title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 13. června 2013. # Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer) proti Société anonyme d'intérêt collectif agricole Unanimes (C-671/11 a C-672/11), Organisation de producteurs Les Cimes (C-673/11), Société Agroprovence (C-674/11), Regalp SA (C-675/11) a Coopérative des producteurs d’asperges de Montcalm (COPAM) (C-676/11). # Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce: Conseil d'État - Francie. # Zemědělství - Evropský zemědělský orientační a záruční fond - Pojem ‚kontrolované období‘ - Možnost rozšíření kontrolované období a jeho časového rozvržení - Cíl účinnosti kontrol - Právní jistota. # Spojené věci C-671/11 až C-676/11.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      13. června 2013 (
            *1
         )
      „Zemědělství — Evropský zemědělský orientační a záruční fond — Pojem ‚kontrolované období‘ — Možnost rozšíření kontrolované období a jeho časového rozvržení — Cíl účinnosti kontrol — Právní jistota“
      Ve spojených věcech C-671/11 až C-676/11,
      jejichž předmětem jsou žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podané rozhodnutími Conseil d’État (Francie) ze dne 28. listopadu 2011, došlými Soudnímu dvoru dne 29. prosince 2011, v řízeních

         Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer), právní nástupce Office national interprofessionnel des fruits, des légumes, des vins et de l’horticulture (Viniflhor)
      proti

         Société anonyme d’intérêt collectif agricole Unanimes (C-671/11 a C-672/11),

         Organisation de producteurs Les Cimes (C-673/11),

         Société Agroprovence (C-674/11),

         Regalp SA (C-675/11),

         Coopérative des producteurs d’asperges de Montcalm (COPAM) (C-676/11),
      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení L. Bay Larsen, předseda senátu, J. Malenovský, U. Lõhmus, M. Safjan (zpravodaj) a A. Prechal, soudci,
      generální advokát: N. Jääskinen,
      vedoucí soudní kanceláře: V. Tourrès, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 16. ledna 2013,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Établissement national des produits de l’agriculture a de la mer (FranceAgriMer) J.-C. Balatem, advokátem,

               —

               za Société anonyme d’intérêt collectif agricole Unanimes B. Néouzem a O. Delattrem, advokáty,

               —

               za Organisation de producteurs Les Cimes, Société Agroprovence a Regalp SA G. Lesourdem, advokátem,

               —

               za Coopérative des producteurs d’asperges de Montcalm (COPAM) J.-P. Montenotem a T. Apostoliucem, advokáty,

               —

               za francouzskou vládu N. Rouam a G. de Berguesem, jako zmocněnci,

               —

               za polskou vládu M. Szpunarem a B. Majczynou, jako zmocněnci,

               —

               za Evropskou komisi D. Bianchim a P. Rossim, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají výkladu čl. 2 odst. 4 nařízení Rady (EHS) č. 4045/89 ze dne 21. prosince 1989 o kontrole opatření tvořících součást systému financování záruční sekcí Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF), prováděné členskými státy, a o zrušení směrnice 77/435/EHS (Úř. věst. L 388, s. 18), ve znění nařízení Rady (ES) č. 3094/94 ze dne 12. prosince 1994 (Úř. věst. L 328, s. 1, dále jen „nařízení č. 4045/89“).

               2

               Tyto žádosti byly předloženy v rámci šesti sporů mezi Etablissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer) (národní ústav zemědělských a mořských produktů), právním nástupcem Office national interprofessionnel des fruits, des légumes, des vins et de l’horticulture (Viniflhor) (Národní mezioborový úřad pro ovoce, zeleninu, víno a zahradnictví), na jedné straně a Société anonyme d’intérêt collectif agricole Unanimes, Organisation de producteurs Les Cimes, Société Agroprovence, Regalp SA a Coopérative des producteurs d’asperges de Montcalm (COPAM) (dále jen společně „subjekty dotčené v původním řízení“) na straně druhé ve věci legality vrácení podpor Společenství poskytnutých záruční sekcí Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF).

         Právní rámec

               3

               Článek 8 odst. 1 nařízení Rady (EHS) č. 729/70 ze dne 21. dubna 1970 o financování společné zemědělské politiky (Úř. věst. L 94, s. 13) (neoficiální překlad) stanoví:
               „Členské státy přijmou v souladu se svými právními a správními předpisy opatření nezbytná k:

                        —

                        zajištění toho, že operace financované [EZOZF] jsou skutečně a řádně prováděny,

                        —

                        předcházení nesrovnalostem a jejich stíhání,

                        —

                        zpětnému získání částek ztracených v důsledku nesrovnalostí nebo nedbalosti.

                  [...]“ (neoficiální překlad)

               4

               První až čtvrtý a desátý bod odůvodnění nařízení č. 4045/89 uvádí:
               „[...] článek 8 nařízení [...] č. 729/70 [...] stanoví, že členské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění, že operace financované [EZOZF] jsou prováděny skutečně a řádně, k předcházení nesrovnalostem a jejich potírání a ke zpětnému získání ztrát, které nastaly v důsledku nesrovnalostí nebo nedbalosti;
               [...] tímto nařízením nejsou dotčeny vnitrostátní předpisy týkající se kontroly, které jsou širší než ustanovení tohoto nařízení;
               [...] členské státy je třeba vyzvat k posílení kontroly obchodní dokumentace podniků, které přijímají nebo provádějí platby v rámci uplatňování směrnice 77/435/EHS [...];
               [...] zavádění úpravy vyplývající ze směrnice 77/435/EHS členskými státy odhalilo potřebu změnit stávající systém na základě získaných zkušeností; že s přihlédnutím k povaze potřebných opatření je třeba vtělit tyto změny do nařízení;
               [...]
               [...] zatímco přijímání programů kontroly náleží na prvním místě členským státům, je nutné sdělovat tyto programy Komisi, aby mohla převzít koordinační a dohlížecí úlohu a zajistit, že tyto programy jsou přijímány na základě vhodných kritérií; že kontroly lze tudíž soustředit na odvětví [nebo] podniky, u nichž je nebezpečí zpronevěr vysoké“.

               5

               Článek 1 odst. 2 nařízení č. 4045/89 stanoví:
               „Pro potřeby tohoto nařízení se ‚obchodní dokumentací‘ rozumějí všechny účetní knihy, evidence, záznamy a související podpůrné dokumenty, účetnictví a korespondence související s obchodní činností podniku, jakož i obchodní údaje v jakékoli podobě včetně elektronické, pokud tyto dokumenty [nebo] údaje souvisejí přímo anebo nepřímo s operacemi uvedenými v odstavci 1.“

               6

               Článek 2 uvedeného nařízení zní:
               „1.   Členské státy provádějí kontroly obchodní dokumentace podniků, s přihlédnutím k povaze operací, jichž se kontrola týká. Členské státy zajistí, aby výběr podniků ke kontrole poskytoval nejlepší záruku účinnosti opatření pro předcházení nesrovnalostí v systému financování záruční sekcí EZOZF a jejich vyšetřování. Výběr přihlíží mimo jiné k finančnímu významu podniků v této oblasti a k ostatním rizikovým faktorům.
               [...]
               4.   Kontrolní období trvá od 1. července do 30. června následujícího roku.
               Kontrola se týká období alespoň dvanácti měsíců, které končí v průběhu předcházejícího kontrolního období; může být rozšířena na období stanovené členským státem, která předcházejí nebo následují to[mu]to dvanáctiměsíční[mu] období.
               [...]“

               7

               Článek 4 téhož nařízení zní:
               „Podniky uchovávají obchodní dokumentaci uvedenou v čl. 1 odst. 2 a článku 3 po dobu minimálně tří let od konce roku, v němž byla vystavena.
               Členské státy mohou stanovit delší dobu uchovávání této dokumentace.“

         Spory v původním řízení a předběžné otázky

               8

               V letech 2000 a 2001 byly subjekty dotčené v původním řízení podrobeny kontrole na místě podle nařízení č. 4045/89. Na základě závěrů provedených kontrol Office national interprofessionnel des fruits, des légumes et de l’horticulture (Oniflhor) (Národní mezioborový úřad pro ovoce, zeleninu a zahradnictví), jehož právním nástupcem se stal Viniflhor, jehož právním nástupcem je FranceAgriMer, vyzval subjekty dotčené v původním řízení k vrácení částek získaných v rámci režimů financovaných záruční sekcí EZOZF a poté vydal exekuční tituly na uvedené částky.

