title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 30. května 2013.#Dirk Frederik Asbeek Brusse a Katarina de Man Garabito v. Jahani BV.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Gerechtshof te Amsterdam.#Směrnice 93/13/EHS – Zneužívající klauzule ve spotřebitelských smlouvách – Nájemní smlouva uzavřená mezi podnikatelem v oblasti pronájmu nemovitostí a nájemcem jednajícím za soukromým účelem – Přezkum zneužívající povahy klauzule vnitrostátním soudem z úřední moci – Smluvní pokuta – Zrušení klauzule.#Věc C 488/11.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      30. května 2013 (
            *1
         )
      „Směrnice 93/13/EHS — Zneužívající klauzule ve spotřebitelských smlouvách — Nájemní smlouva uzavřená mezi podnikatelem v oblasti pronájmu nemovitostí a nájemcem jednajícím za soukromým účelem — Přezkum zneužívající povahy klauzule vnitrostátním soudem z úřední moci — Smluvní pokuta — Zrušení klauzule“
      Ve věci C-488/11,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Gerechtshof te Amsterdam (Nizozemsko) ze dne 13. září 2011, došlým Soudnímu dvoru dne 23. září 2011, v řízení

         Dirk Frederik Asbeek Brusse,

         Katarina de Man Garabito

      proti

         Jahani BV,

      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení A. Tizzano, předseda senátu, M. Ilešič, E. Levits, M. Safjan a M. Berger (zpravodajka), soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za maďarskou vládu M. Fehérem a K. Szíjjártó, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi M. van Beekem a M. Owsiany-Hornung, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o nepřiměřených podmínkách [zneužívajících klauzulích] ve spotřebitelských smlouvách (Úř. věst. L 95, s. 29; Zvl. vyd. 15/02, s. 288, dále jen „směrnice“) a zejména jejího čl. 6 odst. 1.

               2

               Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi D. F. Asbeek Brusse a K. de Man Garabito proti společnosti Jahani BV (dále jen „Jahani“) ve věci zaplacení, prvně jmenovanými, nedoplatků nájemného, smluvních úroků a pokuty dlužných na základě smlouvy o pronájmu bytu.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Devátý a desátý bod odůvodnění směrnice zní takto:
               „[…], příjemci zboží nebo služeb by měli být chráněni před zneužitím moci prodávajícího nebo poskytovatele, zejména před jednostranně sepsanými běžnými [adhezními] smlouvami a nepřiměřeným [zneužívajícím] vyloučením základních práv ve smlouvách‘;
               […] účinnější ochrany spotřebitele lze dosáhnout přijetím jednotných právních předpisů v oblasti nepřiměřených podmínek [zneužívajících klauzulí]; […] takové přepisy by se měly vztahovat na všechny smlouvy uzavírané mezi prodávajícími nebo poskytovateli a spotřebiteli; […] z působnosti této směrnice musí být vyňaty mimo jiné pracovní smlouvy, smlouvy týkající se dědického práva, smlouvy týkající se rodinného práva a smlouvy týkající se zřizování a organizace společností nebo dohod o sdružení fyzických osob“.

               4

               Článek 1 směrnice stanoví:
               „1.   Účelem této směrnice je sblížit právní a správní předpisy členských států týkající se nepřiměřených podmínek [zneužívajících klauzulí] ve smlouvách uzavíraných mezi prodávajícím zboží nebo poskytovatelem služeb a spotřebitelem.
               2.   Smluvní podmínky [Klauzule], které odrážejí závazná právní a správní ustanovení a ustanovení […] nejsou předmětem ustanovení této směrnice.“

               5

               Článek 2 směrnice definuje pojmy „spotřebitel“ a „prodávající nebo poskytovatel“ takto:
               „Pro účely této směrnice se rozumí:
               […]

                        b)

                        ‚spotřebitelem‘ fyzická osoba, která ve smlouvách, na které se vztahuje tato směrnice, jedná pro účely, které nespadají do rámce její obchodní nebo výrobní činnosti nebo povolání;

                        c)

                        ‚prodávajícím nebo poskytovatelem‘ fyzická nebo právnická osoba, veřejnoprávně nebo soukromoprávně vlastněná, která ve smlouvách, na které se vztahuje tato směrnice, jedná pro účely související s její obchodní nebo výrobní činnosti nebo povoláním.“

               6

               Článek 3 směrnice definuje zneužívající klauzuli takto:
               „1.   Smluvní podmínka [klauzule], která nebyla individuálně sjednána, je považována za nepřiměřenou [zneužívající], jestliže v rozporu s požadavkem přiměřenosti způsobuje významnou nerovnováhu v právech a povinnostech stran, které vyplývají z dané smlouvy, v neprospěch spotřebitele.
               […]
               3.   Příloha obsahuje informativní a nevyčerpávající seznam podmínek, které mohou být pokládány za nepřiměřené [zneužívající].“

               7

               Ohledně účinků spojených se zjištěním zneužívající povahy klauzule čl. 6 odst. 1 směrnice stanoví:
               „Členské státy stanoví, že nepřiměřené podmínky [zneužívající klauzule] použité ve smlouvě uzavřené prodávajícím nebo poskytovatelem se spotřebitelem nejsou podle jejich vnitrostátních právních předpisů pro spotřebitele závazné a že smlouva zůstává pro strany závaznou za stejných podmínek, může-li nadále existovat bez dotyčných nepřiměřených podmínek [zneužívajících klauzulí].“

               8

               Podle čl. 7 odst. 1 směrnice „[č]lenské státy zajistí, aby v zájmu spotřebitelů a konkurentů existovaly přiměřené a účinné prostředky zabraňující dalšímu používání nepřiměřených podmínek ve smlouvách, které uzavírají prodávající nebo poskytovatelé se spotřebiteli“.

               9

               Příloha směrnice obsahuje seznam klauzulí, které mohou být podle čl. 3 odst. 3 pokládány za zneužívající. Jsou mezi nimi uvedeny:
               „1.   Podmínky [klauzule], jejichž cílem nebo následkem je:
               […]

                        e)

                        požadavek na spotřebiteli, který neplní svůj závazek, aby platil nepřiměřeně vysoké odškodné;

                  […]“

         Vnitrostátní právo

               10

               Směrnice byla v Nizozemsku provedena prostřednictvím úpravy všeobecných smluvních podmínek obsažené v článcích 6:231 až 6:247 občanského zákoníku (Burgerlijk Wetboek; dále jen „BW“).

               11

               Článek 6:233 první pododstavec písm. a) BW stanoví:
               „Ustanovení všeobecných smluvních podmínek může být zrušeno:

                        a)

                        pokud s přihlédnutím ke druhu a obsahu smlouvy, způsobu sjednání obchodních podmínek, vzájemně patrným zájmům smluvních stran a jiným okolnostem věci, nepřiměřeně znevýhodňuje druhou smluvní stranu“.

               12

               Právní úkon, který je v rozporu s dobrými mravy, veřejným pořádkem nebo kogentním zákonným ustanovením, je podle článku 3:40 BW neplatný. Nicméně v případě porušení ustanovení, které se týká výlučně ochrany jedné ze stran vícestranné smlouvy, se jedná pouze o možnost zrušení, nevyplývá-li z účelu dotčeného ustanovení opak.

               13

               Ohledně smluvní pokuty čl. 6:94 odst. 1 BW stanoví, že soud je oprávněn na návrh dlužníka sjednanou smluvní pokutu snížit, je-li to zjevně nutné v zájmu spravedlnosti.

               14

               Mimoto ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, vyplývá, že v odvolacím řízení může příslušný soud rozhodnout pouze o žalobních důvodech uplatněných v prvních návrzích učiněných v odvolacím řízení. Odvolací soud však musí z úřední moci uplatnit relevantní kogentní ustanovení, i když se jich účastníci řízení nedovolávají.

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               15

               V roce 2007 Jahani, společnost působící v oblasti komerčních pronájmů bytů, pronajala D. F. Asbeeku Brusseovi a K. de Man Garabito, jednajícím za soukromým účelem, bytový prostor v Alkmaaru (Nizozemsko).

               16

               Nájemní smlouva k tomu účelu byla uzavřena na základě všeobecných podmínek stanovených profesním sdružením Raad voor Onroerende Zaken (Rada pro otázky týkající se nemovitostí).

               17

               Uvedené všeobecné podmínky obsahovaly zejména klauzuli o smluvní pokutě, které zní takto:

                        „20.1

                        Nájemce se dostává do prodlení samotným uplynutím určité doby.

                        20.2

                        Za každý případ prodlení s včasnou a celou platbou peněžité částky dluží nájemce úroky ve výši 1 % měsíčně z dlužné hlavní částky od data splatnosti do data plného uhrazení hlavní částky.

                  […]

                        20.6

                        Nesplní-li nájemce svůj závazek vyplývající z této smlouvy a příslušných všeobecných podmínek, nebo poruší-li takový závazek, má povinnost uhradit pronajímateli, aniž jsou dotčeny jeho povinnost splnit tento závazek a ostatní nároky na náhradu škody nebo jiné nároky pronajímatele, okamžitě splatnou smluvní pokutu ve výši 25 eur za každý kalendářní den […].“

               18

               Nájemné, původně stanovené v nájemní smlouvě ve výši 875 eur za měsíc, od 1. července 2008 dosahovalo v důsledku indexace stanovené v uvedené smlouvě částky 894,25 eur za měsíc. D. F. Asbeek Brusse a K. de Man Garabito uvedené navýšení nájemného neuhradili. Za únor 2009 zaplatili částku 190 eur a následně přestali nájemné platit.

               19

               V červenci 2009 společnost Jahani podala proti nájemcům žalobu, v níž navrhovala zejména, aby byla smlouva zrušena a aby žalovaným bylo uloženo zaplatit celkovou částku 13897,09 eur, která se skládá z následujících částek:

                        —

                        5365,50 eur dlužné nájemné,

                        —

                        156,67 eur již vzniklé smluvní úroky,

                        —

                        96,25 eur nájemné dlužné na základě indexace nájemného,

                        —

                        4525 eur smluvní pokuty za neuhrazené nájemné,

                        —

                        3800 eur smluvní pokuty za neuhrazenou indexaci nájemného,

                        —

                        658,67 eur mimosoudní náklady.

               20

               Rozsudkem ze dne 21. října 2009 Rechtbank Alkmaar žalobě společnosti Jahani vyhověl.

