Rozsudek Soudního dvora ze dne 16. dubna 1970. # La Compagnie d'approvisionnement, de transport et de crédit SA proti Komisi Evropských společenství. # Věc 65-69.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 17. října 1995. # Eckhard Kalanke proti Freie Hansestadt Bremen. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesarbeitsgericht - Německo. # Povýšení. # Věc C-450/93.


Rozsudek Tribunálu (čtvrtého senátu) ze dne 23. října 2015.#TrekStor Ltd v. Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory).#Ochranná známka Společenství – Přihláška slovní ochranné známky Společenství SmartTV Station – Absolutní důvody pro zamítnutí – Nedostatek rozlišovací způsobilosti – Popisný charakter – Článek 7 odst. 1 písm. b) a c) nařízení (ES) č. 207/2009 – Článek 7 odst. 3 nařízení č. 207/2009.#Věc T-649/13.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 7. července 2005. # Jean-Marie Le Pen proti Evropskému parlamentu. # Opravný prostředek - Volby členů Evropského parlamentu - Neexistence jednotného volebního postupu - Použití vnitrostátního práva - Ztráta mandátu člena Evropského parlamentu v důsledku odsouzení v trestním řízení - Akt, jímž Evropský parlament ,bere na vědomí' tuto ztrátu mandátu - Žaloba na neplatnost - Akt, který nelze napadnout žalobou - Nepřípustnost. # Věc C-208/03 P.

text:
      Věc C-208/03 P
      Jean-Marie Le Pen
      v.
      Evropský parlament
      „Opravný prostředek – Volby členů Evropského parlamentu – Neexistence jednotného volebního postupu – Použití vnitrostátního práva – Ztráta mandátu člena Evropského parlamentu v důsledku odsouzení v trestním řízení – Akt, jímž Evropský parlament ‚bere na vědomí‘ tuto ztrátu mandátu – Žaloba na neplatnost – Akt, který nelze napadnout žalobou – Nepřípustnost“
      Stanovisko generálního advokáta F. G. Jacobse přednesené dne 27. ledna 2005
      Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 7. července 2005.
      Shrnutí rozsudku
      1.     Opravný prostředek – Důvody opravného prostředku – Pouhé opakování důvodů opravného prostředku a argumentů vznesených před
            Soudem – Nepřípustnost – Zpochybnění výkladu nebo použití práva Společenství Soudem – Přípustnost
      [Článek 225 ES; statut Soudního dvora, čl. 58 pododstavec 1; jednací řád Soudního dvora, čl. 112 odst. 1 písm. c)]
      2.     Žaloba na neplatnost – Žalovatelné akty – Pojem – Akty mající závazné právní účinky – Prohlášení předsedy Evropského parlamentu,
            jímž bere na vědomí uprázdněný mandát v důsledku uplatnění vnitrostátních předpisů vnitrostátními orgány – Vyloučení
      (Článek 230 ES; akt o volbě zastupitelů ve Shromáždění ve všeobecných a přímých volbách, čl. 12 odst. 2)
      1.     Podle článku 225 ES, čl. 58 prvního pododstavce statutu Soudního dvora a čl. 112 odst. 1 písm. c) jednacího řádu Soudního
         dvora musí opravný prostředek přesným způsobem uvádět kritizované části rozsudku, jehož zrušení se navrhovatel domáhá, jakož
         i právní argumenty, které specifickým způsobem tento návrh podporují. Opravný prostředek, který vůbec neobsahuje argumentaci
         specificky směřující k označení vady spočívající v nesprávném právním posouzení, jíž byl napadený rozsudek postižen, a omezuje
         se na opakování nebo doslovné převzetí důvodů a argumentů, které již byly uplatněny před Soudem, tento požadavek nesplňuje.
         Pokud navrhovatel naproti tomu zpochybňuje výklad nebo použití práva Společenství Soudem, mohou se právní otázky zkoumané
         v prvním stupni stát znovu předmětem diskuse během řízení o opravném prostředku. Pokud by totiž navrhovatel nemohl svůj opravný
         prostředek takto opřít o důvody a argumenty, které již byly vzneseny před Soudem, bylo by uvedené řízení zbaveno části svého
         smyslu.

      (viz body 39–40)
      2.     Při určení, zda akty mohou být předmětem žaloby na neplatnost podle článku 230 ES, je třeba vycházet ze samotné jejich podstaty
         a úmyslu jejich tvůrce, přičemž forma, jakou byly akt nebo rozhodnutí přijaty, je v zásadě nerozhodná. Nelze tedy vyloučit,
         že by písemné sdělení nebo i prosté ústní prohlášení podléhalo přezkumu Soudního dvora na základě článku 230 ES.

      Posouzení prohlášení předsedy Parlamentu ohledně uprázdnění mandátu člena, učiněného na plenárním zasedání, však nemůže popírat
         pravidla a postupy vztahující se na volbu poslanců Parlamentu. Vzhledem k tomu, že v rozhodné době nebyl přijat žádný jednotný
         volební postup pro volbu členů tohoto orgánu, řídil se tento postup v souladu s čl. 7 odst. 2 aktu z roku 1976 o volbě zastupitelů
         ve Shromáždění ve všeobecných a přímých volbách nadále platnými předpisy v každém členském státě. Pokud podle předpisů členského
         státu vede ztráta volitelnosti ke ztrátě mandátu poslance Parlamentu, neměl Parlament jinou volbu než vzít zjištění uprázdnění
         mandátu, učiněné již vnitrostátními orgány, bezodkladně na vědomí, přičemž takové zjištění se týkalo předchozího právního
         stavu a vyplývalo výlučně z rozhodnutí těchto orgánů.

      Ze samotného znění čl. 12 odst. 2 aktu z roku 1976, podle nějž má Parlament povinnost „vzít na vědomí“ uprázdněný mandát vyplývající
         z použití platných vnitrostátních předpisů některého členského státu, totiž vyplývá, že Parlament nemá v této oblasti žádný
         prostor pro uvážení. V tomto zvláštním případě totiž nespočívá úloha Parlamentu ve zjištění uprázdněného mandátu, ale v prostém
         vzetí na vědomí uprázdnění mandátu, jak již bylo konstatováno vnitrostátními orgány, zatímco v jiných případech, týkajících
         se zejména vzdání se mandátu nebo úmrtí jednoho ze svých členů, má tento orgán aktivnější úlohu, neboť sám konstatuje, že
         mandát byl uprázdněn, a informuje dotyčný členský stát o tomto uprázdnění. Krom toho nikoli Parlamentu, ale vnitrostátním
         soudům, případně Evropskému soudu pro lidská práva přísluší ověřit dodržování postupu upraveného použitelným vnitrostátním
         právem nebo základních práv dotyčné osoby.

      (viz body 46–50, 56)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      7. července 2005(*)

      „Opravný prostředek – Volby členů Evropského parlamentu – Neexistence jednotného volebního postupu – Použití vnitrostátního práva – Ztráta mandátu člena Evropského parlamentu v důsledku odsouzení v trestním řízení – Akt, jímž Evropský parlament ,bere na vědomí‘ tuto ztrátu mandátu – Žaloba na neplatnost – Akt, který nelze napadnout žalobou – Nepřípustnost“
      Ve věci C‑208/03 P,
      jejímž předmětem je opravný prostředek na základě článku 56 statutu Soudního dvora podaný dne 10. května 2003,
      Jean‑Marie Le Pen, s bydlištěm v Saint‑Cloud (Francie), zastoupený F. Wagnerem, avocat,

      účastník řízení podávající opravný prostředek (navrhovatel),
      přičemž dalšími účastníky řízení jsou:
      Evropský parlament, zastoupený H. Krückem a C. Karamarcosem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalovaný v prvním stupni,
      Francouzská republika, zastoupená R. Abrahamem a G. de Bergues, jakož i L. Bernheim, jako zmocněnci,

      vedlejší účastník v prvním stupni,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans (zpravodaj), předseda senátu, R. Silva de Lapuerta, J. Makarczyk, P. Kūris a G. Arestis, soudci,
      generální advokát: F. G. Jacobs,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 27. ledna 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Svým opravným prostředkem se J.‑M. Le Pen domáhá zrušení rozsudku Soudu prvního stupně Evropských společenství ze dne 10. dubna
         2003, Le Pen v. Parlament (T‑353/00, Recueil, s. II‑1729, dále jen „napadený rozsudek“), jímž tento soud zamítl jako nepřípustnou
         žalobu podanou J.‑M. Le Penem za účelem zrušení rozhodnutí přijatého formou prohlášení předsedkyně Evropského parlamentu ze
         dne 23. října 2000, týkající se ztráty jeho mandátu poslance Parlamentu (dále jen „sporný akt“).

      2       Samostatným podáním zapsaným do rejstříku kanceláře Soudního dvora dne 10. června 2003 se J.‑M. Le Pen rovněž domáhal odkladu
         vykonatelnosti sporného aktu na základě článků 242 ES a 243 ES. Tento návrh byl zamítnut usnesením předsedy Soudního dvora
         ze dne 31. července 2003, Le Pen v. Parlament (C‑208/03 P‑R, Recueil, s. I‑7939).

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
       Smlouva o ES
      3       Článek 190 odst. 4 ES stanoví, že Evropský parlament vypracuje návrh na všeobecné a přímé volby konané jednotným postupem
         ve všech členských státech nebo podle zásad společných všem členským státům a že Rada Evropské unie přijme jednomyslně po
         obdržení souhlasu Evropského parlamentu, vyjádřeného většinou hlasů všech jeho členů, odpovídající ustanovení a doporučí členským
         státům jejich přijetí v souladu s jejich ústavními předpisy.

       Akt z roku 1976
      4       Rada přijala dne 20. září 1976 rozhodnutí 76/787/ESUO, EHS, Euratom o aktu o volbě zastupitelů ve Shromáždění ve všeobecných
         a přímých volbách (Úř. věst. L 278, s. 1), který je uveden v příloze uvedeného rozhodnutí (dále jen ve svém původním znění
         „akt z roku 1976“).

