tato kritéria uplatňují v pořadí, v jakém jsou uvedena v této kapitole (výše uvedený rozsudek N. S. a další, bod 95).

               33

               Jak již Soudní dvůr rozhodl, nelze-li přemístit žadatele do jiného členského státu, jenž byl na základě kritérií kapitoly III nařízení původně určen za příslušný členský stát, přísluší členskému státu, který měl toto přemístění provést, aby s výhradou možnosti posoudit žádost sám, uvedené v čl. 3 odst. 2 nařízení, pokračoval v přezkumu kritérií uvedené kapitoly za účelem ověření, zda některé z těchto kritérií umožňuje označit jiný členský stát za příslušný k posouzení žádosti o azyl (výše uvedený rozsudek N. S. a další, body 96 a 107).

               34

               Pokud tomu tak není, je podle článku 13 nařízení k tomuto posouzení příslušný první členský stát, ve kterém byla žádost o azyl podána (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek N. S. a další, bod 97).

               35

               Je však třeba, aby členský stát, v němž se žadatel o azyl nachází, dbal na to, aby nezhoršoval situaci, kdy jsou porušována základní práva tohoto žadatele, postupem určování příslušného členského státu, který by byl nepřiměřeně dlouhý. V případě potřeby mu přísluší, aby v souladu s podmínkami stanovenými v čl. 3 odst. 2 nařízení posoudil žádost sám (výše uvedený rozsudek N. S. a další, body 98 a 108).

               36

               Vzhledem k výše uvedenému je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že nemohou-li členské státy nevědět o skutečnosti, že systémové nedostatky azylového řízení a podmínek přijímání žadatelů o azyl v členském státě, který byl původně na základě kritérií stanovených v kapitole III nařízení určen za příslušný k posouzení žádosti, představují závažné a prokazatelné důvody pro domněnku, že dotyčný žadatel o azyl bude vystaven skutečnému riziku nelidského nebo ponižujícího zacházení ve smyslu článku 4 Listiny základních práv Evropské unie, což musí ověřit předkládající soud, nesmí členský stát, který určuje příslušný členský stát, žadatele o azyl přemístit do členského státu původně určeného za příslušný k posouzení žádosti a je s výhradou využití možnosti, že žádost posoudí sám, povinen pokračovat v přezkumu kritérií stanovených v uvedené kapitole, aby tak určil, zda lze na základě některého z uvedených kritérií, nebo v opačném případě na základě článku 13 téhož nařízení, určit za příslušný některý jiný členský stát.

               37

               Naproti tomu v takovéto situaci skutečnost, že žadatel o azyl nemůže být přemístěn do členského státu, který byl původně určen za příslušný k posouzení žádosti, jako taková neznamená, že členský stát, který určuje příslušný členský stát, je na základě čl. 3 odst. 2 nařízení povinen sám posoudit žádost o azyl.

         K nákladům řízení

               38

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:

                     Nemohou-li členské státy nevědět o skutečnosti, že systémové nedostatky azylového řízení a podmínek přijímání žadatelů o azyl v členském státě, který byl původně na základě kritérií stanovených v kapitole III nařízení Rady (ES) č. 343/2003 ze dne 18. února 2003, kterým se stanoví kritéria a postupy pro určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o azyl podané státním příslušníkem třetí země v některém z členských států, určen za příslušný k posouzení žádosti, představují závažné a prokazatelné důvody pro domněnku, že dotyčný žadatel o azyl bude vystaven skutečnému riziku nelidského nebo ponižujícího zacházení ve smyslu článku 4 Listiny základních práv Evropské unie, což musí ověřit předkládající soud, nesmí členský stát, který určuje příslušný členský stát, žadatele o azyl přemístit do členského státu původně určeného za příslušný k posouzení žádosti a je s výhradou využití možnosti, že žádost posoudí sám, povinen pokračovat v přezkumu kritérií stanovených v uvedené kapitole, aby tak určil, zda lze na základě některého z uvedených kritérií, nebo v opačném případě na základě článku 13 téhož nařízení, určit za příslušný některý jiný členský stát.

                     Naproti tomu v takovéto situaci skutečnost, že žadatel o azyl nemůže být přemístěn do členského státu, který byl původně určen za příslušný k posouzení žádosti, jako taková neznamená, že členský stát, který určuje příslušný členský stát, je na základě čl. 3 odst. 2 nařízení č. 343/2003 povinen sám posoudit žádost o azyl.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 16. prosince 1997. # Komise Evropských společenství proti Spolkové republice Německo. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-341/96.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 25. května 1993. # Finanzamt München III proti Gerhardu Mohsche. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesfinanzhof - Německo. # DPH. # Věc C-193/91.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 19. května 1983. # Kaffee-Contor Bremen GmbH & Co. KG proti Hauptzollamt Bremen-Nord. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Finanzgericht Bremen - Německo. # Věc 192/82.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 22. března 1984. # 3M Deutschland GmbH proti Oberfinanzdirektion Frankfurt/Main. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesfinanzhof - Německo. # Sazební zařazení zboží. # Věc 92/83.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 30. listopadu 1976. # Handelskwekerij G. J. Bier BV proti Mines de potasse d'Alsace SA. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Gerechtshof 's-Gravenhage - Nizozemsko. # # Věc 21-76.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 14. ledna 2009. # Kronoply GmbH & Co. KG proti Komisi Evropských společenství. # Státní podpory - Regionální podpory pro velké investiční projekty - Rozhodnutí, kterým se podpora prohlašuje za neslučitelnou se společným trhem - Odůvodnění - Motivační účinek podpory - Nezbytnost podpory. # Věc T-162/06.

text:
      Věc T-162/06
      Kronoply GmbH & Co. KG
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Státní podpory – Regionální podpory pro velké investiční projekty – Rozhodnutí, kterým se podpora prohlašuje za neslučitelnou se společným trhem – Odůvodnění – Motivační účinek podpory − Nezbytnost podpory“
      Shrnutí rozsudku
      1.      Akty orgánů – Odůvodnění – Povinnost – Rozsah – Rozhodnutí Komise, kterým se konstatuje neslučitelnost podpory se společným
            trhem
      (Článek 253 ES)
      2.      Podpory poskytované státy – Zákaz – Odchylky – Podpory, které můžou mít prospěch z odchylky stanovené v čl. 87 odst. 3 písm.
            c) ES – Provozní podpora – Vyloučení
      [Článek 87 odst. 3 písm. c) ES]
      3.      Podpory poskytované státy – Záměry podpor – Oznámení Komisi
      (Článek 88 ES)
      1.      Odůvodnění vyžadované článkem 253 ES musí být přizpůsobeno povaze dotčeného aktu a musejí z něho jasně a jednoznačně vyplývat
         úvahy orgánu, jenž akt vydal, tak aby se zúčastněné osoby mohly seznámit s důvody, které vedly k přijetí opatření a příslušný
         soud mohl vykonávat svůj přezkum.

      Komise musí v rozhodnutí, jenž považuje státní opatření za nepřípustnou provozní podporu, která z důvodu chybějícího motivačního
         účinku a nezbytnosti nemůže být schválena, výslovně odůvodnit tento závěr.

      (viz body 26–28)
      2.      Komise může prohlásit, že podpora je v souladu s čl. 87 odst. 3 ES, jen tehdy, pokud může konstatovat, že tato podpora přispívá
         k uskutečňování některého z cílů uvedených v tomto ustanovení, kterých by podnik, jenž je příjemcem podpory, nemohl za obvyklých
         tržních podmínek dosáhnout vlastními opatřeními. Jinak řečeno, členským státům nelze umožnit provádět platby, které by zlepšily
         finanční situaci podniku, který je příjemcem podpory, aniž by byly nezbytné pro dosažení cílů stanovených v čl. 87 odst. 3
         ES.

      Není totiž možné připustit, aby podpora zahrnovala podmínky, obzvláště její výši, jejichž omezující účinky by šly nad rámec
         toho, co je nezbytné k tomu, aby podpora mohla dosáhnout cíle připuštěné Smlouvou.