               21

               U předkládajícího soudu, který rozhoduje o odvolání, D. F. Asbeek Brusse a K. de Man Garabito navrhují, aby částky pokut byly sníženy, vzhledem k nepoměru mezi uvedenými částkami a škodou utrpěnou pronajímatelem.

               22

               Za těchto podmínek se Gerechtshof te Amsterdam rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Je nutné pronajímatele bytových prostor, který je podnikatelem a pronajímá byt soukromé osobě, považovat za prodávajícího [zboží] nebo poskytovatele služeb ve smyslu směrnice? Spadá do působnosti uvedené směrnice nájemní smlouva uzavřená mezi podnikatelem v oblasti pronájmu nemovitostí a nájemcem, který nejedná v rámci své obchodní nebo výrobní činnosti?

                        2)

                        Znamená okolnost, že článek 6 směrnice je nutné považovat za normu, která je rovnocenná vnitrostátním předpisům, které jsou ve vnitrostátním právním řádu kogentní, že ve sporu mezi soukromými osobami jsou vnitrostátní prováděcí předpisy týkající se zneužívajících klauzulí kogentními právními předpisy, takže vnitrostátní soud je v prvním i ve druhém stupni oprávněn a povinen přezkoumat z úřední moci (a tudíž ultra petita) smluvní klauzuli s ohledem na vnitrostátní prováděcí předpisy a konstatovat neplatnost uvedené klauzule, pokud dospěje k závěru, že je zneužívající povahy?

                        3)

                        Je slučitelné s užitečným účinkem [unijního] práva […], že vnitrostátní soud nevyloučí použití klauzule o smluvní pokutě, která je zneužívající klauzulí ve smyslu směrnice, nýbrž pouze sníží smluvní pokutu podle vnitrostátních právních předpisů, pokud se soukromá osoba sice dovolávala pravomoci soudu pokutu snížit, avšak nikoli možnosti klauzuli zrušit?“

         K předběžným otázkám

         K první otázce

               23

               Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda nájemní smlouva týkající se bytového prostoru uzavřená mezi pronajímatelem, který jedná v rámci své podnikatelské činnosti, a nájemcem jednajícím za soukromým účelem, spadá do působnosti směrnice.

               24

               Článek 1 odst. 1 směrnice vymezuje předmět dané směrnice.

               25

               Mezi jednotlivými jazykovými zněními uvedeného ustanovení však existují určité odchylky. Nizozemské znění čl. 1 odst. 1 směrnice uvádí, že jejím předmětem je sblížit vnitrostátní ustanovení týkající se zneužívajících klauzulí ve smlouvách uzavřených mezi „prodávajícím“ („verkoper“) a spotřebitelem. Ostatní jazyková znění uvedeného ustanovení používají pro označení smluvního partnera spotřebitele širší pojem. Francouzské znění čl. 1 odst. 1 směrnice se týká smluv uzavřených mezi „professionnel“ a spotřebitelem. Tento široký přístup zaujala také znění španělské („profesional“), dánské („erhvervsdrivende“), německé („Gewerbetreibender“), řecké („επαγγελματίας“), italské („professionista“) a portugalské („profissional“). Anglické znění používá pojem „seller or supplier (
                     1
                  )“.

               26

               V souladu s ustálenou judikaturou nezbytnost jednotného použití, a tím i jednotného výkladu aktu Unie vylučuje, aby byl posuzován izolovaně v jedné ze svých verzí, ale vyžaduje, aby byl vykládán s ohledem jak na skutečnou vůli jeho původce, tak na cíl jím sledovaný, ve světle zejména všech úředních jazykových verzí (viz zejména rozsudky ze dne 3. června 2010, Internetportal und Marketing, C-569/08, Sb. rozh. s. I-4871, bod 35, jakož i ze dne 9. června 2011, Eleftheri tileorasi a Giannikos, C-52/10, Sb. rozh. s. I-4973, bod 23).

               27

               V tomto ohledu je třeba uvést, že pojem „verkoper“ použitý v nizozemském znění je definován v čl. 2 písm. c) směrnice stejně jako v ostatních jazykových zněních; rozumí se jím „fyzická nebo právnická osoba veřejnoprávně nebo soukromoprávně vlastněná, která […] jedná pro účely související s její obchodní nebo výrobní činnosti nebo povoláním“.

               28

               Zdá se tedy, že nehledě na výraz použitý pro označení smluvního partnera spotřebitele, úmyslem zákonodárce nebylo omezit působnost směrnice pouze na smlouvy uzavřené mezi prodávajícím a spotřebitelem.

               29

               Kromě toho je třeba uvést, že žádné ustanovení směrnice neuvádí, na jaké druhy smluv se směrnice vztahuje. Ačkoli několik bodů jejího odůvodnění, například devátý bod, zdůrazňují potřebu chránit příjemce zboží nebo služeb před zneužitím moci prodávajícího nebo poskytovatele, desátý bod odůvodnění směrnice má širší dosah, neboť uvádí, že jednotná pravidla týkající se zneužívajících klauzulí se musí vztahovat na „všechny smlouvy“ uzavírané mezi prodávajícími nebo poskytovateli a spotřebiteli, jak je definuje čl. 2 písm. b) a c) směrnice.

               30

               Směrnice tedy definuje smlouvy, na které se vztahuje, prostřednictvím odkazu na určitou vlastnost smluvních stran podle toho, zda jednají v rámci své podnikatelské činnosti či nikoli.

               31

               Toto kritérium odpovídá myšlence, ze které vychází systém ochrany zavedený směrnicí, tedy z myšlenky, že se spotřebitel nachází v nerovném postavení vůči prodávajícímu nebo poskytovateli z hlediska jak vyjednávací síly, tak úrovně informovanosti, což ho vede k tomu, že přistupuje na podmínky předem vyhotovené prodávajícím nebo poskytovatelem, aniž může ovlivnit jejich obsah (viz zejména rozsudky ze dne 14. června 2012, Banco Español de Crédito, C-618/10, bod 39, a ze dne 21. února 2013, Banif Plus Bank, C-472/11, bod 19).

               32

               Tato ochrana je obzvláště důležitá v případě smlouvy o nájmu bytových prostor uzavřené mezi fyzickou osobou jednající za soukromým účelem a podnikatelem v oblasti nemovitostí. Důsledky nerovnosti mezi smluvními stranami jsou totiž z hospodářského hlediska zhoršeny skutečností, že se taková smlouvy týká základní potřeby spotřebitele, tedy potřeby obstarat si ubytování, a týká se částek, které pro nájemníka nejčastěji představují jednu z nejvýznamnějších položek rozpočtu, zatímco z hlediska právního jde o smlouvu, které je obvykle upravena složitou vnitrostátní právní úpravou, s níž je veřejnost často pramálo seznámena.

               33

               Je však třeba uvést, že podle čl. 1 odst. 2 směrnice nejsou předmětem ustanovení této směrnice klauzule, které odrážejí závazná vnitrostátní právní a správní ustanovení (viz rozsudek ze dne 21. března 2013, RWE Vertrieb, C-92/11, body 25). Je na vnitrostátním soudu, aby ověřil, zda je tomu tak v případě klauzulí, které jsou předmětem věci v původním řízení.

               34

               S ohledem na výše uvedené úvahy je tedy třeba na první otázku odpovědět tak, že směrnice musí být vykládána v tom smyslu, že s výhradou klauzulí, které odrážejí závazná vnitrostátní právní a správní ustanovení, ověření čehož je na vnitrostátním soudu, se směrnice vztahuje na smlouvu o pronájmu bytových prostor uzavřenou mezi pronajímatelem, který jedná v rámci své podnikatelské činnosti a nájemníkem, který jedná pro účely, které nespadají do rámce jeho obchodní nebo výrobní činnosti nebo povolání.

         Ke druhé otázce

               35

               Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda s ohledem na judikaturu Soudního dvora týkající se článku 6 směrnice, musí být uvedená směrnice vykládána v tom smyslu, že s pravidly, která zajišťují její provedení do vnitrostátního práva, se musí procesně zacházet stejně, jako je ve vnitrostátním právním řádu zacházeno s kogentními právními normami, takže vnitrostátní soud má povinnost přezkoumat z úřední moci případnou zneužívající povahu klauzule, a případně ji zrušit.

               36

               Tato otázka má dvě části, přičemž první se týká povinnosti vnitrostátního soudu určit z úřední moci zneužívající povahu klauzule, a druhá se týká důsledků, které musí vnitrostátní soud vyvodit ze zjištění zneužívající povahy.

         K povinnosti určit z úřední moci zneužívající povahu klauzule

               37

               Ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, vyplývá, že první část druhé otázky je spojena s tím, zda ve vnitrostátním právu existuje pravidlo, které vnitrostátnímu soudu, který rozhoduje o odvolání, ukládá povinnost omezit se v zásadě na žalobní důvody uvedené účastníky řízení a založit na nich rozhodnutí, avšak umožňuje mu uplatnit z úřední moci ustanovení týkající se veřejného pořádku.

               38

               Úvodem je třeba uvést, že čl. 6 odst. 1 směrnice, podle něhož zneužívající klauzule nejsou pro spotřebitele závazné, představuje kogentní ustanovení, které směřuje k nahrazení formální rovnováhy, kterou smlouva nastoluje mezi právy a povinnostmi smluvních stran, rovnováhou skutečnou, která umožňuje nastolit rovnost mezi těmito smluvními stranami (viz zejména výše uvedené rozsudky Banco Español de Crédito, bod 40, a Banif Plus Bank, bod 20).

               39

               V zájmu zajištění ochrany zamýšlené směrnicí Soudní dvůr již opakovaně zdůraznil, že nerovné postavení existující mezi spotřebitelem a prodávajícím nebo poskytovatelem může být narovnáno pouze pozitivním zásahem, vnějším ve vztahu k samotným smluvním stranám (viz zejména výše uvedené rozsudky Banco Español de Crédito, bod 41, a Banif Plus Bank, bod 21, jakož i citovaná judikatura).

               40

               Právě proto Soudní dvůr rozhodl, že pokud má za tímto účelem k dispozici nezbytné informace o právním a skutkovém stavu, má vnitrostátní soud povinnost posoudit z úřední moci zneužívající povahu klauzule spadající do působnosti směrnice a odstranit tak nerovnováhu, která existuje mezi spotřebitelem a prodávajícím nebo poskytovatelem (viz zejména výše uvedené rozsudky Banco Español de Crédito, bod 42, a Banif Plus Bank, bod 22).