               9

               Subjekty dotčené v původním řízení podaly proti uvedeným exekučním titulům žaloby buď k tribunal administratif de Nîmes (správní soud v Nîmes), nebo k tribunal administratif de Marseille (správní soud v Marseille). Proti rozsudkům vydaným těmito dvěma soudy byla podána odvolání ke cour administrative d’appel de Marseille (správní odvolací soud v Marseille).

               10

               Uvedený soud v šesti věcech, jež mu byly předloženy, rozhodl, že pojem „kontrolované období“ je třeba vykládat jako období, které končí v průběhu dvanácti měsíců, jež předcházejí kontrolnímu období, a že nestanoví-li zákonné či podzákonné ustanovení jinak, dvanáct měsíců je maximální dobou. V každé z těchto věcí bylo přitom kontrolované období ukončeno před začátkem období předcházejícího kontrolnímu období.

               11

               FranceAgriMer, který měl za to, že cour administrative d’appel de Marseille tak nesprávně posoudil význam čl. 2 odst. 4 nařízení č. 4045/89, pokud jde o vymezení kontrolovaných období, podal kasační opravné prostředky ke Conseil d’État (státní rada).

               12

               Conseil d’État, jež měla za to, že odpověď na důvod kasačního opravného prostředku FranceAgriMer vyvolává otázku týkající se výkladu uvedeného ustanovení, rozhodla přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky, které mají ve věcech C-671/11 až C-676/11 totožné znění:
               „Jakým způsobem může členský stát provést možnost danou článkem 2 odst. 4 nařízení [...] č. 4045/89 [...] , tedy možnost rozšířit kontrolované období „na období [...], která předcházejí nebo následují [...] dvanáctiměsíční[mu] období“, které je vymezeno tamtéž, zaprvé s ohledem na požadavky ochrany finančních zájmů Společenství a zadruhé s ohledem na zásadu právní jistoty a na nutnost, aby kontrolní orgány nebyly nadány neomezenou pravomocí?
               A konkrétně:

                        —

                        Musí kontrolované období vždy končit v průběhu dvanáctiměsíčního období předcházejícího tzv. ‚kontrolnímu‘ období, během kterého se provádí kontrola, s tím, že v opačném případě by byla kontrola stižena nesrovnalostmi, na jejichž základě by kontrolovaný subjekt mohl napadnout rozhodnutí založené na výsledcích této kontroly?

                        —

                        Jak je třeba v případě kladné odpovědi na předchozí otázku chápat možnost rozšířit kontrolované období na období, „která následují po dvanáctiměsíčním období“, výslovně upravenou nařízením [č. 4045/89]?

                        —

                        Musí v případě záporné odpovědi na první otázku kontrolované období přesto zahrnovat dvanáctiměsíční období, které končí v průběhu kontrolního období předcházejícího období, ve kterém byla kontrola provedena, s tím, že v opačném případě by byla kontrola stižena nesrovnalostmi, na jejichž základě by kontrolovaný subjekt mohl napadnout rozhodnutí založené na výsledcích této kontroly, anebo je možné, aby se kontrola týkala jen období končícího před začátkem předcházejícího kontrolního období?“

               13

               Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 3. února 2012 byly věci C-671/11 až C-676/11 spojeny pro účely písemné i ústní části řízení, jakož i pro účely rozsudku.

         K předběžným otázkám

               14

               Podstatou otázek předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda čl. 2 odst. 4 druhý pododstavec nařízení č. 4045/89 musí být vykládán v tom smyslu, že v případě, že členský stát využije možnost stanovenou tímto ustanovením, tedy možnost rozšířit kontrolované období, musí být toto období ukončeno v průběhu předcházejícího kontrolního období, nebo přinejmenším pokrývat i toto období, neboť v opačném případě by kontrola byla stižena nesrovnalostmi.

               15

               Je pravda, že čl. 2 odst. 4 druhý pododstavec nařízení č. 4045/89, který stanoví možnost rozšířit kontrolu na předcházející a následující období, avšak neupřesňuje, že kontrola se přesto může týkat období, která neskončila během předcházejícího kontrolního období, lze s ohledem na jeho znění vykládat různými způsoby.

               16

               Avšak za účelem odpovědi na otázku, jaký výklad je třeba za těchto okolností zastávat, je třeba zohlednit nejen uvedené znění, ale rovněž obecnou systematiku uvedeného ustanovení a jeho vývoj, jakož i cíle, které nařízení č. 4045/89 sleduje jako celek.

               17

               Pokud jde zaprvé o cíle nařízení č. 4045/89, toto nařízení má, jak vyplývá ze znění jeho prvního bodu odůvodnění ve spojení s jeho třetím a čtvrtým bodem odůvodnění, posílit účinnost kontrol, kterými jsou pověřeny členské státy, s cílem zabránit nesrovnalostem, které mohou existovat v oblasti EZOZF.

               18

               K zajištění skutečného a účinného provádění vnitrostátních kontrol, a tudíž k zajištění požadavku ochrany finančních zájmů Evropské unie vykonává Komise podle nařízení č. 4045/89 nad uvedenými kontrolami dohled a koordinaci, o nichž hovoří desátý bod odůvodnění tohoto nařízení. Právě článek 2 tohoto nařízení má vytvořit jednotný kontrolní systém fungující pod dohledem Komise. Ve svém odstavci 4 tento článek zajišťuje mimo jiné určitou systematičnost a určitou pravidelnost kontroly.

               19

               Vzhledem k tomu, že článek 2 nařízení č. 4045/89 má upravit kontrolní činnost členských států za účelem ochrany unijních finančních zájmů, délku kontrolovaných období a jejich časové rozvržení, je třeba posoudit s ohledem na cíl účinnosti kontrol, kterou tento článek vyžaduje.

               20

               V tomto ohledu je třeba mít za to, jak uvádí mimo jiné Komise, že uvedenou účinnost zajišťuje možnost členských států rozšířit kontrolované období nad rámec předcházejícího kontrolního období, pokud to umožní odhalit nesrovnalosti, které by mohly poškodit unijní finanční zájmy.

               21

               Jak správně uvedly francouzská a polská vláda a Komise ve svých písemných vyjádřeních předložených Soudnímu dvoru, časté provádění operačních programů na víceletém základě podporuje rovněž řešení, aby konec kontrolovaného období v průběhu předcházejícího kontrolního období nebyl pevně stanoven. V opačném případě by kontrola provádění smluv týkajících se několika hospodářských let byla rozdělena mezi různá kontrolní období, což by zpochybnilo její účinnost.

               22

               Využití možnosti rozšířit kontrolované období na období, které předchází tomu, jež končí v průběhu předcházejícího kontrolního období, nebo po něm následuje, v každém případě závisí na užitečnosti takového rozšíření pro účinnost kontroly. Pokud má kontrolní orgán pochybnosti o řádnosti kontrolovaných operací, je na základě samotného nařízení č. 4045/89 oprávněn rozšířit kontrolované období na období, jež mu předchází či po něm následuje, aniž se musí opírat o vnitrostátní právní předpisy upravující takovou možnost.