      Podpora, která nevyžaduje od podniku, jenž je příjemcem podpory, ani protiplnění, ani příspěvek k cíli společného zájmu, je
         provozní podporou k pokrytí běžných nákladů, které tento podnik musí jinak hradit sám, a nemůže být schválena. Taková podpora
         totiž v zásadě narušuje podmínky hospodářské soutěže.

      (viz body 65–66, 74-75)
      3.      Po oznámení záměru státní podpory členským státem a po jeho schválení Komisí, má tento stát možnost oznámit záměr na poskytnutí
         nové podpory podniku-příjemci nebo na změnu podpory tomuto podniku již poskytnuté. Toto nové oznámení podléhá přezkumu Komise,
         která po ověření podmínek stanovených v čl. 87 odst. 2 a 3 ES může prohlásit podporu za slučitelnou se společným trhem.

      Skutečnost, že vnitrostátní právní úprava stanoví, že projekt musí být realizován v určité lhůtě, s sebou automaticky nenese
         ztrátu možnosti požadovat po uplynutí této lhůty o zvýšení podpory již poskytnuté na uvedený projekt a její schválení.

      (viz body 85–87)
ROZSUDEK SOUDU (pátého senátu)
      14. ledna 2009 (*)

      „Státní podpory – Regionální podpory pro velké investiční projekty – Rozhodnutí, kterým se podpora prohlašuje za neslučitelnou se společným trhem – Odůvodnění – Motivační účinek podpory − Nezbytnost podpory“
      Ve věci T‑162/06,
      Kronoply GmbH & Co. KG, se sídlem v Heiligengrabe (Německo), zastoupená R. Niererem a L. Gordallou, advokáty,

      žalobkyně,
      proti
      Komisi Evropských společenství, zastoupené původně K. Grossem a T. Scharfem, poté V. Kreuschitzem, K. Grossem a T. Scharfem, jako zmocněnci,

      žalované,
      jejímž předmětem je návrh na zrušení rozhodnutí Komise 2006/262/ES ze dne 21. září 2005 o státní podpoře C 5/2004 (ex N 609/2003),
         kterou Německo hodlá poskytnout společnosti Kronoply GmbH (Úř. věst. 2006, L 94, s. 50),

      SOUD PRVNÍHO STUPNĚ EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (pátý senát),
      ve složení M. Vilaras (zpravodaj), předseda, M. Prek a V. Ciucă, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: C. Kristensen, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 3. září 2008,
      vydává tento
      Rozsudek
       Skutkový základ sporu
      1        Žalobkyně, Kronoply GmbH & Co. KG, je podnikem podle německého práva, který vyrábí materiály ze dřeva.

      2        Dne 28. ledna 2000 podala žalobkyně k Investitionsbank des Landes Brandenburg (investiční banka Spolkové země Braniborsko,
         dále jen „ILB“) žádost o dotace ve výši 77 milionů německých marek (DEM) (39,36 milionů eur) za účelem výstavby výrobny desek
         z orientovaných plochých třísek, jejíž celková cena byla 220 milionů DEM (112,5 milionů eur).

      3        Dopisem ze dne 22. prosince 2000 oznámila Spolková republika Německo v souladu s čl. 2 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 659/1999
         ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku [88] Smlouvy o ES (Úř. věst. L 83, s. 1) Komisi projekt
         podpory investice ve prospěch žalobkyně ve výši 77 milionů DEM na výstavbu výrobny desek z orientovaných plochých třísek,
         přičemž uvedený projekt spadal do Víceodvětvového rámce pro regionální podpory velkých investičních plánů (Úř. věst 1998,
         C 107, s. 7, dále jen „víceodvětvový rámec“), ve znění platném v rozhodné době. Toto oznámení Komise zapsala do rejstříku
         a vedla pod číslem N 813/2000 (dále jen „řízení N 813/2000“).

      4        Maximální výše podpory poskytované podle víceodvětvového rámce se určuje na základě výpočtu, při kterém se zohledňuje vícero
         parametrů a zejména stav hospodářské soutěže v posuzovaném odvětví, označovaný jako faktor T a stanovený ve čtyřech úrovních:
         0,25, 0,5, 0,75 a 1. V projednávaném případě byl projekt nejdříve oznámen Spolkovou republikou Německo s faktorem T o úrovni
         1, který odpovídá projektu, jenž nemá žádný negativní vliv na hospodářskou soutěž.

      5        Po výměně dopisů s Komisí změnila Spolková republika Německo dne 19. června 2001 své oznámení ohledně intenzity podpory. Zejména
         Komisi oznámila, že se „rozhodla snížit oznámený faktor stavu hospodářské soutěže z 1 na 0,75“. Faktor T o úrovni 0,75 se
         použije na projekty, které způsobují zvýšení kapacity v odvětví, které se vyznačuje nadměrnou strukturální kapacitou nebo
         trhem v propadu. Použitím faktoru T o úrovni 0,75 se intenzita podpory snížila z 35 % na 31,5 %, což představuje celkovou
         částku podpory ve výši 69,3 milionů DM (35,43 milionů eur) namísto původně oznámených 77 milionů DM (39,36 milionů eur).

      6        Dne 3. července 2001 přijala Komise na základě čl. 4. odst. 3 nařízení č. 659/1999 rozhodnutí nevznášet námitky vůči poskytnutí
         této podpory, které bylo zveřejněno v Úředním věstníku dne 11. srpna 2001 (Úř. věst. C 226, s. 14).

      7        Dopisem ze dne 3. ledna 2002 podala Spolková republika Německo žádost o změnu rozhodnutí Komise ze dne 3. července 2001 z důvodu,
         že relevantní trh nemůže být považován za trh v propadu, což sebou musí nést použití faktoru T o úrovni 1 a zvýšení intenzity
         schválené podpory z 31,5 na 35 % způsobilých investičních nákladů.

      8        Dopisem ze dne 5. února 2002 odmítla Komise změnit své rozhodnutí ze dne 3. července 2001 z důvodu, že podpora byla posouzena
         na základě správného výpočtu všech použitelných kritérií.

      9        Žalobkyně, která považovala tento dopis za rozhodnutí Komise, proti němu podala žalobu na neplatnost, která byla Soudem odmítnuta
         jako nepřípustná usnesením ze dne 5. listopadu 2003, Kronoply v. Komise (T‑130/02, Recueil, s. II‑4857) z důvodu neexistence
         napadnutelného aktu.

      10      Dopisem ze dne 22. prosince 2003 Spolková republika Německo oznámila Komisi svůj záměr poskytnout žalobkyni investiční dotaci
         ve výši 3 936 947 eur, a to na základě víceodvětvového rámce. Tato podpora byla zapsána do rejstříku pod číslem N 609/03.

      11      Dopisem ze dne 18. února 2004 informovala Komise Spolkovou republiku Německo o svém rozhodnutí zahájit řízení stanovené v
         čl. 88 odst. 2 ES z důvodu, že má závažné pochybnosti o motivačním účinku a nezbytnosti oznámené dodatečné podpory.

      12      Komise poté, co obdržela připomínky Spolkové republiky Německo a žalobkyně, přijala dne 21. září 2005 rozhodnutí 2006/262/ES
         o státní podpoře C 5/2004 (ex N 609/2003), kterou Německo hodlá poskytnout společnosti Kronoply (Úř. věst. 2006, L 94, s. 50,
         dále jen „Rozhodnutí“).

      13      Bod 42 odůvodnění Rozhodnutí zní takto:

      „Komise dochází k závěru, že oznámená podpora představuje státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES. Jelikož podpora
         ani nepůsobí jako motivace, ani není nezbytná, nelze použít žádné z ustanovení o výjimkách podle čl. 87 odst. 2 nebo 3 [ES].
         Podpora je proto nepřípustnou provozní podporou a nesmí být poskytnuta.“

      14      Článek 1 Rozhodnutí zní následovně:

      „Státní podpora ve výši 3 936 947 EUR, kterou hodlá Německo podle oznámení N 609/2003 poskytnout ve prospěch společnosti Kronoply
         [...], je neslučitelná se společným trhem.

      Z tohoto důvodu nesmí být podpora poskytnuta.“
       Řízení a návrhová žádání účastnic řízení
      15       Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 26. června 2006 podala žalobkyně projednávanou žalobu.