      5       Podle čl. 3 odst. 1 aktu z roku 1976 jsou členové Parlamentu „voleni na dobu pěti let“.
      6       Článek 6 aktu z roku 1976 ve svém odstavci 1 uvádí funkce, s nimiž je funkce poslance Parlamentu neslučitelná, a ve svém odstavci 2
         stanoví, že „členské státy mohou za okolností uvedených v čl. 7 odst. 2 stanovit další vnitrostátní předpisy o neslučitelnosti
         funkcí“. Podle odstavce 3 téhož článku budou poslanci Parlamentu, na něž se v průběhu funkčního období vztahují ustanovení
         uvedených odstavců 1 a 2, „nahrazeni v souladu s článkem 12“.

      7       Článek 7 odst. 1 aktu z roku 1976 upřesňuje, že vypracování návrhu jednotného volebního postupu spadá do pravomoci Parlamentu,
         ale v rozhodné době nebyl ještě žádný postup tohoto typu přijat.

      8       Podle čl. 7 odst. 2 aktu z roku 1976:
      „Do vstupu v platnost jednotného volebního postupu a s výhradou ostatních ustanovení tohoto aktu upraví volební postup na
         svém území každý členský stát vnitrostátními předpisy.“ (neoficiální překlad)

      9       Článek 11 aktu z roku 1976 zní takto:
      „Do vstupu v platnost jednotného volebního postupu uvedeného v čl. 7 odst. 1 ověřuje [Parlament] mandáty zastupitelů. K tomuto
         účelu přihlíží k výsledkům úředně vyhlášeným členskými státy a rozhoduje všechny spory, které vznikají na základě tohoto aktu
         a které nevznikají na základě ustanovení vnitrostátních předpisů, na něž tento akt odkazuje.“ (neoficiální překlad)

      10     Článek 12 aktu z roku 1976 stanoví:
      „1.      Do vstupu v platnost jednotného volebního postupu uvedeného v čl. 7 odst. 1 a s výhradou ostatních ustanovení tohoto aktu
         stanoví každý členský stát vhodné postupy pro obsazení mandátu, jenž se uprázdní během pětiletého funkčního období uvedeného
         v článku 3, na zbytek tohoto období.

      2.      Uprázdní‑li se mandát v důsledku platných vnitrostátních předpisů některého členského státu, uvědomí tento členský stát [Parlament],
         kter[ý] to vezme na vědomí.

      Ve všech ostatních případech [Parlament] konstatuje, že mandát byl uprázdněn, a uvědomí o tom dotyčný členský stát.“ (neoficiální překlad)

       Jednací řád Parlamentu
      11     Článek 7 jednacího řádu Parlamentu nazvaný „Ověřování mandátů“, ve znění platném v rozhodné době (Úř. věst. 1999, L 202, s. 1),
         stanovil:

      „1.      Na základě zprávy příslušného výboru ověří Parlament bezodkladně mandáty a rozhodne o platnosti mandátu každého nově zvoleného
         poslance a rozhodne také o jakémkoli sporu, který mu byl předložen podle ustanovení [aktu z roku 1976], s výjimkou sporů vyplývajících
         z vnitrostátních volebních právních předpisů.

      […]
      4.      Příslušný výbor zajistí, aby veškeré informace, které by mohly ovlivnit výkon mandátu poslance Evropského parlamentu nebo
         pořadí náhradníků, byly orgány členského státu nebo Unie předány neprodleně Parlamentu, a to s uvedením data nabytí účinnosti,
         jde-li o jmenování.

      Zahájí-li příslušné orgány členských států řízení, které může vést ke ztrátě mandátu poslance, požádá předseda tyto orgány,
         aby ho pravidelně informovaly o stavu řízení. Předseda postoupí tuto věc příslušnému výboru, na jehož návrh může Parlament
         zaujmout postoj k dané věci.

      5.      Dokud není ověřen mandát poslance nebo není rozhodnuto o jakémkoli sporu, zasedá poslanec v Parlamentu a v jeho orgánech a požívá
         všech práv, která jsou s tím spojena. (neoficiální překlad)

      […]“.
      12     Článek 8 téhož řádu, týkající se „[délky] funkčního období poslanců“, krom toho stanovil:
      „1.      Funkční období poslance se řídí [aktem z roku 1976]. Funkční období krom toho končí úmrtím nebo vzdáním se mandátu.
      […]
      6.      Za den ukončení funkčního období a den účinnosti uprázdnění mandátu se považuje:
      –       v případě vzdání se mandátu: den, kdy Parlament potvrdí uprázdněný mandát podle úředního zápisu o vzdání se mandátu;
      –       v případě jmenování do funkce neslučitelné s výkonem mandátu poslance Evropského parlamentu buď na základě vnitrostátních
         volebních právních předpisů, nebo podle článku 6 [aktu z roku 1976]: den oznámený příslušným orgánem členského státu nebo
         Unie.

      […]
      8.      Jakýkoli spor týkající se platnosti mandátu poslance, jehož mandát již byl ověřen, musí být postoupen příslušnému výboru,
         který neprodleně podá Parlamentu zprávu, a to nejpozději na začátku nejbližšího dílčího zasedání.

      9.      Parlament si vyhrazuje právo prohlásit mandát za neplatný nebo odmítnout konstatovat uprázdnění mandátu, pokud došlo k přijetí
         nebo vzdání se výkonu funkce na základě věcné nesprávnosti nebo nedostatku vůle.“ (neoficiální překlad)

       Vnitrostátní právní předpisy
      13     Článek 5 zákona č. 77‑729 ze dne 7. července 1977 o volbě zastupitelů ve Shromáždění Evropských společenství (JORF ze dne
         8. července 1977, s. 3579), ve znění použitelném na tento spor (dále jen „zákon z roku 1977“), stanoví:

      „Články LO 127 až LO 130‑1 volebního zákoníku se použijí na volbu [členů Evropského parlamentu]. […]
      Ztrátou volitelnosti, nastane-li během funkčního období, je mandát ukončen. Ukončení bude konstatováno dekretem.“
      14     Článek 25 zákona z roku 1977 zní takto:
      „Volba [členů Evropského parlamentu] může být během deseti dnů od vyhlášení výsledků volby napadena kterýmkoli voličem z jakéhokoli
         důvodu týkajícího se použití tohoto zákona u Conseil d’État, který rozhodne v soudním řízení. Rozhodnutí bude vydáno v plénu.

      Žaloba nemá odkladný účinek.“
       Skutkový základ sporu a řízení před Soudem
      15     Jak vyplývá ze spisu předloženého Soudnímu dvoru, pramení spor, který vedl k žalobě před Soudem, v odsouzení navrhovatele
         v trestním řízení francouzskými soudy a v důsledcích, které jsou ve francouzském právu s takovým odsouzením spojeny, pokud
         jde o výkon volebních mandátů, zejména mandátu zastupitele v Evropském parlamentu.

      16     Jean‑Marie Le Pen, který byl členem Parlamentu zvolen dne 13. června 1999, byl předtím shledán vinným z veřejného násilí a veřejných
         urážek rozsudkem trestního soudu ve Versailles (Francie) ze dne 2. dubna 1998, poté v odvolacím řízení uznán vinným z útoku
         na veřejného činitele při výkonu jeho funkcí, přičemž postavení oběti jako veřejného činitele bylo pachateli zřejmé nebo pachateli
         známo. Za tento trestný čin, upravený čl. 222‑13 prvním pododstavcem odst. 4 francouzského trestního zákoníku, byl navrhovatel
         rozsudkem odvolacího soudu ve Versailles ze dne 17. listopadu 1998 odsouzen k podmíněnému trestu odnětí svobody na tři měsíce,
         jakož i k pokutě ve výši 5 000 FRF. Jako vedlejší trest vyslovil tento soud mimoto na dobu jednoho roku ztrátu práv upravených
         v čl. 131‑26 téhož zákoníku, avšak tato ztráta byla omezena na volitelnost.

      17     Vzhledem k tomu, že opravný prostředek podaný navrhovatelem proti uvedenému rozsudku byl rozsudkem Cour de cassation (Francie)
         ze dne 23. listopadu 1999 zamítnut, předseda vlády v souladu s čl. 5 druhým pododstavcem zákona z roku 1977 dekretem ze dne
         31. března 2000 konstatoval, že „ztráta volitelnosti Jean‑Marie Le Pena ukončila jeho mandát zastupitele v Evropském parlamentu“.
         Tento dekret byl dopisem generálního tajemníka francouzského ministerstva zahraničních věcí ze dne 5. dubna 2000 oznámen navrhovateli,
         jakož i předsedkyni Evropského parlamentu, která o něm na plenárním zasedání konaném dne 3. května 2000 informovala jeho členy
         a oznámila svůj úmysl postoupit výboru pro právní věci a vnitřní trh (dále jen „právní výbor“) spis ohledně ztráty mandátu
         J.‑M. Le Pena v souladu s čl. 7 odst. 4 druhým pododstavcem jednacího řádu Parlamentu.

      18     Ověření mandátu navrhovatele bylo provedeno právním výborem na neveřejných zasedáních během jeho schůzí konaných ve dnech
         4., 15. a 16. května 2000. Po poslední z těchto schůzí zaslala předsedkyně tohoto výboru předsedkyni Parlamentu dopis následujícího
         znění:

      „Paní předsedkyně,
      [právní výbor] na své schůzi dne 16. května 2000 provedl přezkum situace Jean‑Marie Le Pena. Výbor si je vědom, že dekret
         předsedy vlády Francouzské republiky, který byl J.‑M. Le Penovi oznámen dne 5. dubna 2000 a zveřejněn v Journal officiel de la République française dne 22. dubna 2000, se stal vykonatelným. Výbor nicméně poukázal na to, že jak je zmíněno v dopise, jímž se dekret oznamuje
         dotčené osobě, tato osoba je oprávněna u Conseil d’État podat žalobu spolu s návrhem na odklad vykonatelnosti dekretu.

      S ohledem na rozhodnutí přijaté o den dříve nedoporučit již nyní Parlamentu, aby vzal formálně na vědomí dekret ohledně J.‑M.
         Le Pena, zvažoval výbor další možný postup. Na podporu tohoto rozhodnutí byl připomenut případ p. Tapieho jako precedens,
         jenž by měl být následován, jehož důsledkem by bylo, že by Evropský parlament vzal formálně na vědomí dekret o ztrátě mandátu
         teprve po uplynutí lhůty pro podání žaloby u Conseil d’État nebo případně po jeho rozhodnutí.“

      19     Na plenárním zasedání Parlamentu dne 18. května 2000 byl tento dopis přečten jeho předsedkyní, která vzápětí sdělila svůj
         úmysl „následovat stanovisko právního výboru“.