               23

               Pokud jde zadruhé o vývoj čl. 2 odst. 4 druhého pododstavce nařízení č. 4045/89, je třeba uvést, že v původním znění tohoto nařízení se na základě uvedeného ustanovení kontrola v zásadě týkala kalendářního roku předcházejícího kontrolnímu období, přičemž bylo možné rozšířit kontrolované období na období, které předchází tomuto kalendářnímu roku nebo po něm následuje. Unijní zákonodárce ovšem tím, že napříště stanovil, že kontrolované období v zásadě končí v průběhu předcházejícího kontrolního období, patrně zmírnil požadavky kladené na členské státy, pokud jde o vymezení kontrolovaného období. Výklad čl. 2 odst. 4 druhého pododstavce nařízení č. 4045/89 v tom smyslu, že i v případě využití možnosti rozšířit kontrolované období musí napříště toto období končit během předcházejícího kontrolního období, by nezohledňoval uvedenou vůli zmírnit uvedené požadavky.

               24

               Pokud jde zatřetí o obecnou systematiku čl. 2 odst. 4 druhého pododstavce nařízení č. 4045/89, je nutno konstatovat, že tento článek jasně a jednoznačně uvádí, že kontrola týkající se období alespoň dvanácti měsíců může být rozšířena, což jasně znamená, že v případě využití možnosti rozšířit kontrolované období se musí tato kontrola nutně týkat období delšího než dvanáct měsíců.

               25

               Z toho rovněž vyplývá, že výklad čl. 2 odst. 4 druhého pododstavce nařízení č. 4045/89 v tom smyslu, že kontrolované období musí nutně skončit v průběhu předcházejícího kontrolního období, je neslučitelný se zněním tohoto ustanovení, neboť vždy, když by původně kontrolované období trvalo až do 30. června, tedy konce předcházejícího kontrolního období, nebylo by již možné žádné rozšíření.

               26

               Znění čl. 2 odst. 4 druhého pododstavce nařízení č. 4045/89 kromě toho brání výkladu v tom smyslu, že členský stát může kontrolovat pouze období, jež končí před začátkem předcházejícího kontrolního období, neboť tato varianta by nebyla v souladu s požadavkem, že původně kontrolované období končí během předcházejícího kontrolního období, ani by nepředstavovala rozšíření ve smyslu tohoto ustanovení. V tomto ohledu je třeba připomenout, že výsledkem výkladu ustanovení unijního práva nemůže být odstranění jakéhokoli užitečného účinku jasného a přesného znění tohoto ustanovení (viz nejnověji rozsudek ze dne 6. září 2012, Czop a Punakova, C-147/11 a C-148/11, bod 32), což by však bylo důsledkem výše uvedeného výkladu.

               27

               K zodpovězení otázek předkládajícího soudu je třeba dále upřesnit, že ve vztahu ke kontrolovaným subjektům nezávisí řádnost prováděných kontrol na otázce, do jaké míry provedení uvedených kontrol odpovídá pravidlům stanoveným v čl. 2 odst. 4 nařízení č. 4045/89.

               28

               Ačkoli subjekty dotčené v původním řízení tvrdí opak, uvedené ustanovení stanoví pouze organizační pravidla s cílem zaručit účinnost kontrol a omezuje se, jak vyplývá z bodu 18 tohoto rozsudku, na úpravu vztahů mezi členskými státy a Unií za účelem ochrany unijních finančních zájmů. Toto ustanovení se naproti tomu netýká vztahů mezi kontrolními orgány a kontrolovanými subjekty.

               29

               Článek 2 odst. 4 nařízení č. 4045/89 tak zejména nelze vykládat v tom smyslu, že dotčeným subjektům přiznává právo, na základě kterého mohou bránit jiným nebo rozsáhlejším kontrolám, než jsou kontroly uvedené v tomto ustanovení. Pokud by takové právo případně mohlo vést ke znemožnění vymáhání podpor, jež byly neoprávněně získány nebo použity, ohrozilo by kromě toho ochranu unijních finančních zájmů.

               30

               Kontroly vyžadované nařízením č. 4045/89 se v každém případě týkají subjektů, které se dobrovolně připojily k režimu podpor stanovenému záruční sekcí EZOZF a které za účelem získání podpory souhlasily se zavedením kontrol k ověření řádného využívání unijních prostředků. Tyto subjekty nemohou platně zpochybnit řádnost takové kontroly pouze z toho důvodu, že tato kontrola neprobíhala podle organizačních pravidel týkajících se vztahů mezi členskými státy a Komisí.

               31

               Nic to nemění na tom, že právní jistota kontrolovaných subjektů ve vztahu k veřejným orgánům, které provádí tyto kontroly a případně rozhodují o zahájení stíhání, je zaručena promlčecí dobou pro zahájení stíhání, jež je v článku 3 nařízení Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 ze dne 18. prosince 1995 o ochraně finančních zájmů Evropských společenství (Úř. věst. L 312, s. 1) v zásadě stanovena na čtyři roky od okamžiku, kdy došlo k porušení ustanovení unijního práva vyplývajícímu z jednání nebo opomenutí hospodářského subjektu, jehož důsledkem je nebo by bylo poškození unijního rozpočtu. Soudní dvůr již přitom uvedl, že účelem promlčecích lhůt je obecně zajistit právní jistotu (viz rozsudek ze dne 24. června 2004, Handlbauer, C-278/02, Sb. rozh. s. I-6171, bod 40 a citovaná judikatura).

               32

               Povinnost příjemce podpory poskytnuté v rámci režimu podpory zavedeného EZOZF, aby během kontroly týkající se konkrétních období předložil dokumenty požadované k prokázání platnosti a řádnosti vyplacených dotací, pokud jejich doba uchování, jež je v článku 4 nařízení č. 4045/89 stanovena minimálně na tři roky, dosud legálně neuplynula, nelze tedy považovat za porušení zásady právní jistoty.

               33

               Z výše uvedeného vyplývá, že čl. 2 odst. 4 druhý pododstavec nařízení č. 4045/89 musí být vykládán v tom smyslu, že v případě, že členský stát využije možnost rozšířit kontrolované období, uvedené období nemusí nutně končit v průběhu předcházejícího kontrolního období, nýbrž může končit i po tomto období. Uvedené ustanovení však musí být rovněž vykládáno v tom smyslu, že subjektům nepřiznává právo, na základě kterého mohou bránit jiným nebo rozsáhlejším kontrolám, než jsou kontroly uvedené v tomto ustanovení. Z toho plyne, že skutečnost, že se kontrola týká pouze období, které končí před začátkem předcházejícího kontrolního období, nemůže vést sama o sobě k tomu, že je tato kontrola stižena nesrovnalostí ve vztahu ke kontrolovaným subjektům.