      16      Na základě zprávy soudce zpravodaje rozhodl Soud (pátý senát) zahájit ústní část řízení. Řeči účastnic řízení a jejich odpovědi
         na otázky položené Soudem byly vyslechnuty na jednání dne 3. září 2008.

      17      Žalobkyně navrhuje, aby Soud:

      –        zrušil Rozhodnutí;
      –        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
      18      Komise navrhuje, aby Soud:

      –        zamítl žalobu;
      –        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
       Právní otázky
      19      Žalobkyně uplatňuje na podporu své žaloby pět žalobních důvodů vycházejících zaprvé z porušení článku 253 ES, zadruhé z porušení
         ustanovení nařízení č. 659/1999, zatřetí z porušení čl. 87 odst. 3 písm. a) a c) ES, článku 88 ES a Pokynů k vnitrostátní
         regionální podpoře (Úř. věst. 1998, C 74, s. 9, dále jen „pokyny“), začtvrté z existence zjevných pochybení Komise při zjištění
         skutkových okolností a zapáté z existence zjevných pochybení Komise při posouzení skutkového stavu a ze zneužití pravomoci.

       K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení článku 253 ES
       Argumenty účastnic řízení
      20      Žalobkyně jednak tvrdí, že není schopna pochopit odůvodnění Komise v rozsahu, v němž Rozhodnutí obsahuje „trhlinu“ v logice
         uvažování orgánu, neboť Komise popírá existenci motivačního účinku, aniž by nicméně na základě kritérií, která sama stanovila,
         ověřila, zda takový účinek existuje. Podle znění pokynů motivační účinek existuje, jestliže je žádost o podporu podána před
         realizací projektu, což se v projednávaném případě stalo. Komise tím, že tuto skutkovou okolnost neuvedla, se kromě nepřesnosti
         ve zjištění skutkových okolností provinila i nedostatečným odůvodněním.

      21      Žalobkyně krom toho tvrdí, že Komise nepřezkoumala možnost, výslovně uvedenou Soudem v jeho judikatuře, změnit již poskytnutou
         a schválenou podporu, protože v Rozhodnutí vyžaduje, aby se jednalo o jiný investiční projekt, který vede k žádosti o novou
         podporu. Z toho vyplývá, že Rozhodnutí je nedostatečně odůvodněno.

      22      Komise navrhuje zamítnutí žalobního důvodu směřujícího ke zrušení, který žalobkyně vznesla.

       Závěry Soudu
      23      Z formulace a obsahu argumentace rozvinuté žalobkyní na podporu dvou výtek vznesených v rámci žalobního důvodu vycházejícího
         z porušení článku 253 ES vyplývá, že uvedené výtky se, přesně řečeno, netýkají neexistence nebo nedostatku odůvodnění, které
         spadá pod porušení podstatných formálních náležitostí ve smyslu článku 230 ES. Dotčené výtky se ve skutečnosti překrývají
         s kritikou opodstatněnosti rozhodnutí, a tedy meritorní legality tohoto aktu, který má být protiprávní zejména s ohledem na
         údajné porušení článku 87 ES a pokynů Komisí, konkrétně z důvodu nesprávného posouzení motivačního účinku a nezbytnosti sporné
         podpory a údajného zneužití pravomoci žalovanou.

      24      V tomto ohledu je příznačné, že výtky týkající se nezohlednění Komisí dne původního podání žádosti o podporu a možnosti, uznané
         Soudem, změnit již poskytnutou a schválenou podporu, se v argumentaci žalobkyně směřující k prokázání chybného posouzení motivačního
         účinku a nezbytnosti sporné podpory, jakož i údajného zneužití pravomoci výslovně opakují.

      25      V každém případě je třeba konstatovat, že odůvodnění Rozhodnutí odpovídá požadavkům článku 253 ES, jak jsou vykládány judikaturou.

      26      Podle ustálené judikatury, odůvodnění vyžadované článkem 253 ES musí být přizpůsobeno povaze dotčeného aktu a musejí z něho
         jasně a jednoznačně vyplývat úvahy orgánu, jenž akt vydal, tak aby se zúčastněné osoby mohly seznámit s důvody, které vedly
         k přijetí opatření a příslušný soud mohl vykonávat svůj přezkum. Požadavek odůvodnění musí být posuzován v závislosti na okolnostech
         případu, zejména v závislosti na obsahu aktu, povaze dovolávaných důvodů a zájmu, který mohou mít osoby, kterým je akt určen,
         nebo jiné osoby, kterých se akt bezprostředně a osobně dotýká, na získání těchto vysvětlení. Není požadováno, aby odůvodnění
         upřesňovalo všechny relevantní skutkové a právní okolnosti, jelikož otázka, zda odůvodnění aktu splňuje požadavky článku 253 ES,
         musí být posuzována s ohledem nejen na jeho text, ale také s ohledem na jeho celkovou souvislost, jakož i s ohledem na všechna
         právní pravidla upravující dotčenou oblast (rozsudky Soudního dvora ze dne 13. března 1985, Nizozemsko a Leeuwarder Papierwarenfabriek
         v. Komise, 296/82 a 318/82, Recueil, s. 809, bod 19; ze dne 14. února 1990, Delacre a další v. Komise, C‑350/88, Recueil,
         s. I‑395, body 15 a 16, a ze dne 29. února 1996, Belgie v. Komise, C‑56/93, Recueil, s. I‑723, bod 86).

      27      Z bodu 42 odůvodnění Rozhodnutí vyplývá, že Komise považovala opatření oznámené německými orgány dne 22. prosince 2003 za
         nepřípustnou provozní podporu, která z důvodu chybějícího motivačního účinku a nezbytnosti nemůže být schválena.

      28      Je třeba konstatovat, že Komise v Rozhodnutí výslovně odůvodňuje svůj závěr o chybějícím motivačním účinku a chybějící nezbytnosti
         sporné podpory.

      29      Je zejména třeba uvést, že Komise, která výslovně odkazuje na usnesení Kronoply v. Komise, bod 9 výše, uvádí, že má za to,
         že členský stát může oznámit novou podporu nebo změnit již schválený projekt nebo dokonce změnit různé tranže státní podpory
         na určitý projekt a Komise to může schválit, jestliže lze pro každou tranži doložit motivační účinek a nezbytnost (bod 24
         odůvodnění Rozhodnutí).

      30      Komise rovněž v bodě 28 odůvodnění Rozhodnutí připomíná znění bodu 4.2 pokynů, podle kterého je třeba předpokládat motivační
         účinek podpory, jestliže příjemce podpory podá žádost o podporu před zahájením realizace projektu. Z pouhé četby bodů 24 a 26
         až 35 odůvodnění Rozhodnutí vyplývá, že Komise skutečně přezkoumala podmínku motivačního účinku podpory, když vysvětluje,
         proč zvláštní okolnosti projednávané věci umožňují nepoužít domněnku bodu 4.2 pokynů a dospět k závěru, že neexistuje motivační
         účinek.

      31      Komise rovněž jasně uvedla v bodě 24 odůvodnění, jakož i v bodech 36 až 39 odůvodnění Rozhodnutí důvody, které jí umožňují
         dospět k závěru, že sporná podpora není nezbytná.

      32      Zdá se tedy, že na jednu stranu bylo žalobkyni plně umožněno pochopit důvody, které vedly Komisi k prohlášení sporné podpory
         za neslučitelnou se společným trhem, o čemž svědčí rozsáhlá argumentace ve spisech žalobkyně věnovaná údajně nesprávnému posouzení
         motivačního účinku a nezbytnosti sporné podpory Komisí, a že na druhou stranu Soud může vykonat svůj přezkum.

      33      Z toho vyplývá, že žalobní důvod vycházející z porušení článku 253 ES musí být zamítnut.

       K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení ustanovení nařízení č. 659/1999
       Argumenty účastnic řízení
      34      Žalobkyně se domnívá, že článek 9 nařízení č. 659/1999 nabízí právní základ, který umožňuje změnit již poskytnutou podporu, zejména
         ji zvýšit, a že Komise v projednávaném případě porušila ustanovení tohoto nařízení.