      20     Dopisem ze dne 9. června 2000 zaslaným p. Védrinovi a p. Moscovici, ministru zahraničních věcí, respektive ministru pro evropské
         záležitosti, je předsedkyně Parlamentu informovala o tom, že „z důvodu nevratného charakteru ztráty mandátu […] vezme Evropský
         parlament dekret [ze dne 31. března 2000] na vědomí teprve po uplynutí lhůty pro podání žaloby [u] Conseil d’État nebo případně
         po jeho rozhodnutí“.

      21     Postoj Parlamentu byl důrazně zpochybněn francouzskými orgány, které uplatňovaly jednak, že Parlament tímto jednáním porušil
         čl. 12 odst. 2 aktu z roku 1976, a jednak, že dovolávaný důvod nemůže v žádném případě takové porušení odůvodnit, ale tato
         námitka zůstala bez úspěchu.

      22     Dopisem ze dne 16. června 2000 totiž předsedkyně Parlamentu potvrdila, že Parlament „vezme ztrátu mandátu J.‑M. Le Pena na
         vědomí [teprve tehdy, až se dekret ze dne 31. března 2000 stane konečným]“, což v té době ještě nenastalo, neboť navrhovatel
         podal dne 5. června 2000 žalobu na neplatnost u Conseil d’État. Tento postoj odůvodnila poukazem na předchozí případ p. Tapieho
         a na požadavek právní jistoty.

      23     Žaloba J.‑M. Le Pena byla rozhodnutím Conseil d’État ze dne 6. října 2000 zamítnuta. Pánové Védrine a Moscovici v důsledku
         toho zaslali dne 12. října 2000 dopis předsedkyni Parlamentu, v němž zdůraznili, že francouzská vláda vždy „důrazně zpochybňovala“
         postoj Parlamentu spočívající ve vyčkání, až uvedený soud rozhodne o žalobě podané navrhovatelem proti dekretu ze dne 31. března
         2000 – postoj, který je podle vlády v rozporu s „literou a duchem aktu z roku 1976“ –, a vyzvali Parlament, aby „jednal v souladu
         s právem Společenství“ a vzal prostřednictvím své předsedkyně co nejdříve na vědomí ztrátu mandátu J.‑M. Le Pena.

      24     Dopisem ze dne 20. října 2000 informovala předsedkyně Parlamentu navrhovatele, že den předtím obdržela od francouzských orgánů
         oficiální sdělení o uvedeném rozhodnutí Conseil d’État a že v souladu s jednacím řádem Parlamentu a aktem z roku 1976 „vezme
         na vědomí dekret ze dne [31. března 2000] na obnoveném plenárním zasedání dne 23. října“ 2000.

      25     Dopisem ze dne 23. října 2000 informoval J.‑M. Le Pen předsedkyni Parlamentu jednak o tom, že zpochybňuje platnost výše uvedeného
         rozhodnutí Conseil d’État, neboť v rozporu s článkem 25 zákona z roku 1977 nebylo přijato plénem tohoto soudu, a jednak, že
         podal žádost o milost u prezidenta Francouzské republiky, jakož i žalobu k Evropskému soudu pro lidská práva směřující k odkladu
         vykonatelnosti ztráty svého mandátu. J.‑M. Le Pen v důsledku toho požádal o konání nové schůze právního výboru a své slyšení
         před tímto výborem předtím, než bude dekret ze dne 31. března 2000 potvrzen Parlamentem.

      26     Předsedkyně této žádosti nevyhověla. Podle záznamu rozprav plenárního zasedání ze dne 23. října 2000 učinila v rámci bodu
         pořadu jednání nazvaného „Sdělení předsedkyně“ následující prohlášení:

      „Oznamuji Vám, že jsem ve čtvrtek dne 19. října 2000 obdržela oficiální oznámení příslušných orgánů Francouzské republiky
         o rozsudku Conseil d’État ze dne 6. října 2000, jímž byla zamítnuta žaloba podaná Jean‑Marie Le Penem proti dekretu předsedy
         francouzské vlády ze dne 31. března 2000 o ukončení jeho mandátu zastupitele v Evropském parlamentu.

      Oznamuji Vám, že jsem již obdržela kopii žádosti o milost, kterou ve prospěch J.‑M. Le Pena podali Charles de Gaulle, Carl
         Lang, Jean‑Claude Martinez a Bruno Gollnisch prezidentu republiky Jacquesu Chiracovi.“

      27     Po tomto prohlášení předala předsedkyně Parlamentu slovo předsedkyni právního výboru, která prohlásila:
      „Paní předsedkyně, [právní výbor] se po jednáních během zasedání konaných dne 15. a 16. května tohoto roku shodl na doporučení,
         aby Parlament na plenárním zasedání odložil vzetí na vědomí ztráty mandátu Jean‑Marie Le Pena. Zdůrazňuji, že právní výbor
         doporučil, aby toto vzetí na vědomí bylo odloženo až po uplynutí lhůty, kterou měl J.‑M. Le Pen k podání žaloby u francouzského
         Conseil d’État, nebo do jeho rozhodnutí. Uvádím text dopisu ze dne 17. května, který jste, paní předsedkyně, sama před Shromážděním
         přečetla.

      Conseil d’État – jak jste řekla – žalobu zamítl a řádně nás o tomto zamítnutí informoval. Není již tedy dán důvod pro odklad
         tohoto oznámení před Shromážděním, které je podle primárního práva, konkrétně podle čl. 12 odst. 2 [aktu z roku 1976], obligatorní.

      Žádost o milost, kterou jste, paní předsedkyně, zmínila, na této situaci nic nemění, neboť se nejedná o soudní žalobu. Jak
         její název napovídá, jedná se o akt veřejné moci, který se netýká dekretu francouzské vlády, jenž musí být v souladu s doporučením
         právního výboru oznámen na plenárním zasedání.“

      28     Po tomto vystoupení vystoupila předsedkyně Parlamentu a prohlásila:
      „Evropský parlament v důsledku toho v souladu s čl. 12 odst. 2 [aktu z roku 1976] bere na vědomí oznámení francouzské vlády,
         které konstatuje ztrátu mandátu Jean‑Marie Le Pena.“

      29     Vyzvala tedy navrhovatele, aby opustil jednací sál, a přerušila zasedání, aby umožnila dotyčnému odejít.
      30     Dopisem ze dne 27. října 2000 předsedkyně Parlamentu jednak informovala francouzského ministra zahraničních věcí o tom, že
         Parlament „vzal na vědomí“ ztrátu mandátu J.‑M. Le Pena, a jednak tohoto ministra vyzvala, aby jí v souladu s čl. 12 odst. 1
         aktu z roku 1976 sdělil jméno osoby, jež obsadí takto uprázdněný mandát.

      31     Dopisem ze dne 13. listopadu 2000 uvedený ministr odpověděl, že „Jean‑Marie Le Pena by měla nahradit paní Marie‑France Stirbois
         z kandidátní listiny Front national pro volby do Evropského parlamentu“.

      32     Za těchto okolností podal J.‑M. Le Pen návrhem došlým kanceláři Soudu dne 21. listopadu 2000 žalobu na neplatnost sporného
         aktu. Samostatným podáním zapsaným téhož dne v rejstříku uvedené kanceláře podal navrhovatel návrh na odklad vykonatelnosti
         téhož aktu.

      33     Usnesením ze dne 26. ledna 2001, Le Pen v. Parlament (T‑353/00 R, Recueil, s. II‑125), vyhověl předseda Soudu tomuto posledně
         uvedenému návrhu a nařídil odklad vykonatelnosti „rozhodnutí přijatého formou prohlášení předsedkyně Evropského parlamentu
         dne 23. října 2000, pokud představuje rozhodnutí Evropského parlamentu, jímž posledně uvedený orgán vzal na vědomí ztrátu
         mandátu navrhovatele jako člena Evropského parlamentu“. J.‑M. Le Pen tak znovu nabyl postavení poslance Parlamentu a vrátil
         se do jednacího sálu, který opustil dne 23. října 2000.

      34     Soud však napadeným rozsudkem žalobu J.‑M. Le Pena zamítl jako nepřípustnou a uložil mu nést vlastní náklady, jakož i náklady
         vynaložené Parlamentem jak v hlavním řízení, tak v řízení o předběžném opatření.

       Napadený rozsudek
      35     Soud tento závěr podporovaný jak Parlamentem, tak Francouzskou republikou, jíž bylo povoleno vedlejší účastenství na podporu
         tohoto orgánu, opřel především o okolnost, že sporný akt nemůže být z důvodu své zvláštní povahy předmětem žaloby na neplatnost
         na základě článku 230 ES. Soud v tomto ohledu konkrétněji rozhodl takto:

      „77      Je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury mohou být předmětem žaloby na neplatnost ve smyslu článku 230 ES pouze
         opatření vyvolávající právně závazné účinky, kterými jsou dotčeny zájmy žalobce tím, že mění podstatným způsobem jeho právní
         postavení (rozsudek Soudního dvora ze dne 11. listopadu 1981, IBM v. Komise, 60/81, Recueil, s. 2639, bod 9, a rozsudek Soudu
         ze dne 4. března 1999, Assicurazioni Generali a Unicredito v. Komise, T‑87/96, Recueil, s. II‑203, bod 37). Předmětem žaloby
         na neplatnost tak mohou být veškerá opatření přijatá orgány bez ohledu na jejich povahu či formu, které směřují k založení
         právních účinků (rozsudek Soudního dvora ze dne 31. března 1971, Komise v. Rada, 22/70, Recueil, s. 263, bod 42).

      78      V projednávaném případě je [sporným] aktem prohlášení učiněné předsedkyní Parlamentu na plenárním zasedání dne 23. října 2000,
         jímž ,v souladu s čl. 12 odst. 2 [aktu z roku 1976] bere Parlament […] na vědomí oznámení francouzské vlády konstatující ztrátu
         mandátu [žalobce]‘.

      79      Je tedy namístě zkoumat, zda toto prohlášení vyvolalo právně závazné účinky, kterými jsou dotčeny zájmy žalobce tím, že mění
         podstatným způsobem jeho právní postavení.