               41

               Role, která je unijním právem přiznána vnitrostátnímu soudu v předmětné oblasti, se proto neomezuje na pouhou možnost vyslovit se k případně zneužívající povaze určité klauzule, nýbrž zahrnuje i povinnost posoudit tuto otázku z úřední moci, pokud má za tímto účelem k dispozici nezbytné informace o právním a skutkovém stavu (viz zejména výše uvedené rozsudky Banco Español de Crédito, bod 43, Banif Plus Bank, bod 23).

               42

               Ohledně plnění těchto povinností vnitrostátním soudem rozhodujícím v druhém stupni je třeba připomenout, že při neexistenci unijní právní úpravy je úkolem vnitrostátních právních řádů členských států, aby na základě zásady jejich procesní autonomie upravily procesní podmínky opravných prostředků sloužících k zajištění ochrany práv, která jednotlivcům vyplývají z unijního práva. Tyto podmínky však nesmí být méně příznivé než ty, kterými se řídí obdobné situace vnitrostátní povahy (zásada rovnocennosti), ani nesmí být upraveny tak, aby v praxi znemožňovaly nebo nadměrně ztěžovaly výkon práv přiznaných unijním právním řádem (zásada efektivity) (v tomto smyslu viz výše uvedené rozsudky Banco Español de Crédito, bod 46, Banif Plus Bank, bod 26).

               43

               Ohledně zásady rovnocennosti, na kterou výslovně odkazuje druhá předběžná otázka, je třeba zdůraznit, jak se připomíná v bodě 38 tohoto rozsudku, že čl. 6 odst. 1 směrnice představuje kogentní ustanovení. Dále je třeba uvést, že podle judikatury Soudního dvora uvedená směrnice jako celek představuje opatření nezbytné ke splnění úkolů svěřených Unii, a zvláště ke zvyšování životní úrovně a kvality života v celé Unii (viz rozsudky ze dne 4. června 2009, Pannon GSM, C-243/08, Sb. rozh. s. I-4713, bod 26, a výše uvedený Banco Español de Crédito, bod 67).

               44

               Soudní dvůr kromě toho rozhodl, že vzhledem k povaze a významu veřejného zájmu, ze kterého vychází ochrana, kterou směrnice zajišťuje spotřebitelům, musí být její článek 6 považován za normu rovnocennou vnitrostátním pravidlům, která mají uvnitř vnitrostátního právního řádu status kogentních norem, které soud musí nebo může uplatnit z úřední moci (viz rozsudek ze dne 6. října 2009, Asturcom Telecomunicaciones, C-40/08, Sb. rozh. s. I-9579, bod 52, a usnesení ze dne 16. listopadu 2010, Pohotovost’, C-76/10, Sb. rozh. p I-11557, bod 50). Je třeba mít za to, že tato kvalifikace se vztahuje na všechna ustanovení směrnice, která jsou nezbytná k dosažení cíle sledovaného uvedeným článkem 6.

               45

               Z toho vyplývá, že pokud je vnitrostátní soud podle vnitrostátních procesních pravidel příslušný z úřední moci přezkoumat platnost právního aktu s ohledem na vnitrostátní kogentní právní normy, což je podle informací uvedených v předkládacím rozhodnutí případ odvolacího soudu v nizozemském právním systému, musí tuto pravomoc uplatnit rovněž pro účely posouzení z úřední moci – s ohledem na kritéria stanovená ve směrnici – případné zneužívající povahy klauzule, která spadá do působnosti uvedené směrnice.

               46

               Je nutné připomenout, že taková povinnost přísluší vnitrostátnímu soudu rovněž tehdy, má-li v rámci vnitrostátního soudního systému pouhou možnost posoudit z úřední moci rozpor mezi takovou klauzulí a vnitrostátními kogentními právními normami (viz výše uvedený rozsudek Asturcom Telecomunicaciones, bod 54 a citovaná judikatura).

         K důsledkům, které musí vnitrostátní soud vyvodit ze zjištění zneužívající povahy klauzule

               47

               Ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, vyplývá, že druhá část druhé otázky je spojena s tím, zda ve vnitrostátním právu existuje pravidlo, které vnitrostátnímu soudu v zásadě neumožňuje zrušit zneužívající klauzuli, pokud se spotřebitel nedovolává její neplatnosti. Soud však může z úřední moci zrušit klauzuli, která je v rozporu s veřejným pořádkem nebo s kogentním právním ustanovením, jestliže jeho působnost takovou sankci odůvodňuje.

               48

               Je třeba připomenout, že čl. 6 odst. 1 první část věty směrnice požaduje, aby členské státy stanovily, že zneužívající klauzule nejsou podle jejich vnitrostátních právních předpisů“ pro spotřebitele závazné.

               49

               Soudní dvůr uvedené ustanovení vyložil v tom smyslu, že vnitrostátní soud musí vyvodit veškeré důsledky, které podle vnitrostátního práva vyplývají ze zjištění zneužívající povahy dotčené klauzule, aby se ujistil, že tato klauzule není pro spotřebitele závazná (výše uvedené rozsudky Banco Español de Crédito, bod 63, a Banif Plus Bank, bod 27). V tomto ohledu Soudní dvůr uvedl, že pokud vnitrostátní soud považuje klauzuli za zneužívající, zdrží se jejího použití, vyjma případu, kdy s tím spotřebitel nesouhlasí (viz výše uvedený rozsudek Pannon GSM, bod 35).

               50

               Z uvedené judikatury vyplývá, že plná účinnost ochrany stanovené směrnicí vyžaduje, aby vnitrostátní soud, který z úřední moci určil zneužívající povahu klauzule, mohl z tohoto určení vyvodit veškeré důsledky, aniž by čekal, až spotřebitel, který je informován o svých právech, navrhne zrušení uvedené klauzule (výše uvedený rozsudek Banif Plus Bank, body 28 a 36).

               51

               Ze stejných důvodů, jaké jsou uvedeny v bodech 43 a 44 tohoto rozsudku, platí, že pokud má vnitrostátní soud podle vnitrostátních procesních pravidel pravomoc z úřední moci zrušit klauzuli, která je v rozporu s veřejným pořádkem nebo s kogentním právním ustanovením, jehož působnost odůvodňuje takovou sankci, což je podle informací uvedených v předkládacím rozhodnutí případ odvolacího soudu v nizozemském právním systému, musí rovněž z úřední moci zrušit klauzuli, u níž s ohledem na kritéria stanovená směrnicí určil zneužívající povahu.

               52

               V tomto kontextu je nutné připomenout, že zásada kontradiktornosti obecně ukládá vnitrostátnímu soudu, který z úřední moci určil zneužívající povahu klauzule, aby o tom informoval účastníky řízení a umožnil jim, aby se k tomu kontradiktorně vyjádřili způsobem, který stanoví vnitrostátní procesní pravidla (výše uvedený rozsudek Banif Plus Bank, body 31 a 36).

               53

               A ohledem na předchozí úvahy je třeba na druhou otázku odpovědět tak, že směrnice musí být vykládána v tom smyslu, že:

                        —

                        pokud má vnitrostátní soud rozhodující o žalobě podané prodávajícím nebo poskytovatelem proti spotřebiteli, která se týká splnění smlouvy, podle vnitrostátních procesních pravidel pravomoc zkoumat z úřední moci rozpor mezi klauzulí která je základem žaloby, a kogentnímu vnitrostátními právními normami, musí stejným způsobem s ohledem na kritéria uvedené směrnice zkoumat z moci úřední případnou zneužívající povahu dotčené klauzule, pokud určí, že dotčená klauzule spadá do působnosti této směrnice;

                        —

                        pokud má vnitrostátní soud podle vnitrostátních procesních pravidel pravomoc zrušit klauzuli, která je v rozporu s veřejným pořádkem nebo kogentním právním ustanovením, jehož působnost odůvodňuje takovou sankci, musí v zásadě poté, co dal účastníkům možnost kontradiktorní debaty, zrušit z moci úřední klauzuli, jejíž zneužívající povahu určil s ohledem na kritéria stanovená směrnicí.

         Ke třetí otázce

               54

               Podstatou této otázky předkládajícího soudu je, zda článek 6 směrnice může být vykládán v tom smyslu, že umožňuje vnitrostátnímu soudu omezit se namísto zrušení uvedené klauzule na snížení pokuty, kterou toto ustanovení upravuje, pokud určí zneužívající povahu klauzule o smluvní pokutě, jak jej k tomu opravňuje vnitrostátní právo a jak požaduje spotřebitel.

               55

               Úvodem je třeba uvést, že příloha směrnice v bodě 1 písm. e) uvádí, že mezi klauzule, které lze prohlásit za zneužívající ve smyslu čl. 3 odst. 3 uvedené směrnice, patří klauzule, jejichž cílem nebo následkem je uložit spotřebiteli, který neplní svůj závazek, aby platil nepřiměřeně vysoké odškodné. Soudní dvůr v tomto ohledu rozhodl, že i když obsah dotčené přílohy nemůže automaticky a sám o sobě určit zneužívající povahu sporné klauzule, představuje nicméně zásadní prvek, na kterém může příslušný soud založit své posouzení zneužívající povahy uvedené klauzule (rozsudek ze dne 26. dubna 2012, Invitel, C-472/10, bod 26).

               56

               Ohledně otázky, zda se vnitrostátní soudmůže omezit namísto zrušení uvedené klauzule na snížení pokuty, kterou upravuje toto ustanovení, pokud určí zneužívající povahu klauzule o smluvní pokutě, jak jej k tomu opravňuje v projednávané věci čl. 6:94 odst. 1 BW, je třeba uvést, že čl. 6 odst. 1 směrnice stanoví výslovně v druhé části věty, že smlouva uzavřená prodávajícím nebo poskytovatelem se spotřebitelem zůstává pro strany závaznou „za stejných podmínek“, může-li nadále existovat bez dotyčných „nepřiměřených podmínek [zneužívajících klauzulí]“.

               57

               Soudní dvůr ze znění uvedeného čl. 6 odst. 1 vyvodil, že vnitrostátní soudy mají povinnost neuplatnit zneužívající klauzuli, aby tak nebyla vůči spotřebiteli závazná, avšak nemají pravomoc měnit její obsah. Vyjma zrušení zneužívajících klauzulí totiž musí tato smlouva v zásadě nadále existovat bez jakékoli jiné změny, je-li v souladu s vnitrostátním právem taková další existence smlouvy právně možná (výše uvedený rozsudek Banco Español de Crédito, bod 65).