         K nákladům řízení

               34

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

                     Článek 2 odst. 4 druhý pododstavec nařízení Rady (EHS) č. 4045/89 ze dne 21. prosince 1989 o kontrole opatření tvořících součást systému financování záruční sekcí Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF), prováděné členskými státy, a o zrušení směrnice 77/435/EHS, ve znění nařízení Rady (ES) č. 3094/94 ze dne 12. prosince 1994, musí být vykládán v tom smyslu, že v případě, že členský stát využije možnost rozšířit kontrolované období, uvedené období nemusí nutně končit v průběhu předcházejícího kontrolního období, nýbrž může končit i po tomto období. Uvedené ustanovení však musí být rovněž vykládáno v tom smyslu, že subjektům nepřiznává právo, na základě kterého mohou bránit jiným nebo rozsáhlejším kontrolám, než jsou kontroly uvedené v tomto ustanovení. Z toho plyne, že skutečnost, že se kontrola týká pouze období, které končí před začátkem předcházejícího kontrolního období, nemůže vést sama o sobě k tomu, že je tato kontrola stižena nesrovnalostí ve vztahu ke kontrolovaným subjektům.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: francouzština.
    ---documentbreak---

               Účastníci řízení
               Odůvodnění rozsudku
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve spojených věcech C-671/11 až C-676/11,
            jejichž předmětem jsou žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podané rozhodnutími Conseil d'État (Francie) ze dne 28. listopadu 2011, došlými Soudnímu dvoru dne 29. prosince 2011, v řízeních
            Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer), právní nástupce Office national interprofessionnel des fruits, des légumes, des vins et de l’horticulture (Viniflhor)
            proti
            Société anonyme d’intérêt collectif agricole Unanimes (C-671/11 a C-672/11),
            Organisation de producteurs Les Cimes (C-673/11),
            Société Agroprovence (C-674/11),
            Regalp SA (C-675/11),
            Coopérative des producteurs d’asperges de Montcalm (COPAM) (C-676/11),
            SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
            ve složení L. Bay Larsen, předseda senátu, J. Malenovský, U. Lõhmus, M. Safjan (zpravodaj) a A. Prechal, soudci,
            generální advokát: N. Jääskinen,
            vedoucí soudní kanceláře: V. Tourrès, rada,
            s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 16. ledna 2013,
            s ohledem na vyjádření předložená:
            – za Établissement national des produits de l’agriculture a de la mer (FranceAgriMer) J.-C. Balatem, advokátem,
            – za Société anonyme d’intérêt collectif agricole Unanimes B. Néouzem a O. Delattrem, advokáty,
            – za Organisation de producteurs Les Cimes, Société Agroprovence a Regalp SA G. Lesourdem, advokátem,
            – za Coopérative des producteurs d’asperges de Montcalm (COPAM) J.-P. Montenotem a T. Apostoliucem, advokáty,
            – za francouzskou vládu N. Rouam a G. de Berguesem, jako zmocněnci,
            – za polskou vládu M. Szpunarem a B. Majczynou, jako zmocněnci,
            – za Evropskou komisi D. Bianchim a P. Rossim, jako zmocněnci,
            s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
            vydává tento
            Rozsudek