      80      V tomto ohledu je třeba připomenout právní kontext, v němž bylo uvedené prohlášení učiněno.
      81      Je nesporné, že v rozhodné době nebyl přijat žádný jednotný volební postup pro volbu poslanců Evropského parlamentu.
      82      Podle čl. 7 odst. 2 aktu z roku 1976 se tedy volební postup pro tuto volbu řídí v každém členském státě vnitrostátními předpisy.
      83      Zejména z čl. 12 odst. 2 prvního pododstavce aktu z roku 1976 vyplývá, že mandát člena Evropského parlamentu se mohl uprázdnit
         ,v důsledku platných vnitrostátních předpisů některého členského státu‘.

      84      [Francouzská republika] přijala k provedení aktu z roku 1976 zejména zákon z roku 1977. Článek 2 tohoto zákona stanoví, že
         volba poslanců Evropského parlamentu se řídí ,oddílem 1 části 1 volebního zákoníku a ustanoveními následujících kapitol‘.
         Článek 5 téhož zákona, umístěný v kapitole III [nazvané] ,Podmínky volitelnosti a její ztráty, neslučitelnost‘, zejména stanoví,
         že ,[č]lánky LO 127 až LO 130‑1 volebního zákoníku se použijí na volbu [poslanců Evropského parlamentu]‘, že ,ztrátou volitelnosti,
         pokud nastane v průběhu funkčního období, je mandát ukončen‘ a že ,ukončení bude konstatováno dekretem‘.

      85      Článek 12 odst. 2 aktu z roku 1976 rozlišuje dvě situace, pokud jde o uprázdnění mandátu členů Evropského parlamentu.
      86      První situace je uvedena v prvním pododstavci tohoto ustanovení a zahrnuje případy, kdy uprázdnění mandátu vyplývá z ,použití
         vnitrostátních předpisů‘. Druhá situace upravená v druhém pododstavci téhož ustanovení se týká ,všech ostatních případů‘.

      87      V tomto ohledu je třeba podotknout, že v rozporu s tvrzením žalobce se první situace nijak neomezuje na případy neslučitelnosti
         upravené v článku 6 aktu z roku 1976, ale zahrnuje rovněž případy ztráty volitelnosti. Článek 6 odst. 3 aktu z roku 1976 sice
         uvádí, že poslanci Evropského parlamentu, na něž se použijí ,ustanovení odstavců 1 a 2‘, budou nahrazeni ,v souladu s článkem
         12‘. Z tohoto odkazu však nelze vyvodit, že posledně uvedený článek se týká pouze případů neslučitelnosti upravených v čl. 6
         odst. 1 a 2. Je ostatně nutno konstatovat, že tento článek 12 nikde neodkazuje na pojem ,neslučitelnosti‘, ale užívá podstatně
         širšího pojmu ,uprázdnění [mandátu]‘.

      88      V případě první situace upravené čl. 12 odst. 2 aktu z roku 1976 se úloha Parlamentu omezuje na ,vzetí na vědomí‘ uprázdněného
         mandátu dotyčné osoby. V případě druhé situace, která například zahrnuje případ vzdání se mandátu jednoho z jeho členů, Parlament
         ,konstatuje, že mandát byl uprázdněn, a uvědomí o tom členský stát‘.

      89      Vzhledem k tomu, že v projednávané věci byl [sporný] akt přijat podle čl. 12 odst. 2 prvního pododstavce aktu z roku 1976,
         je třeba určit dosah postupu spočívajícího ve ,vzetí na vědomí‘ stanoveném tímto ustanovením.

      90      V tomto ohledu je namístě zdůraznit, že postup spočívající ve ,vzetí na vědomí‘ se nevztahuje na ztrátu mandátu dotyčné osoby,
         ale na samotnou skutečnost, že se její mandát uprázdnil v důsledku vnitrostátních předpisů. Jinými slovy nespočívá úloha Parlamentu
         v ,provedení‘ ztráty mandátu, jak tvrdí žalobce, ale omezuje se na to, že vezme na vědomí zjištění uprázdněného mandátu již
         učiněné vnitrostátními orgány, tedy dříve existující právní stav vyplývající výlučně z rozhodnutí těchto orgánů.

      91      Ověřovací pravomoc, jíž Parlament v této souvislosti disponuje, je obzvláště omezená. V podstatě se omezuje na kontrolu věcné
         správnosti uprázdnění mandátu dotyčné osoby. Parlamentu zejména v rozporu s tvrzením žalobce nepřísluší, aby zkoumal dodržování
         postupu upraveného použitelným vnitrostátním právem nebo základních práv dotyčného. Tato pravomoc totiž přísluší výlučně příslušným
         vnitrostátním soudům nebo případně Evropskému soudu pro lidská práva. V tomto ohledu je ostatně namístě připomenout, že žalobce
         v projednávaném případě uplatňoval svá práva právě jak u francouzského Conseil d’État, tak u Evropského soudu pro lidská práva.
         Je třeba rovněž poznamenat, že samotný Parlament ve svých písemnostech ani na jednání netvrdil, že by požíval ověřovací pravomoci
         v rozsahu tvrzeném žalobcem.

      92      Je namístě dodat, že takto rozsáhlá ověřovací pravomoc Parlamentu v rámci čl. 12 odst. 2 prvního pododstavce aktu z roku 1976
         by znamenala i možnost tohoto orgánu zpochybnit samotnou správnost ztráty mandátu vyslovené vnitrostátními orgány a odmítnout
         vzít na vědomí uprázdnění mandátu, pokud má za to, že došlo k nesrovnalostem. Přitom však pouze čl. 8 odst. 9 řádu uvádí možnost,
         že Parlament odmítne konstatovat uprázdnění mandátu, a to pouze za předpokladu, že je oprávněn ,konstatovat‘ takové uprázdnění
         a že došlo k ,věcné nesprávnosti‘ nebo ,nedostatku vůle‘. Bylo by paradoxní, kdyby Parlament měl širší prostor pro uvážení,
         pokud se jedná o prosté vzetí na vědomí uprázdnění mandátu konstatovaného vnitrostátními orgány, než pokud se jedná o jeho
         vlastní zjištění, že mandát byl uprázdněn.

      93      Tyto závěry nejsou nijak v rozporu se zněním čl. 7 odst. 4 [druhého] pododstavce jednacího řádu [Parlamentu]. Jak právem zdůrazňují
         Parlament a Francouzská republika, toto ustanovení se použije ,před samotnou ztrátou mandátu‘, a tedy před jeho uprázdněním.
         Stanoví totiž, že se předseda Parlamentu obrátí na příslušný výbor, ,pokud příslušné orgány členských států zahájí řízení,
         které může vést ke ztrátě mandátu [člena Parlamentu]‘. Jakmile bylo toto řízení ukončeno a příslušnými vnitrostátními orgány
         bylo konstatováno uprázdnění mandátu dotyčného, přísluší Parlamentu již pouze vzít toto uprázdnění mandátu na vědomí v souladu
         s ustanovením čl. 12 odst. 2 prvního pododstavce aktu z roku 1976. V každém případě nemůže ustanovení jednacího řádu v souladu
         se zásadou hierarchie norem umožnit žádné odchýlení od ustanovení aktu z roku 1976 a svěřit Parlamentu širší pravomoci, než
         které mu jsou svěřeny tímto aktem.

      94      Tyto závěry nemohou být zpochybněny skutečností, že žalobce do 23. října 2000 nadále zasedal v Parlamentu, pobíral od něj
         náhrady a do 24. října 2000 i plat od francouzských orgánů. Mezi účastníky řízení totiž není sporu o tom, že dekret ze dne
         31. března 2000 byl vykonatelný. Skutečnost, že Parlament nevzal tento dekret na vědomí po oznámení francouzských orgánů,
         ale učinil tak později, a skutečnost, že z toho pro žalobce vyplynuly některé praktické důsledky, nemohou mít dopad na právní
         účinky, které jsou podle čl. 12 odst. 2 aktu z roku 1976 s tímto oznámením spojeny.

      95      Pokud jde o argumenty žalobce, že jednak článek 5 zákona z roku 1977 zasahuje do nezávislosti Parlamentu a představuje nepřípustné
         vměšování do jeho chodu, a jednak že existuje všeobecná zásada, podle níž ,ztráta mandátu musí být vyslovena dotyčným parlamentním
         shromážděním‘, [tyto argumenty] nejsou opodstatněné. Jak již totiž bylo podotknuto výše v bodě 83, z čl. 12 odst. 2 prvního
         pododstavce aktu z roku 1976 výslovně vyplývá, že mandát člena Evropského parlamentu se může uprázdnit v důsledku ,platných
         vnitrostátních předpisů některého členského státu‘. Vzhledem k tomu, že v rozhodné době nebyl přijat žádný jednotný volební
         postup, bylo toto ustanovení, a tedy i zákon z roku 1977, plně použitelné. Bez ohledu na vývoj pravomocí Parlamentu nemohou
         nové pravomoci vést k nepoužitelnosti ustanovení primárního práva, jako například aktu z roku 1976, pokud nejsou výslovně
         zrušena předpisem stejné právní síly.

      96      Z týchž důvodů není argument žalobce vycházející z přednosti práva Společenství relevantní. V projednávaném případě totiž
         neexistuje žádný rozpor ani střet mezi vnitrostátním právem a právem Společenství.

      97      Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že opatřením, které v projednávaném případě vyvolává právně závazné účinky, kterými
         mohou být dotčeny zájmy žalobce, je dekret ze dne 31. března 2000. [Sporný] akt nebyl určen k tomu, aby vyvolával vlastní
         právní účinky, jež by byly odlišné od účinků tohoto dekretu.

      98      Je tedy namístě učinit závěr, že [sporný] akt nemůže být předmětem žaloby na neplatnost ve smyslu článku 230 ES. Tato žaloba
         tedy musí být odmítnuta jako nepřípustná, aniž by bylo nutné zkoumat ostatní žalobní důvody a argumenty týkající se přípustnosti.“

       Opravný prostředek
      36     Svým opravným prostředkem se J.‑M. Le Pen v podstatě domáhá toho, aby Soudní dvůr zrušil napadený rozsudek z důvodu, že jím
         byla žaloba odmítnuta jako nepřípustná, prohlásil ji za přípustnou a opodstatněnou, jakož i zrušil sporný akt, nebo nestane-li
         se tak, vrátil věc Soudu s tím, aby rozhodl ve věci samé, přiznal mu částku 7 622,45 eur jako náhradu nevratných nákladů a uložil
         Parlamentu zaplatit veškeré náklady řízení.