               58

               Soudní dvůr dále uvedl, že tento výklad je mimoto podpořen cílem a obecnou systematikou směrnice. V tomto ohledu připomněl, že vzhledem k povaze a významu veřejného zájmu, na němž spočívá ochrana zaručená spotřebitelům, směrnice ukládá členským státům povinnost – jak vyplývá z jejího čl. 7 odst. 1 – zajistit přiměřené a účinné prostředky „zabraňující dalšímu používání zneužívajících klauzulí ve smlouvách, které uzavírají prodávající nebo poskytovatelé se spotřebiteli“. Pokud by přitom vnitrostátní soud mohl měnit obsah zneužívajících klauzulí v takových smlouvách, splnění dlouhodobého cíle stanoveného v článku 7 směrnice by mohlo být ohroženo, jelikož by došlo k oslabení odrazujícího účinku pro prodávající a poskytovatele spočívajícího v tom, že se takové zneužívající klauzule vůči spotřebiteli jednoduše neuplatní (výše uvedený rozsudek Banco Español de Crédito, body 66 až 69).

               59

               Z toho vyplývá, že čl. 6 odst. 1 směrnice nelze vykládat v tom smyslu, že umožňuje vnitrostátnímu soudu snížit pokutu uloženou spotřebiteli namísto vyloučení použití celé dotčené klauzule ve vztahu k uvedenému spotřebiteli, pokud určí zneužívající povahu klauzule o smluvní pokutě obsaženého ve smlouvě uzavřené mezi prodávajícím nebo poskytovatelem a spotřebitelem.

               60

               S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na třetí otázku odpovědět, že čl. 6 odst. 1 směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že neumožňuje vnitrostátnímu soudu, pokud určí zneužívající povahu klauzule o pokutě ve smlouvě uzavřené mezi prodávajícím nebo poskytovatelem a spotřebitelem, omezit se na snížení částky pokuty uložené podle uvedené klauzule spotřebiteli, jak to umožňuje vnitrostátní právo, nýbrž mu ukládá, aby bez dalšího vyloučil použití této klauzule vůči spotřebiteli.

         K nákladům řízení

               61

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o nepřiměřených podmínkách [zneužívajících klauzulích] ve spotřebitelských smlouvách musí být vykládána v tom smyslu, že s výhradou klauzulí, které odrážejí závazná vnitrostátní právní a správní ustanovení, ověření čehož je na vnitrostátním soudu, se směrnice vztahuje na smlouvu o pronájmu bytových prostor uzavřenou mezi pronajímatelem, který jedná v rámci své podnikatelské činnosti a nájemníkem, který jedná pro účely, které nespadají do rámce jeho obchodní nebo výrobní činnosti nebo povolání.

                           2)

                           Směrnice 93/13 musí být vykládána v tom smyslu, že:

                                 —

                                    pokud má vnitrostátní soud rozhodující o žalobě podané prodávajícím nebo poskytovatelem proti spotřebiteli, která se týká splnění smlouvy, podle vnitrostátních procesních pravidel pravomoc zkoumat z úřední moci rozpor mezi klauzulí která je základem žaloby, a kogentnímu vnitrostátními právními normami, musí stejným způsobem zkoumat z moci úřední případnou zneužívající povahu dotčené klauzule s ohledem na kritéria uvedené směrnice, pokud určí, že dotčená klauzule spadá do působnosti této směrnice;

                                 —

                                    pokud má vnitrostátní soud podle vnitrostátních procesních pravidel pravomoc zrušit klauzuli, která je v rozporu s veřejným pořádkem nebo kogentním právním ustanovením, jehož působnost odůvodňuje takovou sankci, musí v zásadě poté, co dal účastníkům možnost kontradiktorní debaty, zrušit z moci úřední klauzuli, jejíž zneužívající povahu určil s ohledem na kritéria stanovená směrnicí.

                           3)

                           Článek 6 odst. 1 směrnice 93/13 musí být vykládán v tom smyslu, že neumožňuje vnitrostátnímu soudu omezit se, jak to umožňuje vnitrostátní právo, na snížení částky pokuty uložené podle uvedené klauzule spotřebiteli, pokud určí zneužívající povahu klauzule o pokutě ve smlouvě uzavřené mezi prodávajícím nebo poskytovatelem a spotřebitelem, nýbrž mu ukládá, aby bez dalšího vyloučil použití této klauzule vůči spotřebiteli.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: nizozemština.
      (
            1
         ) – Poznámka překladatele: V českém znění se používá pojem „prodávající nebo poskytovatel“.


title: Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 3. září 2015.#Inuit Tapiriit Kanatami a další v. Evropská komise.#Kasační opravný prostředek – Nařízení (ES) č. 737/2010 – Nařízení, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení (ES) č. 1007/2009 – Obchodování s produkty z tuleňů – Omezení dovozu a uvádění těchto produktů na trh – Platnost – Právní základ – Článek 95 ES – Listina základních práv Evropské unie – Článek 17 – Deklarace Organizace spojených národů o právech původních obyvatel – Článek 19.#Věc C-398/13 P.

text:
               Účastníci řízení
               Odůvodnění rozsudku
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci C‑398/13 P,
            jejímž předmětem je kasační opravný prostředek na základě článku 56 statutu Soudního dvora Evropské unie, podaný dne 8. července 2013,
            Inuit Tapiriit Kanatami, se sídlem v Ottawě (Kanada),
            Nattivak Hunters’ and Trappers’ Organisation,  se sídlem v Qikiqtarjuaqu (Kanada),
            Pangnirtung Hunters’ and Trappers’ Organisation,  se sídlem v Pangnirtungu (Kanada),
            Jaypootie Moesesie, s bydlištěm v Qikiqtarjuaqu,
            Allen Kooneeliusie, s bydlištěm v Qikiqtarjuaqu,
            Toomasie Newkingnak, s bydlištěm v Qikiqtarjuaqu,
            David Kuptana, s bydlištěm v Ulukhattoku (Kanada),
            Karliin Aariak, s bydlištěm v Iqaluitu (Kanada),
            Canadian Seal Marketing Group,  se sídlem v Quebecu (Kanada),
            Ta Ma Su Seal Products Inc., se sídlem v Cap-aux-Meules (Kanada),
            Fur Institute of Canada,  se sídlem v Ottawě,
            NuTan Furs Inc., se sídlem v Catalině (Kanada),
            GC Rieber Skinn AS, se sídlem v Bergenu (Norsko),
            Inuit Circumpolar Council Greenland (ICC-Greenland),  se sídlem v Nuuku, Grónsko (Dánsko)
            Johannes Egede, s bydlištěm v Nuuku,
            Kalaallit Nunaanni Aalisartut Piniartullu Kattuffiat (KNAPK),  se sídlem v Nuuku,
            William E. Scott & Son, se sídlem v Edinburghu (Spojené království),
            Association des chasseurs de phoques des Îles-de-la-Madeleine,  se sídlem v Cap-aux-Meules,
            Hatem Yavuz Deri Sanayi iç Ve Diş Ticaret Ltd Şirketi,  se sídlem v Istanbulu (Turecko),
            Northeast Coast Sealers’ Co-Operative Society Ltd,  se sídlem ve Fleur-de-Lys (Kanada),
            zastoupení H. Viaenem, J. Bouckaertem, a D. Gilletem, advocaten,
            účastníci řízení podávající kasační opravný prostředek (navrhovatelé),
            přičemž dalšími účastníky řízení jsou:
            Evropská komise,  zastoupená K. Mifsud-Bonnicim a C. Hermesem, jako zmocněnci,
            žalovaná v řízení v prvním stupni,
            podporovaná
            Evropským parlamentem,  zastoupeným L. Visaggiem a J. Rodriguesem, jako zmocněnci,
            Radou Evropské unie,  zastoupenou K. Michoel a M. Moorem, jako zmocněnci,
            vedlejšími účastníky řízení v prvním stupni,
            SOUDNÍ DVŮR (pátý senát),
            ve složení T. von Danwitz (zpravodaj), předseda senátu, C. Vajda, A. Rosas, E. Juhász a D. Šváby, soudci,
            generální advokátka: J. Kokott,
            vedoucí soudní kanceláře: M. Aleksejev, rada,
            s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 9. února 2015,
            po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 19. března 2015,
            vydává tento
            Rozsudek