      35      Žalobkyně tvrdí, že pokud Rada přiznává Komisi pravomoc zrušit určité rozhodnutí a nařídit vrácení podpory za předpokladu,
         že poskytnuté informace nejsou přesné, musí Komise být a fortiori oprávněna změnit a zvýšit poskytnutou podporu. Změna a zvýšení podpory totiž představují méně významné zásahy do práva zúčastněných
         stran než zrušení rozhodnutí.

      36      Komise navrhuje zamítnutí žalobního důvodu směřujícího ke zrušení, který vznesla žalobkyně.

       Závěry Soudu
      37      Ačkoliv žalobkyně uplatňuje porušení „ustanovení“ nařízení č. 659/1999, ve své argumentaci zmiňuje pouze článek 9 tohoto nařízení.

      38      Článek 9 nařízení č.  659/1999, nazvaný „Zrušení rozhodnutí“, zní takto:

      „Komise může poté, co měl dotyčný členský stát možnost předložit své připomínky, zrušit rozhodnutí, které učinila podle čl. 4
         odst. 2 nebo 3 nebo čl. 7 odst. 2, 3 nebo 4, pokud bylo rozhodnutí založeno na nesprávné informaci poskytnuté během řízení,
         která byla rozhodujícím faktorem pro rozhodnutí. Před zrušením rozhodnutí a přijetím nového rozhodnutí zahájí Komise formální
         vyšetřovací řízení podle čl. 4 odst. 4. Články 6, 7 a 10, čl. 11 odst. 1, články 13, 14 a 15 se použijí přiměřeně.“

      39      Z pouhého doslovného čtení článku 9 nařízení č. 659/1999 vyplývá, že výlučným cílem tohoto článku je svěřit Komisi pravomoc
         zrušit svá rozhodnutí a že je použitelný pouze v případech, kdy byly Komisi předány nepřesné informace a kdy na jejich základě
         tento orgán přijal rozhodnutí, které konstatuje neexistenci podpory nebo prohlašuje podporu za slučitelnou se společným trhem.

      40      Přitom, jak správně zdůrazňuje Komise, žalobkyně ve své žalobě výslovně připouští, že „o takový předpoklad se v projednávaném
         případě nejedná, protože poskytnuté informace nebyly nepřesné“. Je třeba rovněž uvést, že žalobkyně v projednávaném případě
         Komisi nevytýká, že nezrušila rozhodnutí ze dne 3. července 2001.

      41      Úvaha „a fortiori“ žalobkyně spočívá ve skutečnosti v tom, že z článku 9 nařízení č. 659/1999 vyvozuje možnost Komise přijmout na základě tohoto
         článku rozhodnutí schvalující změnu již poskytnuté a schválené podpory, což nemůže Soud přijmout, protože je tím dotčený článek
         vykládán obzvláště extenzivně a zjevně contra legem.

      42      V každém případě, i kdyby článek 9 nařízení č. 659/1999 mohl být považován za vhodný právní základ pro přijetí uvedeného rozhodnutí,
         neznamenalo by to, že jakákoliv dodatečná podpora oznámená Komisi, jako je ta v projednávaném případě, je nezbytně slučitelná
         se společným trhem.

      43      Za těchto okolností je třeba zamítnout žalobní důvod vycházející z porušení ustanovení nařízení č. 659/1999.

       K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení čl. 87 odst. 3 písm. a) a c) ES, článku 88 ES a pokynů
       Argumenty účastnic řízení
      –       K neexistenci motivačního účinku
      44      Žalobkyně zaprvé uvádí, že podle bodu 4.2 třetího pododstavce pokynů ke splnění kritéria motivačního účinku postačuje, aby
         byla žádost o podporu podána před zahájením realizace projektu. Toto jediné kritérium je v projednávaném případě splněno,
         protože žádost o podporu byla podána u příslušného vnitrostátního orgánu dne 28. ledna 2000, tedy před zahájením prací směrujících
         k realizaci projektu. Přestože Komise v Rozhodnutí připomněla kritérium uvedené v bodě 4.2 pokynů, nezkoumala motivační účinek
         ve vztahu k okamžiku, kdy žalobkyně oznámila projekt vnitrostátním orgánům, ale ve vztahu k okamžiku, kdy členský stát oznámil
         spornou podporu, čímž Komise porušila dotčené ustanovení.

      45      Přístup, který Komise zaujala v Rozhodnutí, co se týče jak zohlednění okamžiku oznámení, tak skutečnosti, že projekt byl dokončen
         před tímto oznámením, je irelevantní pro posouzení motivačního účinku, odporuje rozsudku Soudu ze dne 14. května 2002, Graphischer
         Maschinenbau v. Komise (T‑126/99, Recueil, s. II‑2427), a nezohledňuje hospodářské skutečnosti.

      46      Žalobkyně zadruhé připomíná, že požadovala podporu ve výši 77 milionů DEM, představující 35 % investičních nákladů a obdržela
         od ILB 69,3 milionů DEM, představujících 31,5 % investiční částky. Žádost žalobkyně zůstává nadále platná ve výši 7,7 milionů
         DEM, tedy 3,5 % investiční částky, protože správní námitkové řízení u ILB nebylo dosud uzavřeno.

      47      Tvrdí, že Komise má v Rozhodnutí nesprávně za to, že původní žádost o podporu je „vyčerpána“ přijetím rozhodnutí ze dne 3.
         července 2001, protože to rozhoduje pouze o části požadované podpory. Žalobkyně dále poznamenává, že Rozhodnutí bylo přijato
         v reakci na „žádost o změnu“, jak je výslovně uvedena v oznámení německých orgánů ze dne 22. prosince 2003.

      48      Žalobkyně zatřetí tvrdí, že Komise přehlédla skutečnost, že pro schválení další podpory kromě té, která již byla poskytnuta,
         není nezbytné, aby existovaly nové náklady, které je možné zahrnout. Skutečnost, že je v zásadě možné obdržet vícero podpor
         pro jeden a týž projekt, a v důsledku toho pro stejné náklady, které je možné zahrnout, vyplývá ze druhé věty bodu 5 odůvodnění
         nařízení Komise (ES) č. 69/2001 ze dne 12. ledna 2001 o použití článků 87 a 88 Smlouvy o ES na podporu de minimis (Úř. věst. L 10, s. 30; Zvl. vyd. 08/02, s. 138). Toto řešení je použitelné na regionální podpory, pokud se dodrží horní
         hranice podpory ve výši 35 % určená v souladu s ustanoveními víceodvětvového rámce. V projednávaném případě by přitom intenzita
         podpory ve výši 35 % byla slučitelná se společným trhem, protože faktor „stavu hospodářské soutěže“, který se má zohlednit,
         není 0,75, ale 1.

      –       K chybějící nezbytnosti
      49      Žalobkyně uplatňuje, že Komise v oblasti regionálních podpor upřesnila a omezila kritérium nezbytnosti v tom smyslu, že pro
         uznání nezbytnosti podpory postačuje, aby žádost o podporu byla podána před zahájením realizace projektu. V tomto rozsahu
         odpovídá přezkum kritéria nezbytnosti přezkumu motivačního účinku.

      50      Tvrdí, že toto kritérium dne podání žádosti o podporu je rovněž použitelné v případě změny poskytnuté podpory, a poznamenává,
         že Komise sama připouští, že možnost zvýšení podpory, uvedená v judikatuře Soudu, není omezena pouze na případ zcela nového
         projektu. K doplnění příkladů uvedených Komisí, ve kterých může být změna podpory nebo dodatečná podpora přiznána, je třeba
         připojit případ, ve kterém, jako v projednávaném případě, Komise provedla nesprávné hodnocení trhu, má být dosažena jednotná
         schvalovací praxe Komise a původní vnitrostátní správní řízení nebylo dosud uzavřeno.