      37     Parlament navrhuje, aby opravný prostředek byl zamítnut jako zčásti nepřípustný a zčásti neopodstatněný a aby navrhovateli
         byla uložena náhrada nákladů řízení v obou stupních, včetně nákladů řízení vzniklých v souvislosti s řízením o předběžném
         opatření, a podpůrně vrátit věc Soudu.

      38     Francouzská republika obdobně jako Parlament navrhuje zamítnout opravný prostředek a uložit navrhovateli náhradu nákladů řízení.
       K přípustnosti opravného prostředku
      39     Vzhledem k tomu, že Parlament a francouzská vláda ve svých příslušných spisech uplatňují, že značná část opravného prostředku
         je nepřípustná z důvodu, že se navrhovatel omezuje na opakování důvodů dovolávaných jím před Soudem, aniž by přesně označil
         zpochybňované pasáže napadeného rozsudku či specificky označil právní argumenty na podporu svého návrhu na zrušení, je namístě
         připomenout, že podle článku 225 ES, čl. 58 prvního pododstavce statutu Soudního dvora a čl. 112 odst. 1 písm. c) jednacího
         řádu Soudního dvora musí opravný prostředek přesným způsobem uvádět kritizované části rozsudku, jehož zrušení se navrhovatel
         domáhá, jakož i právní argumenty, které specifickým způsobem tento návrh podporují. Opravný prostředek, který vůbec neobsahuje
         argumentaci specificky směřující k označení vady spočívající v nesprávném právním posouzení, jíž byl napadený rozsudek postižen,
         a omezuje se na opakování nebo doslovné převzetí důvodů a argumentů, které již byly uplatněny před Soudem, tento požadavek
         nesplňuje (rozsudky ze dne 4. července 2000, Bergaderm a Goupil v. Komise, C‑352/98 P, Recueil, s. I‑5291, body 34 a 35, jakož
         i ze dne 30. září 2003, Eurocoton a další v. Rada, C‑76/01 P, Recueil, s. I‑10091, body 46 a 47).

      40     Pokud navrhovatel naproti tomu zpochybňuje výklad nebo použití práva Společenství Soudem, mohou se právní otázky zkoumané
         v prvním stupni stát znovu předmětem diskuse během řízení o opravném prostředku. Pokud by totiž navrhovatel nemohl svůj opravný
         prostředek takto opřít o důvody a argumenty, které již byly vzneseny před Soudem, bylo by uvedené řízení zbaveno části svého
         smyslu (viz zejména rozsudek ze dne 6. března 2003, Interporc v. Komise, C‑41/00 P, Recueil, s. I‑2125, bod 17, a usnesení
         ze dne 11. listopadu 2003, Martinez v. Parlament, C‑488/01 P, Recueil, s. I‑13355, bod 39).

      41     Projednávaný opravný prostředek, posuzovaný jako celek, přitom směřuje právě ke zpochybnění závěrů Soudu ohledně různých právních
         otázek, které mu byly předloženy, a zejména ohledně přesného dosahu aktu z roku 1976 a obratu „vezme na vědomí“, který je
         uveden v jeho čl. 12 odst. 2 prvním pododstavci.

      42     Za těchto podmínek je projednávaný opravný prostředek přípustný.
       K opodstatněnosti opravného prostředku
      43     Podstatou opravného prostředku navrhovatele je zpochybnění výkladu čl. 12 odst. 2 aktu z roku 1976 provedeného Soudem, a zvláště
         jeho závěru učiněného v bodě 97 napadeného rozsudku, podle nějž nebyl sporný akt určen k tomu, aby vyvolával vlastní právní
         účinky, které jsou odlišné od právních účinků dekretu ze dne 31. března 2000. Podle navrhovatele takový závěr, krom toho,
         že je v rozporu s tvrzením obsaženým v bodech 90 a 91 téhož rozsudku, podle něhož má Parlament „přesto“ omezenou ověřovací
         pravomoc v kontextu, v němž mu přísluší vzít na vědomí zjištění uprázdnění mandátu již učiněné vnitrostátními orgány, rovněž
         zkresluje samotný dosah článku 12 aktu z roku 1976.

      44     V tomto ohledu navrhovatel připomíná judikaturu Soudního dvora, podle níž je třeba jednak vycházet více z podstaty aktu než
         z jeho formy, a jednak přihlédnout k výslovnému úmyslu jeho tvůrce, a v projednávaném případě uplatňuje, že aktem, kterým
         bylo změněno jeho právní postavení tím, že byl zbaven svého volebního mandátu, je sporný akt, a nikoli dekret ze dne 31. března
         2000. Tento výklad je podle něj ostatně potvrzen jak samotným zněním čl. 12 odst. 2 prvního pododstavce aktu z roku 1976 –
         který uvádí povinnost Parlamentu „vzít na vědomí“ uprázdnění mandátu vyplývající z použití vnitrostátních předpisů –, tak
         postojem právního výboru a předsedkyně Parlamentu, jakož i okolností, že on sám nadále v Parlamentu až do 23. října 2000 zasedal
         a pobíral do tohoto dne náhrady od tohoto orgánu a plat od francouzských orgánů.

      45     Před zkoumáním dosahu čl. 12 odst. 2 aktu z roku 1976 je namístě bez dalšího nepřijmout argument navrhovatele vycházející
         z rozporu v odůvodnění napadeného rozsudku a zejména z rozporu mezi jeho body 91 a 97. Jak totiž podotkla francouzská vláda
         ve svém písemném vyjádření, krom toho, že se výraz „přesto“ v těchto bodech vůbec nevyskytuje, uvedený bod 91, vytržený ze
         svého kontextu a citovaný navrhovatelem pouze zčásti, vede nutně k závěru uvedenému v bodě 97 uvedeného rozsudku. Soud tak
         právě proto, že v bodě 91 konstatoval, že ověřovací pravomoc Parlamentu je výrazně omezená a v podstatě se omezuje na kontrolu
         věcné správnosti uprázdnění mandátu – zejména bez možnosti ověřit dodržování postupu upraveného použitelným vnitrostátním
         právem nebo základních práv dotyčné osoby –, mohl v bodě 97 téhož rozsudku dospět k závěru, že sporný akt nevyvolává vlastní
         právní účinky, jež jsou odlišné od právních účinků dekretu ze dne 31. března 2000.

      46     Pokud jde o hlavní argument navrhovatele vycházející ze zkreslení dosahu čl. 12 odst. 2 aktu z roku 1976 a z nesprávného posouzení
         Soudu, pokud jde o skutečnou právní povahu sporného aktu, který jediný mění jeho právní postavení, je namístě připustit opodstatněnost
         teze, podle níž je při určení, zda akty mohou být předmětem žaloby podle článku 230 ES, třeba vycházet ze samotné jejich podstaty
         a úmyslu jejich tvůrce. Podle ustálené judikatury je totiž forma, jakou byly akt nebo rozhodnutí přijaty, v zásadě nerozhodná,
         pokud jde o možnost napadnout tento akt nebo toto rozhodnutí žalobou na neplatnost (viz zejména výše uvedené rozsudky Komise
         v. Rada, bod 42, a IBM v. Komise, bod 9).

      47     Z tohoto hlediska tedy sice nelze vyloučit, že by písemné sdělení či prosté ústní prohlášení podléhalo přezkumu Soudního dvora
         na základě článku 230 ES, tato možnost však nemůže vést k popření pravidel a postupů vztahujících se na volbu poslanců Parlamentu.

      48     V tomto ohledu přitom, jak Soud právem podotkl v bodech 81 a 82 napadeného rozsudku, nebyl v rozhodné době přijat žádný jednotný
         volební postup pro volbu poslanců Parlamentu, a tento postup se tudíž nadále řídil platnými předpisy v každém členském státě
         v souladu s čl. 7 odst. 2 aktu z roku 1976.

      49     Za těchto podmínek, jelikož podle článku 5 zákona z roku 1977 vede ztráta volitelnosti konstatovaná dekretem ke ztrátě mandátu
         poslance Parlamentu, neměl Parlament jinou volbu než vzít zjištění uprázdnění mandátu navrhovatele, učiněné již vnitrostátními
         orgány, bezodkladně na vědomí, přičemž takové zjištění se týká, jak Soud právem podotkl v bodě 90 napadeného rozsudku, předchozího
         právního stavu a vyplývá výlučně z rozhodnutí těchto orgánů. Žádný z argumentů dovolávaných navrhovatelem v rámci projednávaného
         opravného prostředku nemůže tento posledně uvedený závěr zpochybnit.

      50     Pokud tedy jde nejprve o argument navrhovatele vycházející ze samotného znění čl. 12 odst. 2 aktu z roku 1976, který podle
         něj uvádí povinnost Parlamentu „vzít na vědomí“ uprázdněný mandát vyplývající z použití platných vnitrostátních předpisů některého
         členského státu, toto ustanovení nejenže zdaleka nepotvrzuje tezi navrhovatele, ale naopak jasně zvýrazňuje zcela chybějící
         prostor pro uvážení Parlamentu v této oblasti. V tomto zvláštním případě totiž nespočívá úloha Parlamentu v zjištění uprázdněného
         mandátu, ale, jak Soud právem podotkl v bodě 88 napadeného rozsudku, v prostém vzetí na vědomí uprázdnění mandátu, jak již
         bylo konstatováno vnitrostátními orgány, zatímco v jiných případech, týkajících se zejména vzdání se mandátu nebo úmrtí jednoho
         ze svých členů, má tento orgán aktivnější úlohu, neboť sám konstatuje, že mandát byl uprázdněn, a informuje dotyčný členský
         stát o tomto uprázdnění.