            Odůvodnění rozsudku
            1. Svým kasačním opravným prostředkem se Inuit Tapiriit Kanatami, Nattivak Hunters’ and Trappers’ Organisation, Pangnirtung Hunters’ and Trappers’ Organisation, Jaypootie Moesesie, Allen Kooneeliusie, Toomasie Newkingnak, David Kuptana, Karliin Aariak, Canadian Seal Marketing Group, Ta Ma Su Seal Products, Inc., Fur Institute of Canada, NuTan Furs, Inc., GC Rieber Skinn AS, Inuit Circumpolar Council Greenland (ICC-Greenland), Johannes Egede, Kalaallit Nunaanni Aalisartut Piniartullu Kattuffiat (KNAPK), William E. Scott & Son, Association des chasseurs de phoques des Îles-de-la-Madeleine, Hatem Yavuz Deri Sanayi iç Ve Diş Ticaret Ltd Şirketi a Northeast Coast Sealers’ Co-Operative Society Ltd domáhají zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 25. dubna 2013, Inuit Tapiriit Kanatami a další v. Komise (T‑526/10, EU:T:2013:215; dále jen „napadený rozsudek“), kterým Tribunál zamítl jejich žalobu znějící na zrušení nařízení Komise (EU) č. 737/2010 ze dne 10. srpna 2010, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1007/2009 o obchodování s produkty z tuleňů (Úř. věst. L 216, s. 1; dále jen „sporné nařízení“) a na určení, že nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1007/2009 ze dne 16. září 2009 o obchodování s produkty z tuleňů (Úř. věst. L 286, s. 36; dále jen „základní nařízení“) je nepoužitelné.
             Právní rámec
            Mezinárodní právo
            2. Valné shromáždění Organizace spojených národů rezolucí č. 61/295 ze dne 13. září 2007 přijalo Deklaraci Organizace spojených národů o právech původního obyvatelstva (dále jen „Deklarace“). Článek 19 této deklarace je formulován takto:
            „Státy se v dobré víře domlouvají a spolupracují s dotčenými původními obyvateli, prostřednictvím jejich zastupujících orgánů s cílem získat jejich dobrovolný a informovaný předchozí souhlas předtím, než přijmou a provedou legislativní a správní opatření, která mohou mít na tyto původní obyvatele vliv.“
            Unijní právo
            3. Body 4 až 7 a 14 odůvodnění základního nařízení znějí:
            „(4) Lov tuleňů vedl k tomu, že zástupci veřejnosti a vlády citliví na otázky dobrých životních podmínek zvířat vyjádřili značné obavy ohledně bolesti, rozrušení, strachu či jiného druhu strádání, které zabíjení tuleňů a jejich stahování z kůže tak, jak jsou většinou prováděny, těmto zvířatům způsobují.
            (5) V reakci na obavy občanů a spotřebitelů v souvislosti s aspekty dobrých životních podmínek při zabíjení tuleňů a jejich stahování z kůže a s možností, že se na trh dostávají výrobky získané ze zvířat zabitých a stažených z kůže způsobem, jenž způsobuje bolest, rozrušení, strach či jiné druhy strádání, několik členských států přijalo nebo zamýšlí přijmout právní předpisy upravující obchodování s produkty z tuleňů tak, že se zakáže jejich dovoz a výroba, zatímco v jiných členských státech nejsou zavedena žádná omezení na obchodování s těmito produkty.
            (6) Existují proto rozdíly mezi vnitrostátními právními předpisy, jež upravují obchodování s produkty z tuleňů, jejich dovoz, výrobu a uvádění na trh. Tyto rozdíly mezi vnitrostátními opatřeními mají nepříznivý vliv na fungování vnitřního trhu s produkty, které obsahují nebo mohou obsahovat produkty z tuleňů, a představují překážku obchodování s těmito produkty.
            (7) Existence takto různých právních předpisů může dále odrazovat spotřebitele od nákupu produktů, které nejsou vyrobeny z tuleňů, avšak nelze je snadno odlišit od podobného zboží vyrobeného z tuleňů, nebo produktů, které mohou obsahovat prvky nebo přísady získané z tuleňů, avšak nelze je jasně rozpoznat, jako jsou kožešiny, kapsle Omega-3, oleje a kožené výrobky.
            [...]
            (14) Neměly by být nepříznivě dotčeny zásadní hospodářské a sociální zájmy společenství Inuitů, jež se zabývají lovem tuleňů coby prostředkem k zajištění svého živobytí. Lov je nedílnou součástí kultury a identity členů inuitské společnosti a jako takový je uznáván Deklarací Organizace spojených národů o právech původního obyvatelstva. Mělo by být proto povoleno uvádět na trh produkty z tuleňů získávané při těchto tradičních lovech tuleňů pořádaných inuitskými a jinými domorodými společenstvími, které přispívají k jejich živobytí.“
            4. Článek 3 tohoto nařízení, nadepsaný „Podmínky pro uvedení na trh“, v odstavcích 1 a 4 stanoví:
            „1. Uvádění produktů z tuleňů na trh je povoleno pouze tehdy, jestliže produkty z tuleňů jsou získávány při tradičních lovech tuleňů pořádaných inuitskými a jinými původními společenstvími, které přispívají k jejich živobytí. Tyto podmínky se u dováženého zboží uplatňují v okamžiku nebo v místě dovozu.
            [...]
            4. Aniž je dotčen odstavec 3, přijímají se opatření k provedení tohoto článku, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním, regulativním postupem s kontrolou podle čl. 5 odst. 3.“
            5. Na základě čl. 3 odst. 4 uvedeného nařízení přijala Evropská komise sporné nařízení. To podle článku 1 stanoví „pravidla pro uvádění produktů z tuleňů na trh podle článku 3 [základního nařízení]“.
            Skutečnosti předcházející sporu a napadený rozsudek
            6. Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 11. ledna 2010 podali Inuit Tapiriit Kanatami a další žalobu znějící na zrušení základního nařízení. Usnesením ve věci Inuit Tapiriit Kanatami a další v. Parlament a Rada (T‑18/10, EU:T:2011:419) Tribunál uvedenou žalobu odmítl jako nepřípustnou. Kasační opravný prostředek podaný proti tomuto usnesení byl zamítnut rozsudkem Soudního dvora ve věci Inuit Tapiriit Kanatami a další v. Parlament a Rada (C‑583/11 P, EU:C:2013:625).
            7. Dne 10. srpna 2010 přijala Komise sporné nařízení, kterým se stanoví prováděcí pravidla k základnímu nařízení.
            8. Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 9. listopadu 2010 podali žalobci žalobu znějící na zrušení sporného nařízení a na určení, že základní nařízení je nepoužitelné na základě článku 277 SFEU.
            9. Usnesením předsedy sedmého senátu Tribunálu ze dne 13. dubna 2011 bylo povoleno vedlejší účastenství Evropskému parlamentu a Radě Evropské unie na podporu návrhových žádání Komise.
            10. Žalobci na podporu své žaloby uplatnili dva žalobní důvody, přičemž první z nich vycházel z protiprávnosti základního nařízení, jež sporné nařízení zbavuje jakéhokoli právního základu z důvodu nesprávné volby článku 95 ES jako právního základu pro přijetí základního nařízení, z porušení zásad subsidiarity a proporcionality, jakož i z porušení základních práv. V rámci druhého žalobního důvodu žalobci Komisi vytýkali, že se dopustila zneužití pravomoci při přijetí sporného nařízení.
            11. Napadeným rozsudkem Tribunál oba tyto žalobní důvody, a tudíž i uvedenou žalobu, v plném rozsahu zamítl.
            Návrhová žádání účastníků řízení
            12. Navrhovatelé navrhují, aby Soudní dvůr:
            – zrušil napadený rozsudek, určil, že základní nařízení je protiprávní a nepoužitelné na základě článku 277 SFEU a zrušil sporné nařízení na základě článku 263 SFEU;
            – podpůrně zrušil napadený rozsudek a vrátil věc Tribunálu a
            – uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
            13. Komise navrhuje, aby Soudní dvůr zamítl kasační opravný prostředek a uložil navrhovatelům společně a nerozdílně náhradu nákladů řízení.
            14. Parlament navrhuje, aby Soudní dvůr kasační opravný prostředek zamítl a uložil navrhovatelům náhradu nákladů řízení.
            15. Rada navrhuje, aby Soudní dvůr kasační opravný prostředek zamítl a uložil navrhovatelům náhradu nákladů řízení.
            Ke kasačnímu opravnému prostředku
            16. Na podporu kasačního opravného prostředku navrhovatelé předkládají dva důvody vycházející z nesprávného právního posouzení, kterého se měl dopustit Tribunál při posuzování legality základního nařízení. První důvod kasačního opravného prostředku se skládá ze dvou částí a druhý důvod ze tří částí.
            K první části prvního důvodu kasačního opravného prostředku
            Argumentace účastníků řízení
            17. Navrhovatelé uvádějí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když v bodech 28, 29, 37 až 40, 50 a 64 napadeného rozsudku konstatoval, že v době přijetí základního nařízení byly splněny podmínky použití článku 95 ES.
            18. Podle názoru navrhovatelů měly být tyto podmínky splněny již v době, kdy Komise předložila návrh vedoucí k přijetí základního nařízení. Cílem článku 95 ES je totiž napravení situace, kdy rozdíly mezi vnitrostátními právními úpravami přímo ovlivňují vnitřní trh, a nikoli vznik rozdílných vnitrostátních právních úprav, čímž by zákonodárci Evropské unie byla dána „volná ruka“ pro přijímání legislativních opatření v rámci celé oblasti. Kdyby byl pro přezkum splnění takových podmínek rozhodující okamžik přijetí navrhovaného aktu, mohla by Komise podle jejich názoru zřejmě založit svůj návrh na prosté předpovědi existence takových rozdílů v okamžiku přijetí tohoto aktu, což je v rozporu se zásadou svěřených pravomocí zakotvenou v čl. 5 odst. 1 SEU.
            19. Navrhovatelé podpůrně uvádějí, že i kdyby byl rozhodným okamžikem pro přezkum legality základního nařízení z hlediska článku 95 ES okamžik přijetí tohoto nařízení, podmínky umožňující použití tohoto článku nebyly v tomto okamžiku splněny. Údaje obsažené v bodech odůvodnění uvedeného nařízení, které obsahují pouze vágní a obecná konstatování týkající se odlišností mezi vnitrostátními právními úpravami a rizika omezení základních svobod nebo narušení hospodářské soutěže, totiž nedostačují k odůvodnění použití článku 95 ES. Konkrétně bod 5 odůvodnění téhož nařízení neoznačuje členské státy, které přijaly nebo zamýšlí přijmout právní předpisy zakazující dovoz nebo výrobu produktů z tuleňů. V tomto ohledu nemohou dodatečné informace předložené Komisí v průběhu soudního řízení zhojit tuto neexistenci dostatečných údajů v samotném textu základního nařízení.
            20. Komise, Parlament a Rada argumentaci navrhovatelů odmítají.
            Závěry Soudního dvora
            21. V rámci první části prvního důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelé v zásadě uplatňují dva argumenty týkající se jednak rozhodného okamžiku pro přezkoumání podmínek použití článku 95 ES a jednak podmínek umožňujících použití tohoto článku vzhledem k tomu, že základní nařízení neobsahuje dostatečně přesné údaje týkající se rizika omezení základních svobod nebo narušení hospodářské soutěže.
            22. Pokud jde o první argument, je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury se musí legalita unijního aktu posuzovat podle skutkových a právních okolností existujících k datu, kdy byl akt přijat (rozsudky Agrana Zucker, C‑309/10, EU:C:2011:531, body 31 a 45, jakož i citovaná judikatura, a Schaible, C‑101/12, EU:C:2013:661, bod 50). Soudní dvůr se konkrétně zaměřuje na okamžik přijetí předmětného unijního aktu za účelem přezkoumání otázky, zda byly splněny podmínky umožňující použití článku 95 ES jako právního základu (viz rozsudky Arnold André, C‑434/02, EU:C:2004:800, bod 38; Swedish Match, C‑210/03, EU:C:2004:802, bod 37; Německo v. Parlament a Rada, C‑380/03, EU:C:2006:772, body 45 až 51 a 55, jakož i Vodafone a další, C‑58/08, EU:C:2010:321, body 39 a 41).
            23. Naproti tomu v rozporu s tím, co tvrdí navrhovatelé, nemůže být pro provedení tohoto přezkumu rozhodujícím okamžik předložení návrhu nařízení Komisí. V rámci žaloby směřující proti takovému legislativnímu aktu, jako je základní nařízení, totiž není předmětem přezkumu legality prováděného unijním soudem tento návrh podléhající změnám přijatým v průběhu legislativního procesu, nýbrž uvedený legislativní akt, tak jak byl přijat unijním zákonodárcem na konci tohoto procesu.
            24. Kromě toho počet členských států, které v dotčené oblasti přijaly nebo zamýšlely přijmout legislativní opatření k datu předložení návrhu Komisí, není sám o sobě rozhodující pro posouzení legality použití článku 95 ES unijním zákonodárcem, jestliže podmínky použití tohoto článku byly splněny ke dni přijetí dotčeného legislativního aktu.
            25. První argument navrhovatelů tudíž musí být odmítnut jako neopodstatněný.
            26. Pokud jde o druhý argument, je třeba poukázat na ustálenou judikaturu, podle níž účelem opatření uvedených v čl. 95 odst. 1 ES musí skutečně být zlepšení podmínek pro vytvoření a fungování vnitřního trhu [rozsudky British American Tobacco (Investments) a Imperial Tobacco, C‑491/01, EU:C:2002:741, bod 60; Spojené království v. Parlament a Rada, C‑217/04, EU:C:2006:279, bod 42, jakož i Spojené království v. Parlament a Rada, C‑270/12, EU:C:2014:18, bod 113]. Pouhé konstatování odlišností mezi vnitrostátními právními úpravami a abstraktního rizika omezení základních svobod nebo narušení hospodářské soutěže sice nedostačuje k odůvodnění volby článku 95 ES jako právního základu, nicméně unijní zákonodárce je může využít zejména v případech rozdílů mezi vnitrostátními právními úpravami, pokud tyto rozdíly mohou omezit základní svobody, a tudíž mít přímý dopad na fungování vnitřního trhu nebo výrazně narušit hospodářskou soutěž (rozsudek Vodafone a další, C‑58/08, EU:C:2010:321, bod 32 a citovaná judikatura).
            27. Použití tohoto ustanovení je rovněž možné za tím účelem, aby se předešlo výskytu překážek obchodu vyplývajících z nestejnorodého vývoje vnitrostátních právních předpisů. Jejich výskyt musí být nicméně pravděpodobný a cílem dotčeného opatření musí být jejich předcházení (rozsudky Německo v. Parlament a Rada, C‑380/03, EU:C:2006:772, bod 38 a citovaná judikatura, jakož i Vodafone a další, C‑58/08, EU:C:2010:321, bod 33).
            28. V tomto ohledu navrhovatelé nesprávně tvrdí, že úvahy obsažené v bodech odůvodnění základního nařízení nestačí k odůvodnění použití článku 95 ES a že Tribunál neměl brát v úvahu údaje předložené Komisí v průběhu soudního řízení.
            29. Vzhledem k tomu, že odůvodnění aktů s obecnou působností může být omezeno na uvedení celé situace, která vedla k přijetí aktu, a obecných cílů, které sleduje (viz rozsudek AJD Tuna, C‑221/09, EU:C:2011:153, bod 59 a citovaná judikatura), nelze unijnímu zákonodárci vytýkat, že vysvětlil pouze obecně v bodech 4 až 7 odůvodnění základního nařízení odlišnosti mezi vnitrostátními právními úpravami upravujícími obchodování s produkty z tuleňů a z toho vyplývající narušení fungování vnitřního trhu, která odůvodňují použití článku 95 ES. V rozporu s tím, co tvrdí navrhovatelé, unijní zákonodárce zejména nebyl povinen upřesnit v samotném textu bodů odůvodnění základního nařízení počet a identitu členských států, jejichž vnitrostátní právní úprava vedla k vydání tohoto aktu.
            30. Vzhledem k tomu, že odůvodnění základního nařízení je samo o sobě dostatečné, nelze Tribunálu vytýkat, že v rámci svého přezkumu v bodě 50 napadeného rozsudku vzal v potaz dodatečné informace týkající se právních předpisů členských států, které vedly k přijetí tohoto nařízení, předložené Komisí v průběhu soudního řízení, jelikož tyto informace sloužily v souladu s judikaturou Soudního dvora pouze k upřesnění odůvodnění základního nařízení. V rámci přezkumu volby článku 95 ES jako právního základu tato judikatura totiž bere v potaz taková upřesnění odůvodnění dotčeného aktu předložená v rámci soudního řízení [viz zejména rozsudky British American Tobacco (Investments) a Imperial Tobacco, C‑491/01, EU:C:2002:741, body 68, 70 a 73; Spojené království v. Parlament a Rada, C‑217/04, EU:C:2006:279, bod 61, jakož i Německo v. Parlament a Rada, C‑380/03, EU:C:2006:772, body 46 a 47].
            31. Na základě informací vyplývajících jak z odůvodnění základního nařízení, tak i z upřesnění poskytnutých Komisí, která nebyla navrhovateli před Soudním dvorem zpochybněna, Tribunál mohl – aniž se dopustil nesprávného právního posouzení – v bodech 36 až 40 a 50 napadeného rozsudku konstatovat, že v okamžiku přijetí základního nařízení existovaly odlišnosti mezi vnitrostátními ustanoveními upravujícími obchodování s produkty z tuleňů, které mohly bránit volnému pohybu těchto produktů.
            32. Tribunál tedy v bodě 58 napadeného rozsudku dospěl právem k závěru, že tyto rozdíly byly s to odůvodnit zásah unijního zákonodárce na základě článku 95 ES.
            33. První část prvního důvodu kasačního opravného prostředku tedy musí být zamítnuta v plném rozsahu.
            K druhé části prvního důvodu kasačního opravného prostředku
            Argumentace účastníků řízení