      51      Výklad pojmu „nezbytnost“ poskytnutý Komisí v bodě 39 odůvodnění Rozhodnutí je navíc nesprávný, protože Komise přehlédla skutečnost,
         že žalobkyně byla v souladu s ustanoveními použitelné vnitrostátní právní úpravy povinna uskutečnit projekt ve lhůtě 36 měsíců,
         tedy před 1. lednem 2005, neboť jinak by přišla o celou podporu. Bylo by rozporné požadovat od žalobkyně, aby uskutečnila
         projekt v určitém časovém rámci, a přitom mít za to, že realizace projektu ve stanovené lhůtě vede ke ztrátě možnosti nechat
         schválit zvýšení podpory. Takový přístup by popřel judikaturu Soudu, která stanoví možnost změny podpory nebo poskytnutí dodatečné
         podpory.

      –       Ke kvalifikaci jako provozní podpora
      52      Žalobkyně tvrdí, že kvalifikace jako provozní podpora, kterou Komise použila v Rozhodnutí, je nesprávná, protože oznámení
         Spolkové republiky Německo se týká regionální podpory a všechny informace poskytnuté Německem Komisi se týkají požadavků víceodvětvového
         rámce.

      53      Komise navrhuje zamítnutí žalobního důvodu vzneseného žalobkyní.

       Závěry Soudu
      –       K přípustnosti žalobního důvodu
      54      Je třeba připomenout, že podle čl. 44 odst. 1 jednacího řádu Soudu musí žaloba obsahovat stručný popis uplatněných žalobních
         důvodů. Tyto údaje musí být dostatečně jasné a přesné pro to, aby umožnily žalovanému připravit svou obranu a Soudu rozhodnout
         o žalobě případně i bez dalších podpůrných informací. Z toho důvodu musí žaloba ozřejmit, v čem spočívá žalobní důvod, na
         kterém se žaloba zakládá, takže pouhé abstraktní vyjádření nesplňuje požadavky jednacího řádu (rozsudky Soudu ze dne 12. ledna
         1995, Viho v. Komise, T‑102/92, Recueil, s. II‑17, bod 68, a ze dne 14. května 1998, Mo och Domsjö v. Komise, T‑352/94, Recueil,
         s. II‑1989, bod 333).

      55      Pravděpodobné porušení čl. 44 odst. 1 jednacího řádu patří mezi námitky nepřípustnosti, které Soud může podle článku 113 tohoto
         jednacího řádu vznést kdykoliv bez návrhu po vyslechnutí účastníků řízení (rozsudky Soudu ze dne 10. července 1990, Automec
         v. Komise, T‑64/89, Recueil, s. II‑367, body 73 a 74, a ze dne 13. prosince 1995, Exporteurs in Levende Varkens a další v. Komise,
         T‑481/93 a T‑484/93, Recueil, s. II‑2941, bod 75).

      56      V projednávaném případě je třeba konstatovat, že žalobkyně se omezuje na tvrzení porušení článku 88 ES, aniž by vznesla jakýkoliv
         argument na podporu tohoto tvrzení. Žalobkyně, která byla Soudem na jednání dotazována na toto téma, neposkytla žádné upřesnění.

      57      Za těchto okolností musí být dotčený žalobní důvod prohlášen za nepřípustný v rozsahu, v němž se odvolává na porušení článku
         88 ES.

      –       K opodstatněnosti žalobního důvodu
      58      Je nesporné, že Komise měla za to, že se žádná odchylka stanovená v čl. 87 odst. 2 a 3 ES nemůže použít na státní podporu
         ve výši 3 936 947 eur, kterou Spolková republika Německo hodlala poskytnout žalobkyni, a že uvedená podpora musí být proto
         prohlášena za neslučitelnou se společným trhem.

      59      Jak ze struktury Rozhodnutí, tak z obsahu jeho bodů odůvodnění vyplývá, že závěr Komise se opírá o dva odlišné pilíře, a sice
         o chybějící motivaci a chybějící nezbytnost sporné podpory. Komise tak upřesňuje v bodě 20 odůvodnění Rozhodnutí, že „u podpory
         nejsou splněny dva základní předpoklady: motivační účinek a nezbytnost“.

      60      I když se tyto dvě podmínky slučitelnosti podpor mohou za určitých předpokladů překrývat, mají každá vlastní význam, takže
         dva pilíře Rozhodnutí týkající se chybějící motivace a chybějící nezbytnosti musí být považovány za samostatné. V rámci tohoto
         žalobního důvodu směřujícího ke zrušení žalobkyně ostatně zpochybňuje každý z pilířů Rozhodnutí zvlášť.

      61      V reakci na otázku položenou na jednání potvrdily obě účastnice řízení tento výklad obsahu Rozhodnutí a nezbytný souběh dvou
         podmínek týkajících se motivačního účinku a nezbytnosti podpory, aby se mohla připustit slučitelnost podpory se společným
         trhem, což bylo zaznamenáno do protokolu z jednání.

      62      V této fázi je třeba připomenout, že pokud mohou určité důvody rozhodnutí samy o sobě právně dostačujícím způsobem odůvodňovat
         toto rozhodnutí, vady, jimiž mohou být stiženy jiné důvody aktu, nemají v žádném případě vliv na jeho výrok (viz obdobně rozsudek
         Soudního dvora ze dne 12. července 2001, Komise a Francie v. TF1, C‑302/99 P a C‑308/99 P, Recueil, s. I‑5603, body 26 až
         29, a rozsudek Soudu ze dne 14. prosince 2005, General Electric v. Komise, T‑210/01, Sb. rozh. s. II‑5575, bod 42). Krom toho,
         jestliže je výrok rozhodnutí Komise založen na několika pilířích odůvodnění, z nichž by každý sám o sobě postačoval k odůvodnění
         tohoto výroku, je v zásadě namístě zrušit tento akt pouze tehdy, pokud je každý z těchto pilířů stižen protiprávností. V takovém
         případě nesprávnost nebo jiná protiprávnost, která postihuje pouze jediný z pilířů odůvodnění, nemůže postačovat k odůvodnění
         zrušení sporného rozhodnutí, jelikož nemohla mít rozhodující vliv na výrok přijatý orgánem, který toto rozhodnutí vydal (viz
         obdobně rozsudek Graphischer Maschinenbau v. Komise, bod 45 výše, body 49 až 51, a výše uvedený rozsudek General Electric
         v. Komise, bod 43).

      63      Za těchto okolností je třeba nejdříve přezkoumat kritiku, kterou žalobkyně vznáší v rámci žalobního důvodu vycházejícího z porušení
         čl. 87 odst. 3 písm. a) a c) ES v souvislosti s druhým pilířem Rozhodnutí týkajícím se chybějící nezbytnosti sporné podpory.

      64      Tento článek stanoví, že za slučitelné se společným trhem mohou být považovány:

      „ a)      podpory, které mají napomáhat hospodářskému rozvoji oblastí s mimořádně nízkou životní úrovní nebo s vysokou nezaměstnaností;
      […]
      c)      podpory, které mají usnadnit rozvoj určitých hospodářských činností nebo hospodářských oblastí, pokud nemění podmínky obchodu
         v takové míře, jež by byla v rozporu se společným zájmem;

      […]“
      65      Jak Komise uvádí v bodě 36 odůvodnění Rozhodnutí, může prohlásit, že podpora je v souladu s čl. 87 odst. 3 Smlouvy o ES jen
         tehdy, pokud může konstatovat, že podpora přispívá k uskutečňování některého z uvedených cílů, kterých by podnik, jenž je
         příjemcem podpory, nemohl za obvyklých tržních podmínek dosáhnout vlastními opatřeními. Jinak řečeno, členským státům nelze
         umožnit provádět platby, které by zlepšily finanční situaci podniku, který je příjemcem podpory, aniž by byly nezbytné pro
         dosažení cílů stanovených v čl. 87 odst. 3 ES (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 17. září 1980, Philip Morris
         Holland v. Komise, 730/79, Recueil, s. 2671, bod 17).

      66      Není totiž možné připustit, aby podpora zahrnovala podmínky, obzvláště její výši, jejichž omezující účinky by šly nad rámec
         toho, co je nezbytné k tomu, aby podpora mohla dosáhnout cíle připuštěné Smlouvou (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora
         ze dne 22. března 1977, Iannelli & Volpi, 74/76, Recueil, s. 557, bod 15).