            Odůvodnění rozsudku
            1. Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají výkladu čl. 2 odst. 4 nařízení Rady (EHS) č. 4045/89 ze dne 21. prosince 1989 o kontrole opatření tvořících součást systému financování záruční sekcí Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF), prováděné členskými státy, a o zrušení směrnice 77/435/EHS (Úř. věst. L 388, s. 18), ve znění nařízení Rady (ES) č. 3094/94 ze dne 12. prosince 1994 (Úř. věst. L 328, s. 1, dále jen „nařízení č. 4045/89“).
            2. Tyto žádosti byly předloženy v rámci šesti sporů mezi Etablissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer) (národní ústav zemědělských a mořských produktů), právním nástupcem Office national interprofessionnel des fruits, des légumes, des vins et de l’horticulture (Viniflhor) (Národní mezioborový úřad pro ovoce, zeleninu, víno a zahradnictví), na jedné straně a Société anonyme d’intérêt collectif agricole Unanimes, Organisation de producteurs Les Cimes, Société Agroprovence, Regalp SA a Coopérative des producteurs d’asperges de Montcalm (COPAM) (dále jen společně „subjekty dotčené v původním řízení“) na straně druhé ve věci legality vrácení podpor Společenství poskytnutých záruční sekcí Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF).
            Právní rámec
            3. Článek 8 odst. 1 nařízení Rady (EHS) č. 729/70 ze dne 21. dubna 1970 o financování společné zemědělské politiky (Úř. věst. L 94, s. 13) ( neoficiální překlad ) stanoví:
            „Členské státy přijmou v souladu se svými právními a správními předpisy opatření nezbytná k:
            – zajištění toho, že operace financované [EZOZF] jsou skutečně a řádně prováděny,
            – předcházení nesrovnalostem a jejich stíhání,
            – zpětnému získání částek ztracených v důsledku nesrovnalostí nebo nedbalosti.
            [...]“ ( neoficiální překlad )
            4. První až čtvrtý a desátý bod odůvodnění nařízení č. 4045/89 uvádí:
            „[...] článek 8 nařízení [...] č. 729/70 [...] stanoví, že členské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění, že operace financované [EZOZF] jsou prováděny skutečně a řádně, k předcházení nesrovnalostem a jejich potírání a ke zpětnému získání ztrát, které nastaly v důsledku nesrovnalostí nebo nedbalosti;
            [...] tímto nařízením nejsou dotčeny vnitrostátní předpisy týkající se kontroly, které jsou širší než ustanovení tohoto nařízení;
            [...] členské státy je třeba vyzvat k posílení kontroly obchodní dokumentace podniků, které přijímají nebo provádějí platby v rámci uplatňování směrnice 77/435/EHS [...];
            [...] zavádění úpravy vyplývající ze směrnice 77/435/EHS členskými státy odhalilo potřebu změnit stávající systém na základě získaných zkušeností; že s přihlédnutím k povaze potřebných opatření je třeba vtělit tyto změny do nařízení;
            [...]
            [...] zatímco přijímání programů kontroly náleží na prvním místě členským státům, je nutné sdělovat tyto programy Komisi, aby mohla převzít koordinační a dohlížecí úlohu a zajistit, že tyto programy jsou přijímány na základě vhodných kritérií; že kontroly lze tudíž soustředit na odvětví [nebo] podniky, u nichž je nebezpečí zpronevěr vysoké“.
            5. Článek 1 odst. 2 nařízení č. 4045/89 stanoví:
            „Pro potřeby tohoto nařízení se ,obchodní dokumentací‘ rozumějí všechny účetní knihy, evidence, záznamy a související podpůrné dokumenty, účetnictví a korespondence související s obchodní činností podniku, jakož i obchodní údaje v jakékoli podobě včetně elektronické, pokud tyto dokumenty [nebo] údaje souvisejí přímo anebo nepřímo s operacemi uvedenými v odstavci 1.“
            6. Článek 2 uvedeného nařízení zní:
            „1. Členské státy provádějí kontroly obchodní dokumentace podniků, s přihlédnutím k povaze operací, jichž se kontrola týká. Členské státy zajistí, aby výběr podniků ke kontrole poskytoval nejlepší záruku účinnosti opatření pro předcházení nesrovnalostí v systému financování záruční sekcí EZOZF a jejich vyšetřování. Výběr přihlíží mimo jiné k finančnímu významu podniků v této oblasti a k ostatním rizikovým faktorům.
            [...]
            4. Kontrolní období trvá od 1. července do 30. června následujícího roku.
            Kontrola se týká období alespoň dvanácti měsíců, které končí v průběhu předcházejícího kontrolního období; může být rozšířena na období stanovené členským státem, která předcházejí nebo následují to[mu]to dvanáctiměsíční[mu] období.
            [...]“
            7. Článek 4 téhož nařízení zní:
            „Podniky uchovávají obchodní dokumentaci uvedenou v čl. 1 odst. 2 a článku 3 po dobu minimálně tří let od konce roku, v němž byla vystavena.
            Členské státy mohou stanovit delší dobu uchovávání této dokumentace.“
            Spory v původním řízení a předběžné otázky
            8. V letech 2000 a 2001 byly subjekty dotčené v původním řízení podrobeny kontrole na místě podle nařízení č. 4045/89. Na základě závěrů provedených kontrol Office national interprofessionnel des fruits, des légumes et de l’horticulture (Oniflhor) (Národní mezioborový úřad pro ovoce, zeleninu a zahradnictví), jehož právním nástupcem se stal Viniflhor, jehož právním nástupcem je FranceAgriMer, vyzval subjekty dotčené v původním řízení k vrácení částek získaných v rámci režimů financovaných záruční sekcí EZOZF a poté vydal exekuční tituly na uvedené částky.
            9. Subjekty dotčené v původním řízení podaly proti uvedeným exekučním titulům žaloby buď k tribunal administratif de Nîmes (správní soud v Nîmes), nebo k tribunal administratif de Marseille (správní soud v Marseille). Proti rozsudkům vydaným těmito dvěma soudy byla podána odvolání ke cour administrative d’appel de Marseille (správní odvolací soud v Marseille).
            10. Uvedený soud v šesti věcech, jež mu byly předloženy, rozhodl, že pojem „kontrolované období“ je třeba vykládat jako období, které končí v průběhu dvanácti měsíců, jež předcházejí kontrolnímu období, a že nestanoví-li zákonné či podzákonné ustanovení jinak, dvanáct měsíců je maximální dobou. V každé z těchto věcí bylo přitom kontrolované období ukončeno před začátkem období předcházejícího kontrolnímu období.
            11. FranceAgriMer, který měl za to, že cour administrative d’appel de Marseille tak nesprávně posoudil význam čl. 2 odst. 4 nařízení č. 4045/89, pokud jde o vymezení kontrolovaných období, podal kasační opravné prostředky ke Conseil d’État (státní rada).
            12. Conseil d’État, jež měla za to, že odpověď na důvod kasačního opravného prostředku FranceAgriMer vyvolává otázku týkající se výkladu uvedeného ustanovení, rozhodla přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky, které mají ve věcech C-671/11 až C-676/11 totožné znění:
            „Jakým způsobem může členský stát provést možnost danou článkem 2 odst. 4 nařízení [...] č. 4045/89 [...] , tedy možnost rozšířit kontrolované období „na období [...], která předcházejí nebo následují [...] dvanáctiměsíční[mu] období“, které je vymezeno tamtéž, zaprvé s ohledem na požadavky ochrany finančních zájmů Společenství a zadruhé s ohledem na zásadu právní jistoty a na nutnost, aby kontrolní orgány nebyly nadány neomezenou pravomocí?
            A konkrétně:
            – Musí kontrolované období vždy končit v průběhu dvanáctiměsíčního období předcházejícího tzv. ,kontrolnímu‘ období, během kterého se provádí kontrola, s tím, že v opačném případě by byla kontrola stižena nesrovnalostmi, na jejichž základě by kontrolovaný subjekt mohl napadnout rozhodnutí založené na výsledcích této kontroly?
            – Jak je třeba v případě kladné odpovědi na předchozí otázku chápat možnost rozšířit kontrolované období na období, „která následují po dvanáctiměsíčním období“, výslovně upravenou nařízením [č. 4045/89]?
            – Musí v případě záporné odpovědi na první otázku kontrolované období přesto zahrnovat dvanáctiměsíční období, které končí v průběhu kontrolního období předcházejícího období, ve kterém byla kontrola provedena, s tím, že v opačném případě by byla kontrola stižena nesrovnalostmi, na jejichž základě by kontrolovaný subjekt mohl napadnout rozhodnutí založené na výsledcích této kontroly, anebo je možné, aby se kontrola týkala jen období končícího před začátkem předcházejícího kontrolního období?“
            13. Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 3. února 2012 byly věci C-671/11 až C-676/11 spojeny pro účely písemné i ústní části řízení, jakož i pro účely rozsudku.
            K předběžným otázkám
            14. Podstatou otázek předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda čl. 2 odst. 4 druhý pododstavec nařízení č. 4045/89 musí být vykládán v tom smyslu, že v případě, že členský stát využije možnost stanovenou tímto ustanovením, tedy možnost rozšířit kontrolované období, musí být toto období ukončeno v průběhu předcházejícího kontrolního období, nebo přinejmenším pokrývat i toto období, neboť v opačném případě by kontrola byla stižena nesrovnalostmi.