      51     Tento výklad je ostatně potvrzen zněním dalších ustanovení aktu z roku 1976, jako například jeho článku 11, a zněním čl. 7
         odst. 1 jednacího řádu Parlamentu. Oba tyto články týkající se ověřování mandátů členů Parlamentu mu totiž svěřují pravomoc
         rozhodovat o platnosti mandátu každého z jeho nově zvolených členů, jakož i sporech, které mohou vzniknout na základě ustanovení
         aktu z roku 1976 a „které nevznikají na základě ustanovení vnitrostátních předpisů, na něž tento akt odkazuje“ (článek 11
         aktu z roku 1976), a „s výjimkou sporů vyplývajících z vnitrostátních volebních předpisů“ (čl. 7 odst. 1 uvedeného řádu).
         Tato upřesnění, která byla beze změn převzata do současného článku 12 aktu z roku 1976, ve znění rozhodnutí Rady 2002/772/ES,
         Euratom dne 25. června 2002 a ze dne 23. září 2002 (Úř. věst. L 283, s. 1; Zvl. vyd. 01/04, s. 137), jakož i do čl. 3 odst. 1
         nyní platného jednacího řádu Parlamentu (JO 2005, L 44, s. 1), tedy za současného stavu práva Společenství skutečně potvrzují
         úplnou neexistenci pravomoci Parlamentu ohledně uprázdnění mandátu vyplývajícího z použití vnitrostátních předpisů.

      52     Navrhovatel se dále pro zpochybnění tohoto výkladu marně dovolává významu úmyslu tvůrce sporného aktu při jeho přijímání a uplatňuje
         konkrétněji, že právní výbor i předsedkyně Parlamentu „neustále považovaly za potvrzenou“ zásadu, podle níž jedině vzetí na
         vědomí ztráty mandátu navrhovatele měnilo jeho postavení. Krom toho, že se takový argument týká posouzení skutkových okolností,
         které v zásadě nepodléhá přezkumu Soudního dvora v rámci opravného prostředku, totiž z řady dokumentů připojených k návrhu
         v každém případě vyplývá, že uvedený výbor a předsedkyně Parlamentu se cítily vázány zjištěním této ztráty mandátu francouzskými
         orgány.

      53     To je zejména případ zápisu z mimořádné schůze právního výboru ze dne 15. května 2000, z nějž plyne, že jeho předsedkyně vystoupila,
         aby členy tohoto výboru upozornila na skutečnost, že rozhodnutí Parlamentu se musí omezit na „formální vzetí nebo nevzetí
         na vědomí“, jakož i případ dopisu zaslaného o dva dny později předsedkyni Parlamentu, v němž předsedkyně uvedeného výboru
         jasně zdůraznila „vykonatelnost“ dekretu ze dne 31. března 2000. Obě tyto skutkové okolnosti, k nimž je třeba ještě dodat
         dopis zaslaný dne 9. června 2000 předsedkyní Parlamentu francouzským orgánům, v němž posledně uvedená poukazuje na „nevratnost“
         ztráty mandátu vyplývající z uvedeného dekretu, byly zohledněny v napadeném rozsudku, respektive v jeho bodech 23, 24 a 29.
         Přitom žádné zjištění učiněné v těchto třech bodech nebylo v rámci projednávaného opravného prostředku zpochybněno.

      54     Pokud jde konečně o okolnost, jíž se navrhovatel dovolává a podle níž mohl v Parlamentu zasedat až do 23. října 2000 a pobírat
         do tohoto dne jak náhrady od tohoto orgánu, tak plat od francouzských orgánů – což v jeho očích prokazuje, že jedině sporný
         akt mohl změnit jeho právní postavení, a být tudíž předmětem žaloby na základě článku 230 ES –, je namístě poznamenat, že,
         jak Soud právem podotkl, se jedná o praktické důsledky vyplývající ze zpoždění, s nímž Parlament vzal na vědomí oznámení o dekretu
         ze dne 31. března 2000 učiněné francouzskými orgány. Pouze tento dekret totiž změnil právní postavení navrhovatele, když konstatoval
         ztrátu jeho mandátu.

      55     Navrhovatel se dovolává dvou doplňkových argumentů na podporu své teze, že sporný akt je napadnutelný. První argument vychází
         z okolnosti, že Soud v bodě 91 napadeného rozsudku výslovně podotkl, že navrhovatel uplatnil svá práva u Conseil d’État a
         u Evropského soudu pro lidská práva, což prokazuje existenci napadnutelného aktu, neboť Parlament tak provedl posouzení skutkových
         a právních okolností. Druhý argument se týká irelevantnosti teorie potvrzujícího aktu, která byla základem pro bod 97 uvedeného
         rozsudku, neboť žaloby zmíněné v bodě 91 představují právě nové právní okolnosti, které nastaly mezi dnem přijetí dekretu
         ze dne 31. března 2000 a dnem, kdy Parlament vzal na vědomí ztrátu mandátu navrhovatele.

      56     V tomto ohledu postačí konstatovat, že argument, podle nějž Parlament provedl posouzení skutkových a právních okolností, spočívá
         na zjevně nesprávném chápání napadeného rozsudku, neboť, jak již bylo podotknuto v bodě 45 tohoto rozsudku, Soud v bodě 91
         napadeného rozsudku právě rozhodl, že nikoli Parlamentu, ale vnitrostátním soudům, případně Evropskému soudu pro lidská práva
         přísluší ověřit dodržování postupu upraveného použitelným vnitrostátním právem nebo základních práv dotyčné osoby. Zmínka
         žalob podaných navrhovatelem u Conseil d’État a uvedeného Evropského soudu, která zdaleka nepotvrzuje existenci jakékoli posuzovací
         pravomoci, kterou by měl Parlament disponovat, tedy naopak představuje další důkaz o neexistenci takové pravomoci Parlamentu
         a o skutečnosti, že navrhovatel v rozporu se svým tvrzením skutečně mohl uplatnit svá práva soudní cestou.

      57     Pokud jde o tvrzení navrhovatele, že Soud v bodě 97 napadeného rozsudku implicitně uplatnil teorii potvrzujícího aktu, postrádá
         toto tvrzení jakýkoli základ. Jak podotkl generální advokát v bodě 63 svého stanoviska, kromě skutečnosti, že nic v uvedeném
         bodě 97 nenaznačuje, že by Soud měl v úmyslu vycházet z takové teorie, celé odůvodnění napadeného rozsudku naopak prokazuje,
         že dekret ze dne 31. března 2000 a sporný akt se odlišují jak svou povahou, tak svým předmětem.

      58     S ohledem na veškeré výše uvedené úvahy je tedy namístě konstatovat, že Soud se nedopustil nesprávného právního posouzení,
         když odmítl žalobu J.‑M. Le Pena jako nepřípustnou.

      59     V důsledku toho je namístě projednávaný opravný prostředek zamítnout, aniž by bylo namístě zkoumat ostatní důvody opravného
         prostředku, jichž se navrhovatel dovolává, vycházející jak z vnitřní, tak vnější protiprávnosti sporného aktu.

       K nákladům řízení
      60     Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu, který se na základě článku 118 tohoto řádu použije na řízení o opravném prostředku, bude
         účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud druhý účastník, který byl ve sporu úspěšný,
         náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že Parlament ve svém návrhu požadoval, aby navrhovateli byla uložena
         náhrada nákladů řízení, a navrhovatel byl ve sporu neúspěšný, je namístě mu uložit náhradu nákladů tohoto řízení, včetně nákladů
         řízení vzniklých v souvislosti s řízením o předběžném opatření uvedeným v bodě 2 tohoto rozsudku. Francouzská republika, která
         vstoupila do řízení jako vedlejší účastník, ponese podle odst. 4 prvního pododstavce téhož článku vlastní náklady.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      1)      Opravný prostředek se zamítá.
      2)      J.‑M. Le Penovi se ukládá náhrada nákladů tohoto řízení, včetně nákladů řízení vzniklých v souvislosti s řízením o předběžném
            opatření.
      3)      Francouzská republika ponese vlastní náklady.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: francouzština.


title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 13. července 2017.#London Borough of Ealing v. Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná First-tier Tribunal (Tax Chamber).#Řízení o předběžné otázce – Daně – Daň z přidané hodnoty (DPH) – Směrnice 2006/112/ES – Osvobození poskytnutí služeb úzce souvisejících s provozováním sportu od daně – Článek 133 – Vyloučení osvobození od daně v případě možného narušení hospodářské soutěže znevýhodněním obchodních podniků podléhajících DPH – Poskytování služeb veřejnoprávními neziskovými subjekty.#Věc C-633/15.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      13. července 2017 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce – Daně – Daň z přidané hodnoty (DPH) – Směrnice 2006/112/ES – Osvobození poskytnutí služeb úzce souvisejících s provozováním sportu od daně – Článek 133 – Vyloučení osvobození od daně v případě možného narušení hospodářské soutěže znevýhodněním obchodních podniků podléhajících DPH – Poskytování služeb veřejnoprávními neziskovými subjekty“
      Ve věci C‑633/15,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím First-tier Tribunal (Tax Chamber) [soud prvního stupně (daňový senát), Spojené království] ze dne 30. listopadu 2015, došlým Soudnímu dvoru dne 30. listopadu 2015, v řízení

         London Borough of Ealing

      proti

         Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs,

      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení T. von Danwitz (zpravodaj), předseda senátu, E. Juhász, C. Vajda, K. Jürimäe a C. Lycourgos, soudci,
      generální advokát: M. Wathelet,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 26. října 2016,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               –

               za London Borough of Ealing F. Mitchellem, barrister, zmocněným H. Grantham, solicitor,

               –

               za vládu Spojeného království S. Brandonem, jako zmocněncem, ve spolupráci s R. Hillem a P. Mantlem, barristers,

               –

               za Evropskou komisi R. Lyalem a L. Lozano Palacios, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 21. prosince 2016,
      vydává tento
      Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 133 prvního pododstavce písm. d) a druhého pododstavce směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty (Úř. věst. 2006, L 347, s. 1, a oprava Úř. věst. 2007, L 335, s. 60).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi London Borough of Ealing (londýnská městská část Ealing, Spojené království) a Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (daňový a celní orgán Spojeného království, dále jen „daňový orgán“) ve věci uplatnění daně z přidané hodnoty (DPH) na vstupné do sportovních zařízení.

         Právní rámec

            Unijní právo

               3

               V souladu s čl. 28 odst. 3 písm. a) šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně (Úř. věst. 1977, L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23, dále jen „šestá směrnice“), ve spojení s přílohou E bodem 4 této směrnice mohly členské státy během přechodného období uvedeného v odstavci 4 tohoto článku pokračovat ve zdaňování plnění uvedených v čl. 13 části A odst. 1 písm. m) uvedené směrnice.