      67      Z Rozhodnutí vyplývá, že Komise dospěla k závěru, že sporná podpora není nezbytná hlavně na základě dvou objektivních zjištění.

      68      Komise zaprvé uvedla, že podpora ve výši 3 936 947 eur oznámená Spolkovou republikou Německo dne 22. prosince 2003 se netýkala
         ani nového investičního projektu žalobkyně, ani vytvoření pracovních míst, ale vztahovala se pouze k výstavbě výrobny desek
         z orientovaných plochých třísek, jež byla předmětem oznámení ze dne 22. prosince 2000.

      69      Ve svých písemnostech tak Komise cituje, aniž by jí žalobkyně protiřečila, větu vyňatou z bodu 3.2.2 oznámení ze dne 22. prosince
         2003, podle které „veškeré investice, na které je možno poskytnout dotace, se omezují na původně požadované investice“. Rovněž
         z číselných údajů uvedených v bodě 3.3.1 tohoto oznámení vyplývá, že výše sporné podpory odpovídá 3,5 % původních investičních
         nákladů, čímž intenzita podpory stoupá z 31,5 na 35 % těchto nákladů.

      70      Komise zadruhé zohlednila skutečnost, že investiční projekt týkající se výstavby výrobny desek z orientovaných plochých třísek
         byl žalobkyní zcela uskutečněn prostřednictvím schválené dotace ve výši 35,43 milionů eur, která představovala intenzitu podpory
         ve výši 31,5 % investičních nákladů, a to dlouho před druhým oznámením ze dne 22. prosince 2003.

      71      Mezi účastnicemi řízení je tak nesporné, že žalobkyně pokračovala ve své činnosti poté, co získala pouze podporu s intenzitou
         31,5 % a že práce za účelem výstavby uvedeného zařízení, které byly zahájeny v únoru 2000, byly definitivně skončeny na konci ledna
         2003, což je téměř rok před druhým oznámením.

      72      Komise z této druhé okolnosti vyvodila, že hospodářská činnost společnosti Kronoply je rentabilní nebo tento podnik není v žádném
         případě odkázán na další podpory a každá nová podpora by v této fázi byla pro žalobkyni neočekávaným ziskem (bod 39 odůvodnění
         Rozhodnutí).

      73      V tomto ohledu je třeba konstatovat, že žalobkyně netvrdí, že úplná realizace dotčeného investičního záměru nakonec vedla
         k dalším nákladům, které musela financovat z vlastních prostředků nebo úvěrem, a které z tohoto důvodu zatížily její finanční
         situaci. Žalobkyně tedy neprokazuje, že dodatečná podpora ve výši 3 936 947 eur oznámená Komisi dne 22. prosince 2003 pro
         ni byla hospodářsky nezbytná, aby zcela uskutečnila dotčený investiční projekt.

      74      Zdá se tak, že Komise měla za těchto okolností právem za to, že sporná podpora nevyžaduje od příjemce podpory ani protiplnění,
         ani příspěvek k cíli společného zájmu, a že se tedy jedná o provozní podporu k pokrytí běžných nákladů, které by společnost
         Kronoply musela jinak hradit sama, tedy podporu, která nemůže být schválena.

      75      V tomto ohledu je třeba připomenout, že provozní podpory, a sice podpory, které směřují k osvobození podniku od nákladů, které
         by obvykle musel vynaložit v rámci jeho běžného řízení nebo běžných činností, v zásadě narušují podmínky hospodářské soutěže
         (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 19. září 2000, Německo v. Komise, C‑156/98, Recueil, s. I‑6857, bod 30 a citovaná judikatura).

      76      Všechny argumenty uplatněné žalobkyní nemohou vyvrátit závěr uvedený v bodě 74 výše.

      77      Žalobkyně zaprvé tvrdí, že z rozhodovací praxe Komise, jak byla převedena do pokynů, vyplývá, že pro nezbytnost podpory, stejně
         jako pro motivační účinek, stačí, aby byla vnitrostátní žádost o poskytnutí podpory podána před zahájením realizace investičního
         projektu.

      78      Je třeba nicméně konstatovat, že žalobkyně neposkytuje žádný odkaz na rozhodnutí Komise, která potvrzují údajnou praxi, a že
         přezkum Rozhodnutí naopak ukazuje, že bod 4.2 třetí pododstavec pokynů se týká pouze podmínky spočívající v motivačním účinku
         podpory.

      79      Podle tohoto ustanovení „musí režimy podpory stanovit, že žádost o podporu musí být předložena před zahájením projektů“.

      80      Je třeba poznamenat, že toto ustanovení se vztahuje k okolnosti chronologického charakteru, a odkazuje tedy na přezkum ratione temporis, který je zcela přiměřený pro posouzení motivačního účinku. Toto posouzení se totiž musí uskutečnit ve vztahu k rozhodnutí
         dotyčného podniku investovat, které označuje začátek dynamického postupu, který nezbytně představuje investice do provozu,
         jako je investice uskutečněná žalobkyní.

      81      Jak je uvedeno v bodě 30 odůvodnění Rozhodnutí, cílem použití kritéria v bodě 4.2 pokynů je zjistit, zda existuje motivační
         účinek, aniž by to investici příliš oddalovalo rozsáhlým zkoumáním všech hospodářských aspektů investičního rozhodnutí příjemce
         podpory, které by se mohlo ukázat jako velmi obtížné nebo zdlouhavé. Tato posledně uvedená starost vysvětluje, proč pouhé
         zjištění, že žádost o podporu byla podána před zahájením realizace investičního projektu, umožňuje podle Komise předpokládat,
         že existuje motivační účinek.

      82      Naopak otázka položená v rámci tohoto sporu ohledně podmínky vztahující se k nezbytnosti podpory je otázkou posouzení skutečných
         podmínek realizace dotčeného investičního projektu a existence protiplnění ze strany žalobkyně, která odůvodňuje poskytnutí
         dodatečné podpory oznámené dne 22. prosince 2003.

      83      Argumentace žalobkyně ve skutečnosti směřuje k tomu, aby se objektivní a zásadní podmínka nezbytnosti podpory posoudila podle
         čistě formálního kritéria, což není možné přijmout.

      84      Žalobkyně zadruhé tvrdí, že výklad pojmu „nezbytnost podpory“ Komisí přehlíží skutečnost, že žalobkyně byla v souladu s použitelnými
         ustanoveními vnitrostátní právní úpravy povinna realizovat projekt ve lhůtě 36 měsíců, tedy před 1. lednem 2005, neboť jinak
         by přišla o celou podporu, a tím popírá judikaturu Soudu, která stanoví možnost povolit zvýšení již poskytnuté podpory.

      85      Je nesporné, že po oznámení plánu podpory členským státem a po jeho schválení Komisí, má tento stát možnost oznámit plán na
         poskytnutí nové podpory podniku-příjemci nebo na změnu podpory tomuto podniku již poskytnuté (rozsudek Soudu ze dne 30. ledna
         2002, Nuove Industrie Molisane v. Komise, T‑212/00, Recueil, s. II‑347, bod 47, a usnesení Kronoply v. Komise, bod 9 výše,
         bod 50). Toto nové oznámení podléhá přezkumu Komise, která po ověření podmínek stanovených v čl. 87 odst. 2 ES a 3 ES může
         prohlásit podporu za slučitelnou se společným trhem (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Nuove Industrie Molisane v. Komise,
         bod 46).

      86      Komise tuto možnost přiznanou členským státům v žádném případě nepopírá, nýbrž odkazuje na ni výslovně v bodě 24 odůvodnění
         Rozhodnutí. Komise jasně připouští, že je možný souběh vícero podpor pro tentýž investiční projekt, ale za podmínky, že každá
         z nich může být považována za slučitelnou se společným trhem, a že tedy bude dodržena podmínka nezbytnosti podpory.

      87      Dále, jak správně zdůrazňuje Komise ve svých písemnostech, skutečnost, že vnitrostátní právní úprava stanoví, že projekt musí
         být realizován v určité lhůtě, s sebou automaticky nenese ztrátu možnosti požadovat po uplynutí této lhůty o zvýšení podpory
         již poskytnuté na uvedený projekt a její schválení.