            15. Je pravda, že čl. 2 odst. 4 druhý pododstavec nařízení č. 4045/89, který stanoví možnost rozšířit kontrolu na předcházející a následující období, avšak neupřesňuje, že kontrola se přesto může týkat období, která neskončila během předcházejícího kontrolního období, lze s ohledem na jeho znění vykládat různými způsoby.
            16. Avšak za účelem odpovědi na otázku, jaký výklad je třeba za těchto okolností zastávat, je třeba zohlednit nejen uvedené znění, ale rovněž obecnou systematiku uvedeného ustanovení a jeho vývoj, jakož i cíle, které nařízení č. 4045/89 sleduje jako celek.
            17. Pokud jde zaprvé o cíle nařízení č. 4045/89, toto nařízení má, jak vyplývá ze znění jeho prvního bodu odůvodnění ve spojení s jeho třetím a čtvrtým bodem odůvodnění, posílit účinnost kontrol, kterými jsou pověřeny členské státy, s cílem zabránit nesrovnalostem, které mohou existovat v oblasti EZOZF.
            18. K zajištění skutečného a účinného provádění vnitrostátních kontrol, a tudíž k zajištění požadavku ochrany finančních zájmů Evropské unie vykonává Komise podle nařízení č. 4045/89 nad uvedenými kontrolami dohled a koordinaci, o nichž hovoří desátý bod odůvodnění tohoto nařízení. Právě článek 2 tohoto nařízení má vytvořit jednotný kontrolní systém fungující pod dohledem Komise. Ve svém odstavci 4 tento článek zajišťuje mimo jiné určitou systematičnost a určitou pravidelnost kontroly.
            19. Vzhledem k tomu, že článek 2 nařízení č. 4045/89 má upravit kontrolní činnost členských států za účelem ochrany unijních finančních zájmů, délku kontrolovaných období a jejich časové rozvržení, je třeba posoudit s ohledem na cíl účinnosti kontrol, kterou tento článek vyžaduje.
            20. V tomto ohledu je třeba mít za to, jak uvádí mimo jiné Komise, že uvedenou účinnost zajišťuje možnost členských států rozšířit kontrolované období nad rámec předcházejícího kontrolního období, pokud to umožní odhalit nesrovnalosti, které by mohly poškodit unijní finanční zájmy.
            21. Jak správně uvedly francouzská a polská vláda a Komise ve svých písemných vyjádřeních předložených Soudnímu dvoru, časté provádění operačních programů na víceletém základě podporuje rovněž řešení, aby konec kontrolovaného období v průběhu předcházejícího kontrolního období nebyl pevně stanoven. V opačném případě by kontrola provádění smluv týkajících se několika hospodářských let byla rozdělena mezi různá kontrolní období, což by zpochybnilo její účinnost.
            22. Využití možnosti rozšířit kontrolované období na období, které předchází tomu, jež končí v průběhu předcházejícího kontrolního období, nebo po něm následuje, v každém případě závisí na užitečnosti takového rozšíření pro účinnost kontroly. Pokud má kontrolní orgán pochybnosti o řádnosti kontrolovaných operací, je na základě samotného nařízení č. 4045/89 oprávněn rozšířit kontrolované období na období, jež mu předchází či po něm následuje, aniž se musí opírat o vnitrostátní právní předpisy upravující takovou možnost.
            23. Pokud jde zadruhé o vývoj čl. 2 odst. 4 druhého pododstavce nařízení č. 4045/89, je třeba uvést, že v původním znění tohoto nařízení se na základě uvedeného ustanovení kontrola v zásadě týkala kalendářního roku předcházejícího kontrolnímu období, přičemž bylo možné rozšířit kontrolované období na období, které předchází tomuto kalendářnímu roku nebo po něm následuje. Unijní zákonodárce ovšem tím, že napříště stanovil, že kontrolované období v zásadě končí v průběhu předcházejícího kontrolního období, patrně zmírnil požadavky kladené na členské státy, pokud jde o vymezení kontrolovaného období. Výklad čl. 2 odst. 4 druhého pododstavce nařízení č. 4045/89 v tom smyslu, že i v případě využití možnosti rozšířit kontrolované období musí napříště toto období končit během předcházejícího kontrolního období, by nezohledňoval uvedenou vůli zmírnit uvedené požadavky.
            24. Pokud jde zatřetí o obecnou systematiku čl. 2 odst. 4 druhého pododstavce nařízení č. 4045/89, je nutno konstatovat, že tento článek jasně a jednoznačně uvádí, že kontrola týkající se období alespoň dvanácti měsíců může být rozšířena, což jasně znamená, že v případě využití možnosti rozšířit kontrolované období se musí tato kontrola nutně týkat období delšího než dvanáct měsíců.
            25. Z toho rovněž vyplývá, že výklad čl. 2 odst. 4 druhého pododstavce nařízení č. 4045/89 v tom smyslu, že kontrolované období musí nutně skončit v průběhu předcházejícího kontrolního období, je neslučitelný se zněním tohoto ustanovení, neboť vždy, když by původně kontrolované období trvalo až do 30. června, tedy konce předcházejícího kontrolního období, nebylo by již možné žádné rozšíření.
            26. Znění čl. 2 odst. 4 druhého pododstavce nařízení č. 4045/89 kromě toho brání výkladu v tom smyslu, že členský stát může kontrolovat pouze období, jež končí před začátkem předcházejícího kontrolního období, neboť tato varianta by nebyla v souladu s požadavkem, že původně kontrolované období končí během předcházejícího kontrolního období, ani by nepředstavovala rozšíření ve smyslu tohoto ustanovení. V tomto ohledu je třeba připomenout, že výsledkem výkladu ustanovení unijního práva nemůže být odstranění jakéhokoli užitečného účinku jasného a přesného znění tohoto ustanovení (viz nejnověji rozsudek ze dne 6. září 2012, Czop a Punakova, C-147/11 a C-148/11, bod 32), což by však bylo důsledkem výše uvedeného výkladu.
            27. K zodpovězení otázek předkládajícího soudu je třeba dále upřesnit, že ve vztahu ke kontrolovaným subjektům nezávisí řádnost prováděných kontrol na otázce, do jaké míry provedení uvedených kontrol odpovídá pravidlům stanoveným v čl. 2 odst. 4 nařízení č. 4045/89.
            28. Ačkoli subjekty dotčené v původním řízení tvrdí opak, uvedené ustanovení stanoví pouze organizační pravidla s cílem zaručit účinnost kontrol a omezuje se, jak vyplývá z bodu 18 tohoto rozsudku, na úpravu vztahů mezi členskými státy a Unií za účelem ochrany unijních finančních zájmů. Toto ustanovení se naproti tomu netýká vztahů mezi kontrolními orgány a kontrolovanými subjekty.
            29. Článek 2 odst. 4 nařízení č. 4045/89 tak zejména nelze vykládat v tom smyslu, že dotčeným subjektům přiznává právo, na základě kterého mohou bránit jiným nebo rozsáhlejším kontrolám, než jsou kontroly uvedené v tomto ustanovení. Pokud by takové právo případně mohlo vést ke znemožnění vymáhání podpor, jež byly neoprávněně získány nebo použity, ohrozilo by kromě toho ochranu unijních finančních zájmů.
            30. Kontroly vyžadované nařízením č. 4045/89 se v každém případě týkají subjektů, které se dobrovolně připojily k režimu podpor stanovenému záruční sekcí EZOZF a které za účelem získání podpory souhlasily se zavedením kontrol k ověření řádného využívání unijních prostředků. Tyto subjekty nemohou platně zpochybnit řádnost takové kontroly pouze z toho důvodu, že tato kontrola neprobíhala podle organizačních pravidel týkajících se vztahů mezi členskými státy a Komisí.
            31. Nic to nemění na tom, že právní jistota kontrolovaných subjektů ve vztahu k veřejným orgánům, které provádí tyto kontroly a případně rozhodují o zahájení stíhání, je zaručena promlčecí dobou pro zahájení stíhání, jež je v článku 3 nařízení Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 ze dne 18. prosince 1995 o ochraně finančních zájmů Evropských společenství (Úř. věst. L 312, s. 1) v zásadě stanovena na čtyři roky od okamžiku, kdy došlo k porušení ustanovení unijního práva vyplývajícímu z jednání nebo opomenutí hospodářského subjektu, jehož důsledkem je nebo by bylo poškození unijního rozpočtu. Soudní dvůr již přitom uvedl, že účelem promlčecích lhůt je obecně zajistit právní jistotu (viz rozsudek ze dne 24. června 2004, Handlbauer, C-278/02, Sb. rozh. s. I-6171, bod 40 a citovaná judikatura).
            32. Povinnost příjemce podpory poskytnuté v rámci režimu podpory zavedeného EZOZF, aby během kontroly týkající se konkrétních období předložil dokumenty požadované k prokázání platnosti a řádnosti vyplacených dotací, pokud jejich doba uchování, jež je v článku 4 nařízení č. 4045/89 stanovena minimálně na tři roky, dosud legálně neuplynula, nelze tedy považovat za porušení zásady právní jistoty.
            33. Z výše uvedeného vyplývá, že čl. 2 odst. 4 druhý pododstavec nařízení č. 4045/89 musí být vykládán v tom smyslu, že v případě, že členský stát využije možnost rozšířit kontrolované období, uvedené období nemusí nutně končit v průběhu předcházejícího kontrolního období, nýbrž může končit i po tomto období. Uvedené ustanovení však musí být rovněž vykládáno v tom smyslu, že subjektům nepřiznává právo, na základě kterého mohou bránit jiným nebo rozsáhlejším kontrolám, než jsou kontroly uvedené v tomto ustanovení. Z toho plyne, že skutečnost, že se kontrola týká pouze období, které končí před začátkem předcházejícího kontrolního období, nemůže vést sama o sobě k tomu, že je tato kontrola stižena nesrovnalostí ve vztahu ke kontrolovaným subjektům.
            K nákladům řízení
            34. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