            34. Žalobci tvrdí, že Tribunál se v bodě 56 napadeného rozsudku dopustil nesprávného právního posouzení, když se opíral o úvahu, že obchod mezi členskými státy týkající se produktů z tuleňů a podobných produktů zajisté není zanedbatelný. Podle jejich názoru je možné pochybovat o nezanedbatelném rozsahu obchodování s produkty z tuleňů a s podobnými produkty mezi členskými státy. Navrhovatelé kromě toho uvádějí, že unijní zákonodárce může podle judikatury Soudního dvora použít článek 95 ES pouze v případě, že je obchod s dotčenými produkty relativně významný, což je ještě méně případ produktů z tuleňů.
            35. Komise a Parlament uvádějí, že druhá část prvního důvodu kasačního opravného prostředku je nepřípustná a v každém případě neopodstatněná.
            Závěry Soudního dvora
            – K přípustnosti
            36. Jak uvedly Komise a Parlament, zjištění Tribunálu uvedené v bodě 56 napadeného rozsudku týkající se nezanedbatelného rozsahu obchodu s produkty z tuleňů a podobnými produkty mezi členskými státy nespadá do pravomoci Soudního dvora v rámci kasačního opravného prostředku.
            37. V souladu s čl. 256 odst. 1 SFEU a čl. 58 prvním pododstavcem statutu Soudního dvora Evropské unie je totiž kasační opravný prostředek omezen na právní otázky. Pouze Tribunál má tedy pravomoc zjišťovat a posuzovat relevantní skutkové okolnosti a posuzovat důkazy, s výhradou případu, kdy by došlo ke zkreslení těchto skutkových okolností a důkazů (rozsudek Ryanair v. Komise, C‑287/12 P, EU:C:2013:395, bod 78 a citovaná judikatura).
            38. Vzhledem k tomu, že navrhovatelé neuplatnili žádné zkreslení, musí být druhá část prvního důvodu kasačního opravného prostředku v rozsahu, v němž se týká zjištění Tribunálu ohledně nezanedbatelného charakteru obchodu mezi členskými státy, odmítnuta jako nepřípustná.
            – K věci samé
            39. Je třeba uvést, že ze samotného znění článku 95 ES nevyplývá požadavek, že unijní zákonodárce může použít tento článek pouze v případě, že obchod s dotčenými produkty je relativně významný.
            40. Kromě toho, ačkoli Soudní dvůr v některých případech kvalifikoval obchod na relevantních trzích jako relativně významný (viz rozsudky Arnold André, C‑434/02, EU:C:2004:800, bod 39 a citovaná judikatura; Swedish Match, C‑210/03, EU:C:2004:802, bod 38, jakož i Německo v. Parlament a Rada, C‑380/03, EU:C:2006:772, bod 53), nestanovil žádné právní kritérium, podle kterého by měla být opatření na základě článku 95 ES přijímána pouze na trzích s výrobky, s nimiž je obchodováno v relativně významném rozsahu.
            41. V projednávané věci Tribunál v bodech 39, 40 a 56 napadeného rozsudku s odkazem na úvahy týkající se specificky trhů s produkty z tuleňů a jinými produkty, které s nimi mohou být zaměněny, konstatoval, že odlišnosti existující mezi vnitrostátními právními úpravami týkajícími se obchodování s výrobky z tuleňů mohou narušovat fungování vnitřního trhu s těmito produkty. Tribunál tak mohl v bodě 58 napadeného rozsudku právem dospět k závěru, že tyto odlišnosti umožňovaly přijetí opatření na základě článku 95 ES, aniž byl za účelem odůvodnění použití tohoto článku povinen ověřit, zda je obchod s dotčenými produkty relativně významný.
            42. Druhá část prvního důvodu kasačního opravného prostředku tudíž musí být odmítnuta jako zčásti nepřípustná a zamítnuta jako zčásti neopodstatněná.
            K první části druhého důvodu kasačního opravného prostředku
            Argumentace účastníků řízení
            43. Navrhovatelé Tribunálu vytýkají, že se dopustil nesprávného právního posouzení, když v bodě 105 napadeného rozsudku konstatoval, že je třeba odkazovat pouze na ustanovení Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“), a nikoli na ustanovení Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod podepsané dne 4. listopadu 1950 v Římě (dále jen „EÚLP“). Navrhovatelé uvádějí, že zejména z čl. 6 odst. 3 SEU, jakož i z čl. 52 odst. 3 a z článku 53 Listiny vyplývá, že při uplatňování Smluv je třeba náležitě vzít v úvahu práva zaručená EÚLP jakožto obecné právní zásady a že ustanovení EÚLP musejí mít přednost, pokud poskytují rozsáhlejší ochranu než ustanovení Listiny.
            44. Komise, Parlament a Rada argumentaci navrhovatelů odmítají.
            Závěry Soudního dvora
            45. Je třeba připomenout, že i když jsou základní práva, která jsou zaručena EÚLP – jak potvrzuje čl. 6 odst. 3 SEU – součástí unijního práva jakožto obecné zásady a i když čl. 52 odst. 3 Listiny stanoví, že práva obsažená v Listině, která odpovídají právům zaručeným EÚLP, mají stejný smysl a rozsah, jaký jim přikládá uvedená Úmluva, nepředstavuje tato Úmluva právní nástroj formálně začleněný do unijního právního řádu, dokud k ní Unie nepřistoupí (v tomto smyslu viz rozsudky Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, bod 44; Schindler Holding a další v. Komise, C‑501/11 P, EU:C:2013:522, bod 32, jakož i Telefónica a Telefónica de España v. Komise, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, bod 41).
            46. Tribunál tedy v bodě 105 napadeného rozsudku právem rozhodl, že články 17, 7, 10 a 11 Listiny zajišťují v rámci unijního práva ochranu přiznanou ustanoveními EÚLP, jichž se dovolávají navrhovatelé, a že v projednávané věci je třeba opírat přezkum platnosti základního nařízení výlučně o základní práva zaručená Listinou (v tomto smyslu viz rozsudky Otis a další, C‑199/11, EU:C:2012:684, bod 47, jakož i Ziegler v. Komise, C‑439/11 P, EU:C:2013:513, bod 126 a citovaná judikatura).
            47. V každém případě je třeba konstatovat, že v rámci první části druhého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelé Tribunálu pouze vytýkají, že odkazoval jen na ustanovení Listiny, a nikoli na ustanovení EÚLP, a neupřesňují, čím konkrétně se měl Tribunál dopustit nesprávného právního posouzení, kterým měl být stižen jeho přezkum platnosti základního nařízení ve vztahu k základním právům a které podle nich může vést ke zrušení napadeného rozsudku.
            48. První část druhého důvodu kasačního opravného prostředku tudíž musí být zamítnuta.
            K druhé a třetí části druhého důvodu kasačního opravného prostředku
            Argumentace účastníků řízení
            49. V rámci druhé části druhého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelé tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když rozhodl, že právo na vlastnictví nelze rozšířit na ochranu prostých zájmů obchodního charakteru. Zákaz obchodování s produkty z tuleňů v rámci Unie podle jejich názoru zasahuje do jejich práva na obchodní využití jejich produktů. Soudní dvůr v tomto ohledu již rozhodl, že zákaz obchodování s doplňky stravy a jejich uvádění na unijní trh může omezit svobodný výkon hospodářské činnosti výrobců těchto produktů. Z judikatury Evropského soudu pro lidská práva, a zejména z rozsudku Malik v. Spojené království (ESLP, č. 23780/08, 13. března 2012) přitom vyplývá, že hospodářské zájmy související s podnikem představují „majetek“ ve smyslu článku 1 protokolu č. 1 k EÚLP, a spadají tudíž pod ochranu práva na vlastnictví.
            50. V rámci třetí části tohoto důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelé Tribunálu vytýkají, že v bodě 112 napadeného rozsudku konstatoval, že Deklarace nemá závazný charakter, a že nepřezkoumal, zda unijní orgány před přijetím základního nařízení získaly předchozí souhlas navrhovatelů v souladu s článkem 19 této Deklarace. Ačkoli tato deklarace nemá sama o sobě povahu závazného právního předpisu, Unie v bodě 14 základního nařízení uznala povinnost jednat v dobré víře v souladu s ustanoveními Deklarace. Podle judikatury Soudního dvora se přitom Unie nesmí odchýlit od pravidel, která stanovila při uplatňování této deklarace (rozsudek NTN Toyo Bearing a další v. Rada, 113/77, EU:C:1979:91, bod 21). Z rezoluce Organizace mezinárodního práva zveřejněné v roce 2012 kromě toho vyplývá, že článek 19 Deklarace stanoví pravidlo mezinárodního obyčejového práva, které musí Unie dodržovat při výkonu svých pravomocí.
            51. Parlament tvrdí, že třetí část druhého důvodu kasačního opravného prostředku je v plném rozsahu nepřípustná, neboť žalobci nevymezují dostatečně přesně ve smyslu čl. 169 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora nesprávné právní posouzení, jehož se měl Tribunál dopustit. Kasační opravný prostředek zejména neumožňuje určit, zda navrhovatelé vytýkají, že byl proveden přezkum žalobních důvodů uplatněných před Tribunálem, anebo že nebyl proveden, a z jakých důvodů bylo namístě přiznat článku 19 Deklarace závazný charakter. Komise a Parlament se domnívají, že druhá a třetí část tohoto důvodu kasačního opravného prostředku jsou přinejmenším zčásti nepřípustné, jelikož navrhovatelé před Tribunálem neuplatnili ani eventuální porušení svobody podnikání, ani eventuální porušení pravidla mezinárodního obyčejového práva.
            52. Komise, Parlament a Rada se domnívají, že druhá a třetí část druhého důvodu kasačního opravného prostředku jsou v každém případě neopodstatněné.
            Závěry Soudního dvora
            – K přípustnosti druhé a třetí části druhého důvodu kasačního opravného prostředku
            53. Pokud jde o námitku nepřípustnosti uplatněnou Parlamentem a směřující proti třetí části druhého důvodu kasačního opravného prostředku v plném rozsahu, je třeba připomenout, že z čl. 256 odst. 1 druhého pododstavce SFEU, z čl. 58 prvního pododstavce statutu Soudního dvora, jakož i z čl. 168 odst. 1 písm. d) a čl. 169 odst. 2 jednacího řádu vyplývá, že kasační opravný prostředek musí přesným způsobem uvádět kritizované části rozsudku, jehož zrušení se navrhuje, jakož i právní argumenty, kterými je tento návrh konkrétně podpořen, protože jinak by byl kasační opravný prostředek nebo dotčený důvod kasačního opravného prostředku nepřípustný (v tomto smyslu viz rozsudky Schindler Holding a další v. Komise, C‑501/11 P, EU:C:2013:522, bod 43, a Ezz a další v. Rada, C‑220 /14 P, EU:C:2015:147, bod 111, jakož i citovaná judikatura).
            54. V projednávané věci je třeba konstatovat, že v rámci třetí části druhého důvodu kasačního opravného prostředku se navrhovatelé zaměřují proti konkrétní části napadeného rozsudku. Podle navrhovatelů spočívá dovolávané nesprávné právní posouzení v tomto ohledu v neuznání závazného charakteru požadavku získání souhlasu, který je stanoven v článku 19 Deklarace, a vyplývá jak z bodu 14 odůvodnění základního nařízení, tak i z pravidla mezinárodního obyčejového práva.
            55. Za těchto podmínek je třeba v plném rozsahu zamítnout námitku nepřípustnosti vznesenou Parlamentem směřující proti třetí části druhého důvodu kasačního opravného prostředku.
            56. Pokud jde o námitky částečné nepřípustnosti vznesené Komisí a Parlamentem, z dokumentů ve spise vyplývá, že navrhovatelé před Tribunálem neuplatnili ani eventuální porušení svobody podnikání zakotvené v článku 16 Listiny, ani eventuální porušení pravidla mezinárodního obyčejového práva vyplývajícího z článku 19 Deklarace.
            57. Z ustálené judikatury však vyplývá, že umožnit účastníku řízení, aby vznesl důvod, který nevznesl u Tribunálu, poprvé až před Soudním dvorem, by znamenalo umožnit mu, aby Soudnímu dvoru, jehož pravomoc ve věci kasačního opravného prostředku je omezená, předložil spor širšího rozsahu než spor, který projednával Tribunál (rozsudek Nexans a Nexans France v. Komise, C‑37/13 P, EU:C:2014:2030, bod 45 a citovaná judikatura).
            58. Druhá část druhého důvodu kasačního opravného prostředku tedy musí být odmítnuta jako nepřípustná v rozsahu, v němž se týká svobody podnikání, a třetí část tohoto důvodu kasačního opravného prostředku musí být odmítnuta jako nepřípustná v rozsahu, v němž se týká porušení pravidla mezinárodního obyčejového práva.
            – K opodstatněnosti druhé části druhého důvodu kasačního opravného prostředku
            59. Navrhovatelé v podstatě tvrdí, že základní nařízení porušuje jejich právo na vlastnictví, jelikož zákaz obchodování s produkty z tuleňů zasahuje do jejich práva na obchodní využití jejich produktů v Unii.
            60. V tomto ohledu je třeba uvést, že ochrana práva na vlastnictví zaručená článkem 17 Listiny se netýká pouhých zájmů nebo šancí obchodního charakteru, jejichž nejistý charakter je vlastní samotné podstatě ekonomické činnosti, ale práv majetkové hodnoty, z nichž s ohledem na právní řád plyne právní postavení umožňující vlastníkovi těchto práv jejich nezávislý výkon na jeho účet (viz rozsudek Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, bod 34 a citovaná judikatura).
            61. Z judikatury Evropského soudu pro lidská práva týkající se článku 1 protokolu č. 1 k EÚLP rovněž vyplývá, že v souladu s čl. 52 odst. 3 Listiny je třeba vzít v úvahu, že budoucí příjmy lze pokládat za „majetek“, který může být chráněn na základě tohoto článku, pouze pokud byl již získán, je-li předmětem jisté pohledávky, nebo pokud existují zvláštní okolnosti, jež mohou zakládat legitimní očekávání dotčené osoby, že získá určitou majetkovou hodnotu (viz zejména rozsudek ESLP Anheuser-Busch v. Portugalsko, č. 73049/01, 11. ledna 2007, § 64 a 65, jakož i výše uvedený rozsudek Malik v. Spojené království, § 93).
            62. Navrhovatelé však před unijními soudy uplatnili jen pouhou možnost obchodování s produkty z tuleňů v Unii, aniž by objasnili takové okolnosti.
            63. Druhou část druhého důvodu kasačního opravného prostředku je tudíž třeba odmítnout jako zčásti nepřípustnou a zamítnout jako zčásti neopodstatněnou.
            – K opodstatněnosti třetí části druhého důvodu kasačního opravného prostředku
            64. Pokud jde o článek 19 Deklarace, toto ustanovení, které nemá samo o sobě závazný právní charakter, jak uznávají navrhovatelé, a proto stačí poznamenat, že ani bod 14 odůvodnění základního nařízení nepřiznává závazný charakter této povinnosti spočívající v dosažení předběžné dohody a spolupráce s cílem získat souhlas společenství Inuitů, která je uvedena v uvedeném ustanovení.
            65. Ze znění tohoto bodu odůvodnění totiž vyplývá, že aby nebyly nepříznivě dotčeny zásadní hospodářské a sociální zájmy společenství Inuitů, jež se zabývají lovem tuleňů coby prostředkem k zajištění živobytí, mělo by být povoleno uvádění na trh produktů z tuleňů získávaných při těchto tradičních lovech tuleňů pořádaných těmito společenstvími, které přispívají k jejich živobytí.
            66. Vzhledem k tomu, že takové povolení je stanoveno v čl. 3 odst. 1 základního nařízení, zdá se, že uvedený bod 14 jeho odůvodnění odkazem na uznání tohoto lovu jako nedílné součásti kultury a identity členů inuitské společnosti v rámci Deklarace pouze odůvodňuje toto odchýlení se od zákazu uvádění na trh produktů z tuleňů vyplývajícího z tohoto nařízení.
            67. Naproti tomu nelze ze znění bodu 14 odůvodnění tohoto nařízení dovodit právně závaznou povinnost splnit požadavky článku 19 Deklarace, který ostatně není v tomto bodě odůvodnění zmíněn.
            68. Třetí část druhého důvodu kasačního opravného prostředku je tudíž třeba odmítnout jako zčásti nepřípustnou a zamítnout jako zčásti neopodstatněnou.
            69. Ze všech předcházejících úvah vyplývá, že kasační opravný prostředek je třeba zamítnout v plném rozsahu jako částečně nepřípustný a částečně neopodstatněný.
            K nákladům řízení
            70. Článek 184 odst. 2 jednacího řádu stanoví, že není-li kasační opravný prostředek opodstatněný, rozhodne Soudní dvůr o nákladech řízení.
            71. Podle čl. 138 odst. 1 tohoto jednacího řádu, jenž se na řízení o kasačním opravném prostředku použije na základě čl. 184 odst. 1 téhož jednacího řádu, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Pokud se vedlejší účastník v prvním stupni, který sám nepodal kasační opravný prostředek, účastní řízení před Soudním dvorem, může Soudní dvůr na základě uvedeného čl. 184 odst. 4 rozhodnout, že tento účastník řízení nese vlastní náklady řízení. Podle čl. 140 odst. 1 uvedeného jednacího řádu, jenž se na řízení o kasačním opravném prostředku použije rovněž na základě čl. 184 odst. 1 téhož jednacího řádu, členské státy a orgány, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, nesou vlastní náklady řízení.
            72. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a navrhovatelé neměli ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedeným uložit, že ponesou vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vzniklé Komisi.
            73. Parlament a Rada jakožto vedlejší účastnici řízení před Tribunálem ponesou vlastní náklady řízení.