      88      Je tak myslitelné, že členský stát oznámí Komisi po uplynutí lhůty stanovené vnitrostátní právní úpravou dodatečnou podporu
         pro daný projekt, jehož provedení vedlo z důvodu vnějších nepředvídatelných faktorů k dodatečným nákladům.

      89      V takové situaci je věcí Komise, aby určila, zda oznámená dodatečná podpora může být považována za nezbytnou, přičemž pro
         regionální podpory spadající pod víceodvětvový rámec zohlední zejména horní hranici intenzity použitelné podpory.

      90      V projednávaném případě se Komise správně omezila na konstatování, že dotčený investiční projekt byl žalobkyní zcela proveden
         prostřednictvím původně schválené podpory a před oznámením sporné podpory.

      91      Je totiž třeba připomenout, že žalobkyně nikdy netvrdila, že realizace dotčeného investičního projektu, a tedy jednoho z cílů
         stanovených čl. 87 odst. 3 ES, způsobila další náklady a že zamýšlené zvýšení původní podpory ve výši 3 936 947 eur, oznámené
         Komisi dne 22. prosince 2003, směřuje k částečnému nebo úplnému vyrovnání těchto dalších nákladů a musí být v tomto rozsahu
         považováno za nezbytné.

      92      Žalobkyně se spokojuje s tvrzením, že dodatečná podpora ve prospěch investičního projektu musí být schválena v případě, kdy
         jako v projednávané věci:

      –        Komise v rozhodnutí, které prohlašuje původní podporu za slučitelnou se společným trhem, nesprávně posoudila relevantní výrobkový
         trh;

      –        má být zavedena jednotná praxe schvalování podpor týkajících se tohoto trhu;
      –        dosud nebylo uzavřeno vnitrostátní správní řízení týkající se původní žádosti o podporu.
      93      Je třeba jednak uvést, že hypotetické tvrzení nesprávného posouzení relevantního výrobkového trhu Komisí odporuje tvrzení
         o přesné povaze informací poskytnutých německými orgány, na základě kterých se přijalo rozhodnutí ze dne 3. července 2001.
         Krom toho jsou úvahy žalobkyně připomenuté v předchozím bodě zcela irelevantní ve vztahu k podmínce nezbytnosti podpory, jak
         je definována v bodech 65 a 66 výše.

      94      Ze spisu ve skutečnosti vyplývá, že oznámení sporné podpory směřovalo jen k dosažení intenzity podpory ve výši 35 %, která
         odpovídá původní žádosti o podporu, protože žalobkyně zjevně neakceptovala stanovení koeficientu 0,75 pro faktor „stavu hospodářské
         soutěže“, když Komise schválila koeficient 1 pro projekt podpory oznámený ve prospěch konkurenčního podniku Glunz AG ve svém
         rozhodnutí o podpoře uvedeného podniku, které bylo přijato několik týdnů po rozhodnutí ze dne 3. července 2001.

      95      Žalobkyně zatřetí kritizuje kvalifikaci sporné podpory jako provozní podpory, přičemž se hlavně opírá o znění oznámení ze
         dne 22. prosince 2003.

      96      Musí být nicméně uvedeno, že pouhá skutečnost, že se oznámení členského státu „týká“ regionální investiční podpory, neznamená,
         že dotyčné opatření nemůže být provozní podporou.

      97      Je třeba připomenout, že uskutečnění systému kontroly státních podpor, jak vyplývá z článku 88 ES a s ním související judikatury,
         přísluší hlavně Komisi, která má pro účely použití čl. 87 odst. 3 ES širokou posuzovací pravomoc, jejíž výkon zahrnuje hodnocení
         hospodářského a sociálního charakteru, která musejí být provedena v kontextu Společenství (rozsudky Soudního dvora ze dne
         21. března 1991, Itálie v. Komise, C‑303/88, Recueil, s. I‑1433, bod 34, a Německo v. Komise, bod 75 výše, bod 67).

      98      V projednávaném případě měla Komise právem za to, že podmínka nezbytnosti podpory nebyla splněna a že sporná podpora musí
         být kvalifikována jako provozní podpora, protože byla poskytnuta, aniž by bylo požadováno protiplnění ze strany jejího příjemce,
         a určena k vylepšení finanční situace podniku.

      99      Z výše uvedených úvah vyplývá, že žalobkyně neprokázala, že Komise dospěla nesprávně k závěru, že podpora není nezbytná.

      100    Za těchto okolností a i za předpokladu, že by Komise měla neprávem za to, že sporná podpora nesplňuje podmínku motivačního
         účinku za zvláštních okolností projednávaného případu, které se vyznačující tím, že byla oznámena dodatečná podpora týkající
         se již schváleného investičního projektu a tvořícího nerozlučný hospodářský celek, je třeba konstatovat, že v souladu s úvahami
         uvedenými v bodech 59 až 62 výše zůstává Rozhodnutí opodstatněné jen na základě zjištění, že podpora není nezbytná.

      101    Z toho vyplývá, že žalobní důvod vycházející z porušení čl. 87 odst. 3 písm. a) a c) ES a pokynů musí být zamítnut.

       K žalobnímu důvodu vycházejícímu z existence zjevných pochybení Komise při zjištění skutkových okolností
       Argumenty účastnic řízení
      102    Žalobkyně zaprvé tvrdí, že v bodě 22 odůvodnění Rozhodnutí Komise nesprávně uvádí, že v rámci řízení N 813/2000 uznala relevanci
         údajů poskytnutých Spolkovou republikou Německo a přijala závěry, které tato vyvodila ohledně relevantního výrobkového trhu.
         Z rozhodnutí Komise ze dne 3. července 2001 jasně vyplývá, že Komise a Spolková republika Německo měly rozdílné názory ohledně
         otázky, zda byly investice uskutečněny na trhu v propadu, či nikoliv.

      103    Zadruhé tvrdí, že poznámka uvedená rovněž v bodě 22 odůvodnění Rozhodnutí, podle které Spolková republika Německo a žalobkyně
         souhlasily s rozhodnutím Komise ze dne 3. července 2001, je nepřesná. Skutečnost, že nepodala žalobu proti tomuto rozhodnutí,
         které prohlašovalo podporu za zcela slučitelnou, nemůže být považována za souhlas, protože taková žaloba by byla nepřípustná
         z důvodu neexistence právního zájmu na jejím podání. Krom toho měla žalobkyně v souladu s vnitrostátní právní úpravou zákonnou
         povinnost realizovat projekt, tak jak byl oznámen, ve lhůtě 36 měsíců od schválení Komisí.

      104    Žalobkyně zatřetí tvrdí, že Komise nesprávně v Rozhodnutí uvádí, že jí byla již odmítnuta intenzita podpory ve výši 35 %.
         Podle žalobkyně rozdíl mezi intenzitou podpory ve výši 31,5 %, schválenou v rozhodnutí ze dne 3. července 2001, a intenzitou
         podpory ve výši 35 %, vyplývající ze správného použití víceodvětvového rámce, nebyl před oznámením ze dne 22. prosince 2003
         ještě předmětem řízení o státní podpoře a Komise až v Rozhodnutí odmítla intenzitu (kumulované) podpory ve výši 35 %.

      105    Začtvrté poznamenává, že Komise v Rozhodnutí v rámci ověření existence motivačního účinku podpory, a tedy skutečnosti, že
         žádost o podporu byla podána před zahájením realizace projektu, neuvádí ani jednou den její žádosti o podporu, což je 28. ledna
         2000. Komise se proto opírá o neúplné skutečnosti.

      106    Žalobkyně zastává názor, že pokud by Komise správně zjistila skutkové okolnosti, dospěla by k rozdílnému závěru a že zjevná
         pochybení, kterých se Komise dopustila při zjištěních skutkových okolností, odůvodňují sama o sobě zrušení Rozhodnutí.