            Výrok
            Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
            Článek 2 odst. 4 druhý pododstavec nařízení Rady (EHS) č. 4045/89 ze dne 21. prosince 1989 o kontrole opatření tvořících součást systému financování záruční sekcí Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF), prováděné členskými státy, a o zrušení směrnice 77/435/EHS, ve znění nařízení Rady (ES) č. 3094/94 ze dne 12. prosince 1994, musí být vykládán v tom smyslu, že v případě, že členský stát využije možnost rozšířit kontrolované období, uvedené období nemusí nutně končit v průběhu předcházejícího kontrolního období, nýbrž může končit i po tomto období. Uvedené ustanovení však musí být rovněž vykládáno v tom smyslu, že subjektům nepřiznává právo, na základě kterého mohou bránit jiným nebo rozsáhlejším kontrolám, než jsou kontroly uvedené v tomto ustanovení. Z toho plyne, že skutečnost, že se kontrola týká pouze období, které končí před začátkem předcházejícího kontrolního období, nemůže vést sama o sobě k tomu, že je tato kontrola stižena nesrovnalostí ve vztahu ke kontrolovaným subjektům.


title: Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 12. prosince 2013.#Portgás – Sociedade de Produção e Distribuição de Gás SA v. Ministério da Agricultura, do Mar, do Ambiente e do Ordenamento do Território.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto.#Postupy při zadávání veřejných zakázek v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a telekomunikací – Směrnice 93/38/EHS – Neprovedení do vnitrostátního právního řádu – Možnost, aby se stát dovolával této směrnice vůči entitě, jež je držitelkou koncese na poskytování veřejné služby v situaci, kdy tento akt nebyl proveden do vnitrostátního práva.#Věc C‑425/12.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (pátého senátu)
      12. prosince 2013 (
            *1
         )
      „Postupy při zadávání veřejných zakázek v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a telekomunikací — Směrnice 93/38/EHS — Neprovedení do vnitrostátního právního řádu — Možnost, aby se stát dovolával této směrnice vůči entitě, jež je držitelkou koncese na poskytování veřejné služby v situaci, kdy tento akt nebyl proveden do vnitrostátního práva“
      Ve věci C‑425/12,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto (Portugalsko) ze dne 26. června 2012, došlým Soudnímu dvoru dne 18. září 2012, v řízení

         Portgás – Sociedade de Produção e Distribuição de Gás SA

      proti

         Ministério da Agricultura, do Mar, do Ambiente e do Ordenamento do Território,

      SOUDNÍ DVŮR (pátý senát),
      ve složení T. von Danwitz (zpravodaj), předseda senátu, E. Juhász, A. Rosas, D. Šváby a C. Vajda, soudci,
      generální advokát: N. Wahl,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 4. července 2013,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Portgás – Sociedade de Produção e Distribuição de Gás SA J. Vieirou Peresem, advogado,

               —

               za Ministério da Agricultura do Mar, do Ambiente e do Ordenamento do Território M. Ferreira da Costa a M. Pires da Fonseca, jako zmocněnkyněmi,

               —

               za Evropskou komisi M. Afonso a A. Tokárem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 18. září 2013,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu směrnice Rady 93/38/EHS ze dne 14. června 1993 o koordinaci postupů při zadávání zakázek subjekty působícími v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a telekomunikací (Úř. věst. L 199, s. 84; Zvl. vyd. 06/02 s. 194) ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/4/ES ze dne 16. února 1998 (Úř. věst. L 101, s. 1, dále jen „směrnice 93/38“).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Portgás – Sociedade de Produção e Distribuição de Gás SA (dále jen „Portgás“) a Ministério da Agricultura, do Mar, do Ambiente e do Ordenamento do Território (ministerstvo zemědělství, mořského hospodářství, životního prostředí a územního plánování, dále jen, dále jen „Ministério“), týkajícího se rozhodnutí nařizujícího vrácení finanční podpory, která byla zmíněné společnosti poskytnuta v rámci Evropského fondu pro regionální rozvoj, z toho důvodu, že Portgás při koupi plynoměrů od jiné společnosti nedodržela určitá pravidla unijního práva, jež se uplatní na zadávání veřejných zakázek.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Článek 2 odst. 1 směrnice 93/38/EHS stanoví:
               „Tato směrnice se vztahuje na zadavatele, kteří:

                        a)

                        jsou orgány veřejné moci nebo veřejnými podniky a vykonávají některou z činností uvedených v odstavci 2;

                        b)

                        pokud nejsou orgány veřejné moci nebo veřejnými podniky, vykonávají jako jednu ze svých činností jakoukoliv z těch, které jsou uvedeny v odstavci 2 nebo jejich kombinaci a působí na základě zvláštních nebo výlučných práv udělených příslušným orgánem členského státu.“

               4

               K činnostem zmíněným v čl. 2 odst. 2 směrnice 93/38 náleží poskytování nebo provoz pevných sítí určených k poskytování služeb veřejnosti v souvislosti s výrobou, dopravou nebo distribucí plynu.

               5

               Podle čl. 4 odst. 1 a 2 této směrnice:
               „1.   Při zadávání zakázek na dodávky, stavební práce nebo služby, nebo při organizování veřejných soutěží na projekt používají zadavatelé postupy přizpůsobené ustanovením této směrnice.
               2.   Zadavatelé zajistí, aby nedocházelo k diskriminaci mezi jednotlivými dodavateli, zhotoviteli nebo poskytovateli služeb.“

               6

               Článek 14 odst. 1 písm. c) bod i) zmíněné směrnice stanoví, že se tato směrnice vztahuje na zakázky zadávané zadavateli, kteří vykonávají činnosti v oblastech dopravy nebo distribuce plynu, jestliže odhadovaná hodnota těchto zakázek bez daně z přidané hodnoty není menší než 400000 eur.

               7

               Podle článku 15 směrnice 93/38, jsou zakázky na dodávky a stavební práce a zakázky, jejichž předmětem jsou služby uvedené v příloze XVI A této směrnice, zadávány v souladu s ustanoveními hlav III, IV a V téže směrnice.

               8

               Podle čl. 45 odst. 2 směrnice 93/38 byla Portugalská republika povinna přijmout a uplatnit opatření nezbytná pro dosažení souladu s touto směrnicí nejpozději dne 1. ledna 1998. Co se týče změn provedených ve zmíněné směrnici směrnicí 98/4, musely být provedeny do portugalského vnitrostátního právního řádu nejpozději dne 16. února 2000.

         Portugalské právo

               9

               Směrnice 93/38 byla provedena do portugalského právního řádu legislativním nařízením č. 223/2001 ze dne 9. srpna 2001 (Diário da República I, série A, č. 184 ze dne 9. srpna 2001, s. 5002). Podle svého čl. 53 odst. 1 nabylo legislativní nařízení č. 223/2001 účinnosti stodvacátým dnem po datu svého zveřejnění.

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               10

               Portgás je akciová společnost založená podle portugalského práva, která vyvíjí činnost v odvětví produkce a distribuce zemního plynu.

               11

               Dne 7. července 2001 uzavřela Portgás smlouvu se společností Soporgás – Sociedade Portuguesa de Gás Lda o dodávce plynoměrů. Hodnota této obchodní transakce činila 532736,92 eur.

               12

               Dne 21. prosince 2001 podala Portgás žádost o spolufinancování Společenství v rámci Evropského fondu pro regionální rozvoj, které bylo vyhověno. Smlouva o poskytnutí finanční pomoci určené ke krytí způsobilých výdajů projektu POR/3.2/007/DREN, jehož součást tvořilo zakoupení plynoměrů, byla podepsána dne 11. října 2002.

               13

               Po auditu projektu provedeném Inspecção-Geral das Finanças (generální inspekce financí) dne 29. října 2009 provozovatel Programa Operacional Norte (operační program Sever) nařídil navrácení finanční podpory, která byla poskytnuta společnosti Portgás v rámci tohoto projektu, protože při koupi plynoměrů Portgás porušila pravidla unijního práva pro veřejné zakázky, takže veškeré výdaje, jež byly předmětem veřejného spolufinancování, byly nezpůsobilé.

               14

               Portgás podala zvláštní správní žalobu k Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto s cílem dosáhnout zrušení rozhodnutí, jímž bylo toto navrácení nařízeno. Uvedená společnost před tímto soudem tvrdila, že od ní jakožto od soukromého podniku portugalský stát nemůže požadovat dodržování ustanovení směrnice 93/38. Podle zmíněné společnosti nebyla totiž ustanovení této směrnice k okamžiku uzavření smlouvy se Soporgás – Sociedade Portuguesa de Gás Lda ještě provedena do portugalského právního řádu, a tudíž na ni nemohla mít přímý účinek.