               4

               Směrnice 2006/112 v souladu se svými články 411 a 413 zrušila a nahradila počínaje 1. lednem 2007 právní předpisy Evropské unie v oblasti DPH, zejména šestou směrnici.

               5

               Článek 132 odst. 1 písm. m) směrnice 2006/112, který je obsažen v kapitole 2, nadepsané „Osvobození některých činností od daně ve veřejném zájmu“, hlavy IX této směrnice, stanoví, že členské státy osvobodí od daně:
               „poskytnutí určitých služeb úzce souvisejících s provozováním sportu nebo tělesnou výchovou, které poskytují neziskové organizace osobám vykonávajícím sportovní nebo tělovýchovnou činnost;“

               6

               Článek 133 uvedené směrnice zní:
               „Členské státy mohou vázat v jednotlivých případech osvobození jiných než veřejnoprávních subjektů od daně podle čl. 132 odst. 1 písm. b), g), h), i), l), m) a n) na jednu či více z těchto podmínek:
               […]

                        d)

                        osvobození od daně nesmí být s to narušit hospodářskou soutěž znevýhodněním obchodních podniků podléhajících DPH.

                  Členské státy, které v souladu s přílohou E [šesté směrnice] uplatňovaly k 1. lednu 1989 DPH na plnění podle čl. 132 odst. 1 písm. m) […], mohou uplatnit podmínky podle písmene d) prvního odstavce i v případě, kdy je dodání tohoto zboží nebo poskytnutí těchto služeb veřejnoprávními subjekty osvobozeno od daně.“

            Právo Spojeného království

               7

               Během přechodného období podle čl. 28 odst. 3 šesté směrnice Spojené království Velké Británie a Severního Irska pokračovalo v uplatňování DPH na poskytnutí služeb úzce souvisejících s provozováním sportu nebo tělesnou výchovou ve smyslu čl. 13 části A odst. 1 písm. m) této směrnice, s výjimkou dvou plnění souvisejících s účastí ve sportovní soutěži stanovených v příloze 6 skupině 10 Value Added Tax Act 1983 (zákon o dani z přidané hodnoty z roku 1983).

               8

               Příloha 9 skupina 10 Value Added Tax Act 1994 (zákon o dani z přidané hodnoty z roku 1994) stanoví osvobození následujících plnění od DPH:

                        „1.

                        Přiznání práva účastnit se sportovní soutěže nebo tělovýchovné činnosti, pokud protiplnění za toto právo spočívá v penězích a je zcela určeno k pořízení ceny nebo cen udělovaných v rámci této soutěže.

                        2.

                        Přiznání práva příslušným subjektem zřízeným pro účely sportu nebo tělesné výchovy účastnit se soutěže v této oblasti.

                        3.

                        Poskytnutí služeb úzce souvisejících se sportem nebo tělesnou výchovou a zásadních pro tyto činnosti příslušným subjektem jednotlivci, který tyto činnosti provozuje, s výjimkou služeb poskytovaných jednotlivci, který není členem, pokud tento subjekt jedná v rámci systému členství.“

               9

               Vysvětlivka 2A této skupiny 10 definuje „příslušný subjekt“ jako neziskový subjekt, který splňuje určité podmínky.

               10

               Vysvětlivka 3 uvedené skupiny zní:
               „Za ,příslušný subjekt‘ ve smyslu bodu 3 přílohy 9 skupiny 10 se nepovažují:

                        a)

                        územní samosprávné celky

                        b)

                        resortní orgán […]; nebo

                        c)

                        [některé veřejnoprávní subjekty, které nejsou resortními orgány].“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               11

               Londýnská městská část Ealing je územním samosprávným celkem, který provozuje určitá sportovní zařízení, jako jsou tělocvičny a bazény. V období od 1. června 2009 do 31. srpna 2012 odváděla DPH ze vstupného do těchto zařízení.

               12

               V roce 2013 podala uvedená městská část u daňového orgánu žádost o vrácení této daně, v níž uvedla, že toto vstupné mělo být osvobozeno od daně podle čl. 132 odst. 1 písm. m) směrnice 2006/112. Tato žádost byla zamítnuta, jelikož vnitrostátní právní úprava vylučuje z osvobození od daně poskytnutí sportovních služeb uvedených v tomto ustanovení, pokud jsou tyto služby poskytovány veřejnoprávními subjekty, jako je územní samosprávný celek, podle podmínek stanovených v čl. 133 prvním pododstavci písm. d) a druhém pododstavci této směrnice.

               13

               Londýnská městská část Ealing podala proti tomuto rozhodnutí žalobu k First-tier Tribunal (Tax Chamber) [soud prvního stupně (daňový senát), Spojené království]. Před tímto soudem tvrdila, že se Spojené království nemůže dovolávat čl. 133 druhého pododstavce uvedené směrnice z důvodu, že tento členský stát neuplatňoval DPH k 1. lednu 1989 na poskytování veškerých sportovních služeb, jelikož zejména poplatky za účast ve sportovní soutěži byly od této daně osvobozeny. Mimoto je žalobkyně v původním řízení toho názoru, že jelikož se uvedený čl. 133 druhý pododstavec vztahuje na poskytnutí služeb úzce souvisejících s provozováním sportu nebo tělesné výchovy, neumožňuje vyloučit z osvobození od DPH neziskové veřejnoprávní subjekty, aniž by z tohoto osvobození byly vyloučeny i neziskové subjekty, které nejsou veřejnoprávní povahy. Konečně čl. 133 druhý pododstavec téže směrnice neopravňuje členské státy k tomu, aby obecně vyloučily z tohoto osvobození všechny územní samosprávné celky, jelikož toto ustanovení požaduje „v jednotlivých případech“ určit, zda je uvedené osvobození od daně s to narušit hospodářskou soutěž. Daňový orgán s touto argumentací nesouhlasí.

               14

               Podle údajů obsažených v předkládacím rozhodnutí musí být londýnská městská část Ealing považována za neziskový subjekt, jehož plnění úzce souvisejí s provozováním sportu nebo tělesnou výchovou a jsou určena osobám, které vykonávají sportovní nebo tělovýchovnou činnost ve smyslu čl. 132 odst. 1 písm. m) směrnice 2006/112.

               15

               Za těchto podmínek se First-tier Tribunal (Tax Chamber) [soud prvního stupně (daňový senát)] rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Je Spojené království podle čl. 133 druhého pododstavce směrnice 2006/112 oprávněno uložit veřejnoprávním subjektům podmínku stanovenou v tomto článku [prvním pododstavci] písm. d) [zaprvé] za okolností, kdy dotčená plnění podléhala [DPH] ve Spojeném království k 1. lednu 1989, ale kdy jiné sportovní služby byly k tomuto datu od této daně osvobozeny, a [zadruhé] za okolností, kdy dotčená plnění nebyla osvobozena od daně podle vnitrostátního práva před tím, než se Spojené království rozhodlo uplatnit podmínku stanovenou v čl. 133 [prvním pododstavci] písm. d) této směrnice?

                        2)

                        Pokud je odpověď na první otázku kladná, je Spojené království oprávněno uložit veřejnoprávním neziskovým subjektům podmínku stanovenou v čl. 133 [prvním pododstavci] písm. d) směrnice 2006/112, aniž by tato podmínka byla také uplatňována vůči jiným neziskovým subjektům než veřejnoprávním?

                        3)

                        Pokud je odpověď na druhou otázku kladná, je Spojené království oprávněno vyloučit z osvobození od daně stanoveného v čl. 132 odst. 1 písm. m) [směrnice 2006/112] všechny veřejnoprávní neziskové subjekty, aniž by v každém jednotlivém případě ověřilo, zda je přiznání tohoto osvobození s to narušit hospodářskou soutěž znevýhodněním obchodních podniků podléhajících DPH?“

         K předběžným otázkám

               16

               Úvodem je třeba poukázat na to, že podle údajů obsažených v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce spadají poskytnutí služeb dotčených v původním řízení do působnosti ratione temporis směrnice 2006/112, musí být na ně nahlíženo tak, že splňují podmínky osvobození od daně stanoveného v čl. 132 odst. 1 písm. m) této směrnice a tyto služby byly poskytnuty veřejnoprávním subjektem jednajícím neziskově ve smyslu tohoto ustanovení. Vzhledem k tomu, že tato poskytnutí služeb podléhají DPH podle vnitrostátní právní úpravy dotčené v původním řízení, otázky předkládajícího soudu se týkají pouze výkladu čl. 133 druhého pododstavce uvedené směrnice, ve spojení s jeho prvním pododstavcem písm. d), který za určitých podmínek umožňuje vyloučit z tohoto osvobození od daně poskytnutí uvedených služeb, pokud jsou tyto služby poskytovány veřejnoprávními subjekty.

            K první otázce

               17

               Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 133 druhý pododstavec směrnice 2006/112 musí být vykládán v tom smyslu, že brání právní úpravě členského státu, která váže přiznání osvobození od DPH veřejnoprávním subjektům, které poskytují služby úzce související s provozováním sportu nebo tělesné výchovy ve smyslu čl. 132 odst. 1 písm. m) uvedené směrnice, na podmínku stanovenou v čl. 133 prvním pododstavci písm. d) této směrnice, třebaže k 1. lednu 1989 tento členský stát neuplatňoval DPH na poskytnutí veškerých těchto služeb a poskytnutí dotčených služeb nebylo osvobozeno od DPH před tím, než byla uložena povinnost splnit uvedenou podmínku.

               18

               Pokud jde o otázku, zda k tomu, aby členský stát mohl uplatnit čl. 133 druhý pododstavec směrnice 2006/112, musela poskytnutí veškerých služeb úzce souvisejících s provozováním sportu nebo tělesné výchovy podléhat DPH k 1. lednu 1989, je třeba poukázat na to, že znění tohoto ustanovení neobsahuje takovou podmínku. Uvedené ustanovení se totiž vztahuje na členské státy, které vybíraly tuto daň z plnění uvedených v čl. 132 odst. 1 písm. m) této směrnice, aniž vyžadovaly zdanění poskytování veškerých těchto služeb.

               19

               Takový požadavek by byl mimoto v rozporu se zněním tohoto čl. 132 odst. 1 písm. m), na který odkazuje uvedený čl. 133 druhý pododstavec, které se týkají poskytnutí „určitých“ služeb úzce souvisejících s provozováním sportu nebo tělesné výchovy.