      107    Komise navrhuje zamítnutí žalobního důvodu vzneseného žalobkyní.

       Závěry Soudu
      108    Z judikatury vyplývá, že pro zrušení napadeného aktu nestačí prokázat, že je stižen skutkovým omylem, je navíc třeba, aby
         tento omyl měl vliv na obsah samotného aktu, nebo jinak řečeno, aby obsah aktu mohl být v případě neexistence tohoto omylu
         jiný (viz v tomto smyslu rozsudky Soudu ze dne 2. května 1995, NTN Corporation a Koyo Seiko v. Rada, T‑163/94 a T‑165/94,
         Recueil, s. II‑1381, bod 115; ze dne 28. října 2004, Shanghai Teraoka Electronic v. Rada, T‑35/01, Sb. rozh. s. II‑3663, bod
         167, a ze dne 14. března 2007, Aluminium Silicon Mill Products v. Rada, T‑107/04, Sb. rozh. s. II‑669, bod 66).

      109    V projednávaném případě stačí konstatovat, že i za předpokladu, že se Komise dopustila čtyř skutkových omylů uplatněných žalobkyní,
         závěr, že podpora není nezbytná, zůstává s ohledem na skutečnosti připomenuté v bodech 68 až 74 výše opodstatněný.

      110    Čtyři údajné skutkové omyly Komise v Rozhodnutí, vycházející z poznámky o uznání relevance informací poskytnutých Spolkovou
         republikou, poznámky o souhlasu s rozhodnutím ze dne 3. července 2001, z odmítnutí intenzity podpory ve výši 35 % a neuvedení
         přesného data podání původní žádosti o podporu, nemají totiž žádný vliv na výše uvedený závěr a prohlášení neslučitelnosti
         sporné podpory, které z něho vyplývá.

      111    Za těchto okolností musí být dotyčný žalobní důvod zamítnut jako v každém případě irelevantní.

       K žalobnímu důvodu vycházejícímu z existence zjevných pochybení Komise při posouzení skutkového stavu a ze zneužití pravomoci
       Argumenty účastnic řízení
      112    Žalobkyně tvrdí, že Komise zjevně nesprávně posoudila kritérium motivačního účinku, protože opomenula přezkoumat kritérium
         stanovené v bodě 4.2 pokynů a zohlednit skutečnost, že žalobkyně byla podle vnitrostátních zákonů schválených Komisí povinna
         uskutečnit svůj projekt v daném časovém rámci. Komise v Rozhodnutí krom toho protiřečí judikatuře Soudu, podle které je možné
         poskytnout další podporu nebo změnit již poskytnutou podporu.

      113    Komise rovněž nevyužila svou posuzovací pravomoc, jak je potvrzena Soudem ve výše uvedené judikatuře a přiznaná článkem 9
         nařízení č. 659/1999.

      114    Komise tím, že celé Rozhodnutí založila na jediné skutečnosti, že projekt byl realizován s intenzitou podpory 31,5 % před
         tím, než jí došlo oznámení Německa, odhalila svůj záměr dospět k určitému výsledku tak, že založila Rozhodnutí pouze na věcných
         okolnostech, aniž by je právně kvalifikovala nebo posoudila. Nepřezkoumání kritéria motivačního účinku mělo zjevně za cíl
         umožnit Komisi dospět k závěru o neexistenci takového účinku. V tom je třeba vidět zneužití pravomoci Komisí

      115    Komise navrhuje zamítnutí žalobního důvodu vzneseného žalobkyní.

       Závěry Soudu
      116    Pokud jde o žalobní důvod vycházející z existence zjevně nesprávného posouzení, z přezkumu žaloby vyplývá, že žalobkyně uplatňuje
         v tomto ohledu argumentaci již uvedenou na podporu žalobních důvodů vycházejících z porušení článku 9 nařízení č. 659/1999,
         jakož i porušení článku 87 ES a pokynů.

      117    Přitom, jak bylo uvedeno výše, tyto dva žalobní důvody nemohou být základem pro zrušení Rozhodnutí.

      118    Pokud jde o žalobní důvod vycházející ze zneužití pravomoci, argumentace žalobkyně se opírá o tvrzení, podle kterého má „nepřezkoumání
         kritéria motivačního účinku zjevně za cíl umožnit závěr, že takový účinek neexistuje“ a je třeba „v tom spatřovat zneužití
         pravomoci Komisí“.

      119    Z pouhé četby Rozhodnutí vyplývá, že dotčený žalobní důvod se opírá o nesprávný předpoklad v tom smyslu, že Komise skutečně
         přezkoumala podmínku motivačního účinku podpory tím, že vysvětlila, proč zvláštní okolnosti projednávané věci dovolují nepřijmout
         domněnku bodu 4.2 pokynů a dospět k závěru, že motivační účinek neexistuje.

      120    Za těchto okolností je třeba mít za to, že žalobkyně neposkytla důkaz, že se Komise v projednávaném případě dopustila zneužití
         pravomoci.

      121    Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že projednávaný žalobní důvod nemůže obstát a žaloba musí být zamítnuta v plném rozsahu.

       K nákladům řízení
      122    Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a žalobkyně
         neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů
      SOUD (pátý senát)
      rozhodl takto:
      1)      Žaloba se zamítá.
      2)      Společnosti Kronoply GmbH & Co. KG se ukládá náhrada nákladů řízení.

               Vilaras

               Prek

               Ciucă

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 14. ledna 2009.
      Podpisy.
      Obsah

      Skutkový základ sporu
      Řízení a návrhová žádání účastnic řízení
      Právní otázky
      K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení článku 253 ES
      Argumenty účastnic řízení
      Závěry Soudu
      K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení ustanovení nařízení č. 659/1999
      Argumenty účastnic řízení
      Závěry Soudu
      K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení čl. 87 odst. 3 písm. a) a c) ES, článku 88 ES a pokynů
      Argumenty účastnic řízení
      – K neexistenci motivačního účinku
      – K chybějící nezbytnosti
      – Ke kvalifikaci jako provozní podpora
      Závěry Soudu
      – K přípustnosti žalobního důvodu
      – K opodstatněnosti žalobního důvodu
      K žalobnímu důvodu vycházejícímu z existence zjevných pochybení Komise při zjištění skutkových okolností
      Argumenty účastnic řízení
      Závěry Soudu
      K žalobnímu důvodu vycházejícímu z existence zjevných pochybení Komise při posouzení skutkového stavu a ze zneužití pravomoci
      Argumenty účastnic řízení
      Závěry Soudu
      K nákladům řízení
      * Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 11. ledna 2001. # Komise Evropských společenství proti Francouzské republice. # Nesplnění povinnosti státem - Šestá směrnice o DPH. # Věc C-76/99.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 27. ledna 2000. # Dansommer A/S proti Andreasi Götzovi. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Landgericht Heilbronn - Německo. # Bruselská úmluva. # Věc C-8/98.


title: Rozsudek Soudního dvora (osmého senátu) ze dne 23. dubna 2009. # Komise Evropských společenství proti Řecké republice. # Nesplnění povinnosti státem - Směrnice 2005/56/ES - Přeshraniční fúze kapitálových společností - Neprovedení ve stanovené lhůtě. # Věc C-493/08.

text:
      Rozsudek Soudního dvora (osmého senátu) ze dne 23. dubna 2009 – Komise v. Řecko
      (Věc C‑493/08)
      „Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 2005/56/ES – Přeshraniční fúze kapitálových společností – Neprovedení ve stanovené lhůtě“
      Žaloba pro nesplnění povinnosti – Přezkum opodstatněnosti Soudním dvorem – Stav, který je třeba vzít v úvahu – Stav po uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku (Článek 226 ES) (viz bod 8)
      Předmět

               Nesplnění povinnosti státem – Nepřijetí předpisů nezbytných k dosažení souladu se směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2005/56/ES
                  ze dne 26. října 2005 o přeshraničních fúzích kapitálových společností (Úř. věst. L 310, s. 1) ve stanovené lhůtě

            Výrok

                  1)

                  	Řecká republika tím, že ve stanovené lhůtě nepřijala právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu se směrnicí Evropského
                     parlamentu a Rady 2005/56/ES ze dne 26. října 2005 o přeshraničních fúzích kapitálových společností, nesplnila povinnosti,
                     které pro ní vyplývají z čl. 19 prvního pododstavce této směrnice.

                  2)

                  	Řecké republice se ukládá náhrada nákladů řízení.