            Výrok
            Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:
            1) Kasační opravný prostředek se zamítá.
            2) Inuit Tapiriit Kanatami, Nattivak Hunters’ and Trappers’ Organisation, Pangnirtung Hunters’ and Trappers’ Organisation, Jaypootie Moesesie, Allen Kooneeliusie, Toomasie Newkingnak, David Kuptana, Karliin Aariak, Canadian Seal Marketing Group, Ta Ma Su Seal Products, Inc., Fur Institute of Canada, NuTan Furs, Inc., GC Rieber Skinn AS, Inuit Circumpolar Council Greenland (ICC-Greenland), Johannes Egede, Kalaallit Nunaanni Aalisartut Piniartullu Kattuffiat (KNAPK), William E. Scott & Son, Association des chasseurs de phoques des Îles-de-la-Madeleine, Hatem Yavuz Deri Sanayi iç Ve Diş Ticaret Ltd Şirketi a Northeast Coast Sealers’ Co-Operative Society Ltd ponesou vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Evropskou komisí.
            3) Evropský parlament a Rada Evropské unie ponesou vlastní náklady řízení.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 15. února 2007. # Bodegas Franco-Españolas, SA proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška slovní ochranné známky Společenství ROYAL - Starší ochranná známka Společenství ROYAL FEITORIA - Relativní důvod odmítnutí - Neexistence nebezpečí záměny - Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94. # Věc T-501/04.