               20

               Proto takový členský stát, jako je Spojené království, který k 1. lednu 1989 neuplatňoval DPH na poskytování všech služeb, nýbrž na poskytování některých z těchto služeb, může využít možnosti, kterou členským státům přiznává čl. 133 druhý pododstavec uvedené směrnice, ve spojení s jeho prvním pododstavcem písm. d).

               21

               Druhá část první otázky se týká výkladu poslední části věty čl. 133 druhého pododstavce téže směrnice, a sice „v případě, kdy je dodání tohoto zboží nebo poskytnutí těchto služeb veřejnoprávními subjekty osvobozeno od daně“.

               22

               V této souvislosti si předkládající soud klade otázku, zda – jak tvrdí londýnská městská část Ealing – tato formulace znamená, že Spojené království mělo nejprve povinnost osvobodit služby úzce související s provozováním sportu nebo tělesné výchovy poskytované neziskovými veřejnoprávní subjekty od daně před tím, než mohlo posléze uplatnit na taková plnění podmínku stanovenou v čl. 133 prvním pododstavci písm. d) směrnice 2006/112.

               23

               Takový požadavek přitom nelze dovodit z čl. 133 druhého pododstavce uvedené směrnice. Jak uvedl generální advokát v bodě 44 svého stanoviska, v tomto ustanovení je totiž sloveso „osvobodit od daně“ použito v přítomném čase, a sice „je […] osvobozeno od daně“, a nikoli v minulém čase „bylo […] osvobozeno od daně“. Uvedené ustanovení tudíž nevyžaduje, aby uvedená poskytnutí služeb byla osvobozena od DPH před uplatněním podmínky stanovené v čl. 133 prvním pododstavci písm. d) téže směrnice.

               24

               Cíl sledovaný článkem 133 druhým pododstavcem směrnice 2006/112 rovněž podporuje tento výklad. Cílem tohoto ustanovení totiž není osvobodit poskytnutí služeb úzce souvisejících s provozováním sportu nebo tělesné výchovy od daně, nýbrž naopak, jak vyplývá ze znění tohoto čl. 133 druhého pododstavce, ve spojení s jeho prvním pododstavcem písm. d), umožnit členským státům uplatnit DPH na uvedené služby poskytované veřejnoprávní subjekty, které podléhaly této dani k 1. lednu 1989.

               25

               Z toho vyplývá, že podle čl. 133 druhého pododstavce uvedené směrnice lze osvobození poskytnutí služeb úzce souvisejících s provozováním sportu nebo tělesné výchovy veřejnoprávními subjekty od daně vázat na podmínku stanovenou v tomto článku v prvním pododstavci písm. d), i když poskytnutí těchto služeb nebyla v dotyčném členském státě předtím osvobozena od daně.

               26

               S ohledem na výše uvedené je třeba na první otázku odpovědět, že čl. 133 druhý pododstavec směrnice 2006/112 musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání právní úpravě členského státu, která váže přiznání osvobození od DPH veřejnoprávním subjektům, které poskytují služby úzce související s provozováním sportu nebo tělesné výchovy ve smyslu čl. 132 odst. 1 písm. m) uvedené směrnice, na podmínku stanovenou v čl. 133 prvním pododstavci písm. d) této směrnice, třebaže k 1. lednu 1989 tento členský stát neuplatňoval DPH na poskytnutí veškerých těchto služeb a poskytnutí dotčených služeb nebylo osvobozeno od DPH před tím, než byla uložena povinnost splnit uvedenou podmínku.

         K druhé otázce

               27

               Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 133 druhý pododstavec směrnice 2006/112 musí být vykládán v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, jestliže váže přiznání osvobození od DPH neziskovým veřejnoprávním subjektům, které poskytují služby úzce související s provozováním sportu nebo tělesné výchovy ve smyslu čl. 132 odst. 1 písm. m) uvedené směrnice, na podmínku stanovenou v čl. 133 prvním pododstavci písm. d) této směrnice, aniž by tato podmínka byla uplatňována i na jiné neziskové subjekty než veřejnoprávní neziskové subjekty, které poskytují takové služby.

               28

               V této souvislosti je třeba připomenout, že čl. 132 odst. 1 písm. m) směrnice 2006/112, podle kterého členské státy osvobodí od daně poskytnutí určitých služeb úzce souvisejících s provozováním sportu nebo tělesné výchovy, které poskytují neziskové organizace, se týká všech neziskových organizací bez rozdílu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. února 2016, Komise v. Nizozemsko, C‑22/15, nezveřejněný, EU:C:2016:118, bod 43).

               29

               I když článek 133 této směrnice opravňuje členské státy, aby vázaly přiznání tohoto osvobození od daně na dodatečné podmínky, ze znění tohoto článku prvního pododstavce vyplývá, že členské státy mohou uplatnit podmínky stanovené v tomto pododstavci písm. a) až d) v zásadě jen na jiné subjekty než veřejnoprávní. Pokud jde o veřejnoprávní subjekty, uvedený článek druhý pododstavec umožňuje uložit jim pouze podmínku stanovenou v tomtéž článku prvním pododstavci písm. d), která je určena k tomu, aby se zamezilo narušením hospodářské soutěže znevýhodněním obchodních podniků, a to pouze členským státům, které k 1. lednu 1989 uplatňovaly DPH na poskytnutí služeb uvedených v čl. 132 odst. 1 písm. m) uvedené směrnice.

               30

               Proto možnost ponechaná členským státům, aby vyloučily přiznání osvobození od DPH pro poskytnutí služeb úzce souvisejících s provozováním sportu nebo tělesné výchovy ve smyslu čl. 132 odst. 1 písm. m) směrnice 2006/112 na základě článku 133 této směrnice, je upravena striktněji pro neziskové veřejnoprávní subjekty než pro ostatní neziskové subjekty. Jak uvedl generální advokát v bodě 27 svého stanoviska, cílem posledně uvedeného ustanovení je tedy zvýhodnit veřejnoprávní subjekty oproti ostatním subjektům, pokud jde o osvobození poskytnutí služeb úzce souvisejících s provozováním sportu nebo tělesné výchovy, které poskytují, od daně.

               31

               S ohledem na tento cíl je třeba vykládat výraz „i“ v čl. 133 druhém pododstavci směrnice 2006/112 tak, že znamená, že členský stát může uložit veřejnoprávním subjektům dodržení podmínky stanovené v prvním pododstavci písm. d) tohoto článku pouze tehdy, pokud ji uloží i jiným subjektům než veřejnoprávním.

               32

               Tento výklad přitom brání tomu, aby taková vnitrostátní právní úprava, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, vylučovala z osvobození od DPH pro účely poskytnutí služeb úzce souvisejících s provozováním sportu nebo tělesné výchovy ve smyslu čl. 132 odst. 1 písm. m) uvedené směrnice pouze poskytnutí služeb, které poskytují neziskové veřejnoprávní subjekty, aniž by uplatňovala DPH na základě čl. 133 prvního pododstavce písm. d) téže směrnice i na poskytnutí služeb, které poskytují ostatní neziskové subjekty.

               33

               S ohledem na výše uvedené je třeba na druhou otázku odpovědět, že čl. 133 druhý pododstavec směrnice 2006/112 musí být vykládán v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, jestliže váže přiznání osvobození od DPH neziskovým veřejnoprávním subjektům, které poskytují služby úzce související s provozováním sportu nebo tělesné výchovy ve smyslu čl. 132 odst. 1 písm. m) uvedené směrnice, na podmínku stanovenou v čl. 133 prvním pododstavci písm. d) této směrnice, aniž by tato podmínka byla uplatňována i na jiné neziskové subjekty než veřejnoprávní neziskové subjekty, které poskytují takové služby.

            K třetí otázce

               34

               Vzhledem k odpovědi na druhou otázku není důvodné odpovídat na třetí otázku.

         K nákladům řízení

               35

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

                        1)

                           Článek 133 druhý pododstavec směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání právní úpravě členského státu, která váže přiznání osvobození od daně z přidané hodnoty (DPH) veřejnoprávním subjektům, které poskytují služby úzce související s provozováním sportu nebo tělesné výchovy ve smyslu čl. 132 odst. 1 písm. m) uvedené směrnice, na podmínku stanovenou v čl. 133 prvním pododstavci písm. d) této směrnice, třebaže k 1. lednu 1989 tento členský stát neuplatňoval DPH na poskytnutí veškerých těchto služeb a poskytnutí dotčených služeb nebylo osvobozeno od DPH před tím, než byla uložena povinnost splnit uvedenou podmínku.

                        2)

                           Článek 133 druhý pododstavec směrnice 2006/112 musí být vykládán v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, jestliže váže přiznání osvobození od DPH neziskovým veřejnoprávním subjektům, které poskytují služby úzce související s provozováním sportu nebo tělesné výchovy, ve smyslu čl. 132 odst. 1 písm. m) uvedené směrnice na podmínku stanovenou v čl. 133 prvním pododstavci písm. d) této směrnice, aniž by tato podmínka byla uplatňována i na jiné neziskové subjekty než veřejnoprávní neziskové subjekty, které poskytují takové služby.

                     Podpisy

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: angličtina.


Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 10. března 2016.#Italmobiliare SpA v. Evropská komise.#Kasační opravný prostředek – Hospodářská soutěž – Trh s cementem a příbuznými výrobky – Správní řízení – Nařízení (ES) č. 1/2003 – Článek 18 odst. 1 a 3 – Rozhodnutí s žádostí o informace – Odůvodnění – Upřesnění žádosti.#Věc C-268/14 P.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 9. srpna 1994. # Raymond Vander Elst proti Office des migrations internationales. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal administratif de Châlons-sur-Marne - Francie. # Volný pohyb služeb. # Věc C-43/93.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 29. října 1981. # Günther Arning proti Komisi Evropských společenství. # Úředník. # Věc 125/80.


Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 9. února 1984. # Nelly Kohler proti Účetnímu dvoru Evropských společenství. # Úředník. # Spojené věci 316/82 a 40/83.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 16. června 1994. # Develop Dr. Eisbein GmbH & Co. proti Hauptzollamt Stuttgart-West. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Finanzgericht Baden-Württemberg - Německo. # Společný celní sazebník. # Věc C-35/93.


Rozsudek Tribunálu (osmého senátu) ze dne 16. září 2013. # Rovi Pharmaceuticals GmbH proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Věc T-97/11.