text:
      Rozsudek Soudu (čtvrtého senátu) ze dne 15. února 2007 – Bodegas Franco-Españolas v. OHIM – Companhia Geral da Agricultura
            das Vinhas do Alto Douro (ROYAL)
      (Věc T‑501/04)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky Společenství ROYAL – Starší ochranná známka Společenství ROYAL FEITORIA – Relativní důvod odmítnutí – Neexistence nebezpečí záměny – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94“
      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí – Námitky majitele totožné nebo podobné starší ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby [Nařízení
         Rady č. 40/94, článek 8 odst. 1 písm. b)] (viz body 52–53)

      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí prvního odvolacího senátu OHIM ze dne 25. října 2004 (věc R 513/2002-1), které se týká námitkového
                  řízení mezi Companhia Geral da Agricultura das Vinhas do Alto Douro, SA (Real Companhia Velha) a Bodegas Franco-Españolas,
                  SA

            Données relatives à l'affaire

               Přihlašovatel ochranné známky Společenství:

               Bodegas Franco-Españolas, SA

               Přihlašovaná ochranná známka Společenství:

               Slovní ochranná známka „ROYAL“ pro výrobky třídy 33 – žádost č. 1056902

               Majitel ochranné známky nebo označení namítaných v námitkovém řízení:

               Companhia Geral da Agricultura das Vinhas do Alto Douro, SA (Real Companhia Velha)

               Namítaná ochranná známka nebo označení:

               Obrazová ochranná známka „ROYAL BRANDE“, č. 122 170, slovní ochranná známka Společenství „ROYAL FEITORIA“, č. 418 301, a mezinárodní
                  obrazová ochranná známka „ROYAL OPORTO WINE COMPANY (PORTUGAL)“, č. 174 788, pro výrobky třídy 33

               Rozhodnutí námitkového oddělení:

               Vyhovění námitkám na základě ochranné známky Společenství č. 418 301 a zamítnutí přihlášky

               Rozhodnutí odvolacího senátu :

               Zamítnutí odvolání

      Výrok

                  1)

                  Rozhodnutí prvního odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) ze dne 25. října
                     2004 (věc R 513/2002-1) se zrušuje.

                  2)

                  OHIM se ukládá náhrada nákladů řízení.


Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 24. dubna 1980. # Una Coonan proti Insurance Officer. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: National Insurance Commissioner - Spojené království. # Věc 110/79.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 6. dubna 1995. # Ernst Bauer proti Komisi Evropských společenství. # Rozhodčí doložka. # Věc C-299/93.


title: Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 10. května 2012.#Evropská komise v. Belgické království.#Nesplnění povinnosti státem – Články 36 a 40 Dohody o Evropském hospodářském prostoru – Diskriminační zdanění zisků dosažených při zpětném odkupu akcií subjektů kolektivního investování se sídlem v Norsku nebo na Islandu, které nemají povolení podle směrnice 85/611/EHS.#Věc C‑370/11.

text:
      Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 10. května 2012 – Komise v. Belgie
      (Věc C‑370/11)
      „Nesplnění povinnosti státem – Články 36 a 40 Dohody o Evropském hospodářském prostoru – Diskriminační zdanění zisků dosažených při zpětném odkupu akcií subjektů kolektivního investování se sídlem v Norsku nebo
         na Islandu, které nemají povolení podle směrnice 85/611/EHS“

      Mezinárodní dohody – Dohoda o Evropském hospodářském prostoru – Volný pohyb kapitálu – Omezení – Daňové právní předpisy – Daň z příjmů (Dohoda o EHP, článek 40; směrnice Rady 85/611) (viz bod 20 a výrok)
      Předmět

               Nesplnění povinnosti státem – Porušení článků 36 a 40 Dohody o Evropském hospodářském prostoru – Diskriminační zdanění zisků
                  dosažených při zpětném odkupu akcií subjektů kolektivního investování se sídlem v Norsku nebo na Islandu, které nemají povolení
                  podle směrnice 85/611/EHS

            Výrok

                  1)

                  	Belgické království tím, že ponechalo v platnosti právní úpravu, podle které se zisky dosažené při zpětném odkupu akcií subjektů
                     kolektivního investování, jejichž majetek sestává z více než 40 % z pohledávek a které nemají povolení podle směrnice Rady
                     85/611/EHS ze dne 20. prosince 1985 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se subjektů kolektivního investování
                     do převoditelných cenných papírů (SKIPCP), nezdaňují, jestliže jsou tyto subjekty usazeny v Belgii, zatímco zisky dosažené
                     při zpětném odkupu akcií subjektů kolektivního investování se sídlem v Norsku nebo na Islandu podléhají dani, nesplnilo povinnosti,
                     které pro něj vyplývají z článku 40 Dohody o Evropském hospodářském prostoru ze dne 2. května 1992.

                  2)

                  	Belgické království ponese náhradu nákladů řízení.


Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 10. prosince 1992. # Calvin E. Williams proti Účetnímu dvoru Evropských společenství. # Úředníci - Přípustnost - Posudek. # Věc T-33/91.


Rozsudek Soudu prvního stupně (prvního senátu) ze dne 18. června 1996. # Juana de la Cruz Elena Vela Palacios proti Hospodářskému a sociálnímu výboru. # Úředníci - Přípustnost - Akt nepříznivě zasahující právní postavení. # Věc T-293/94.


Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého rozšířeného senátu) ze dne 5. června 1996. # NMB France SARL, NMB-Minebea-GmbH, NMB UK Ltd a NMB Italia Srl proti Komisi Evropských společenství. # Antidumpingové clo. # Věc T-162/94.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 28. března 1990. # Waldrich Siegen Werkzeugmaschinen GmbH proti Finanzamt Hagen. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Finanzgericht Münster - Německo. # Věc C-38/88.


Rozsudek Soudního dvora (sedmého senátu) ze dne 17. července 2014.#Reber Holding GmbH & Co. KG v. Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory).#Kasační opravný prostředek – Ochranná známka Společenství – Obrazová ochranná známka Walzer Traum – Námitka národní slovní ochranné známky Walzertraum – Pojem ‚řádné užívání ochranné známky‘ – Nezohlednění předchozích rozhodnutí – Zásada rovného zacházení.#Věc C‑141/13 P.