               15

               Ministério před předkládajícím soudem uvedlo, že adresáty směrnice 93/38 nejsou pouze členské státy, nýbrž i všichni zadavatelé, kteří jsou definováni touto směrnicí. Podle Ministério se na Portgás jakožto držitelku koncese na poskytování výlučné veřejné služby v oblasti pokryté touto koncesí vztahovaly povinnosti plynoucí ze zmíněné směrnice.

               16

               Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto, který si nebyl jist výkladem ustanovení unijního práva dovolávaných ve sporu v původním řízení, se rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru tuto předběžnou otázku:
               „Lze čl. 4 odst. 1 směrnice Rady 93/38 […] a čl. 14 odst. 1 písm. c) bod i) [směrnice 93/38], jakož i další ustanovení [této směrnice] a použitelné obecné zásady práva Společenství vykládat tak, že na jejich základě vznikají jednotlivým koncesionářům veřejné služby – konkrétně entitě stanovené v čl. 2 odst. 1 písm. b) [směrnice 93/38] – povinnosti, nebyla-li daná směrnice portugalským státem zatím do vnitrostátního práva provedena, a že se nedodržení těchto povinností může vůči danému koncesionáři dovolávat samotný portugalský stát prostřednictvím aktu přičitatelnému některému z jeho ministerstev?“

         K předběžné otázce

               17

               Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda se lze čl. 4 odst. 1, čl. 14 odst. 1, písm. c), bodu i), a článku 15 směrnice 93/38 dovolávat vůči soukromému podniku pouze proto, že se jedná o držitele výhradní koncese na poskytování služby ve veřejném zájmu, který spadá do oblasti osobní působnosti této směrnice, a v případě kladné odpovědi na tuto otázku, zda se orgány dotčeného členského státu mohou dovolávat těchto ustanovení, dokud zmíněná směrnice nebyla ještě provedena do vnitrostátního právního řádu uvedeného členského státu.

               18

               Především je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora jsou ve všech případech, kdy se ustanovení směrnice z hlediska svého obsahu jeví jako bezpodmínečná a dostatečně přesná, jednotlivci oprávněni dovolávat se jich před vnitrostátními soudy vůči státu, a to v případě, že stát směrnici neprovedl do vnitrostátního práva včas, i v případě, že ji provedl nesprávně (viz zejména rozsudky ze dne 19. ledna 1982, Becker, 8/81, Recueil, s. 53, bod 25, jakož i ze dne 24. ledna 2012, Dominguez, C‑282/10, bod 33 a citovaná judikatura).

               19

               Co se týče čl. 4 odst. 1, čl. 14 odst. 1 písm. c), bodu i), a článku 15 směrnice 93/38, je třeba uvést, že tato ustanovení bezpodmínečně a přesně ukládají zadavatelům působícím zejména v odvětvích dopravy nebo distribuce plynu povinnost zadávat zakázky, jejichž odhadovaná hodnota bez daně z přidané hodnoty není menší než 400000 eur, v souladu s hlavami III, IV a V této směrnice, a zajistit, aby nedocházelo k diskriminaci mezi jednotlivými dodavateli, zhotoviteli nebo poskytovateli služeb.

               20

               Z toho plyne, že tato ustanovení směrnice 93/38 jsou bezpodmínečná a dostatečně přesná, aby se jich bylo možno dovolávat před vnitrostátními soudy.

               21

               Za těchto podmínek je třeba určit, zda se lze zmíněných ustanovení dovolávat před vnitrostátními soudy vůči soukromému podniku, jako je Portgás, jakožto držitele koncese na poskytování výlučné veřejné služby.

               22

               V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle článku 288 třetího pododstavce SFEU existuje závaznost směrnice, z níž vychází možnost se této směrnice dovolávat, pouze pro „každý stát, kterému je určena“. Z toho podle ustálené judikatury vyplývá, že směrnice nemůže sama o sobě ukládat povinnosti jednotlivci a tedy jako taková nemůže být vůči němu uplatňována před vnitrostátním soudem (rozsudky ze dne 8. října 1987, Kolpinghuis Nijmegen, 80/86, Recueil, s. 3969, bod 9; ze dne 14. července 1994, Faccini Dori, C-91/92, Recueil, s. I-3325, bod 20, jakož i výše uvedený rozsudek Dominguez, bod 37 a citovaná judikatura).

               23

               Co se týče entit, proti kterým se lze dovolávat ustanovení směrnice, z judikatury Soudního dvora vyplývá, že těchto ustanovení se lze dovolávat vůči státu, ať již tento stát jedná jako zaměstnavatel, nebo jako veřejný orgán. V obou případech je totiž třeba zabránit tomu, aby stát mohl získat výhodu tím, že porušuje unijní právo (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 26. února 1986, Marshall, 152/84, Recueil, s. 723, bod 49; ze dne 12. července 1990, Foster a další, C-188/89, Recueil, s. I-3313, bod 17, jakož i výše uvedený rozsudek Dominguez, bod 38).

               24

               Mezi entity, proti kterým se lze dovolávat ustanovení směrnice, která mohou vyvolávat přímé účinky, tak patří útvar, který byl bez ohledu na svou právní formu pověřen na základě aktu orgánu veřejné správy výkonem služby ve veřejném zájmu pod kontrolou posledně uvedeného orgánu a který k tomu disponuje výjimečnými pravomocemi ve srovnání s těmi, které vyplývají z pravidel použitelných na vztahy mezi jednotlivci (výše uvedený rozsudek Foster a další, bod 20; rozsudky ze dne 14. září 2000, Collino a Chiappero, C-343/98, Recueil, s. I-6659, bod 23; ze dne 5. února 2004, Rieser Internationale Transporte, C-157/02, Recueil, s. I-1477, bod 24; ze dne 19. dubna 2007, Farrell, C-356/05, Sb. rozh. s. I-3067, bod 40, jakož i výše uvedený rozsudek Dominguez, bod 39).

               25

               Z této judikatury vyplývá, že i když jednotlivec spadá do rozsahu působnosti směrnice, jejích ustanovení jako takových se vůči němu nelze dovolávat před vnitrostátními soudy. Proto, jak uvedl generální advokát v bodě 41 svého stanoviska, pouhá okolnost, že soukromá společnost, jež je držitelkou výhradní koncese na poskytování veřejné služby, je výslovně uvedena mezi subjekty, na které se vztahuje směrnice 93/38, není určující skutečností k tomu, aby vůči ní byla uplatňována ustanovení této směrnice.

               26

               Je totiž třeba, aby zmíněná služba ve veřejném zájmu byla poskytována pod kontrolou orgánu veřejné správy a aby zmíněný podnik disponoval výjimečnými pravomocemi ve srovnání s těmi, které vyplývají z pravidel použitelných na vztahy mezi jednotlivci (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Rieser Internationale Transporte, body 25 až 27).

               27

               Co se týče situace Portgás, z předkládajícího rozhodnutí vyplývá, že tento podnik byl jakožto držitel výhradní koncese na poskytování služby ve veřejném zájmu portugalským státem pověřen výkonem služby ve veřejném zájmu, tj. provozováním distribuční sítě plynu v oblasti severního Portugalska.

               28

               Údaje poskytnuté předkládajícím soudem však Soudnímu dvoru neumožňují zjistit, zda v okamžiku, kdy nastaly skutkové okolnosti věci v původním řízení, byla tato služba ve veřejném zájmu poskytována pod kontrolou státních orgánů, a zda Portgás disponovala výjimečnými pravomocemi ve srovnání s těmi, které vyplývají z pravidel použitelných na vztahy mezi jednotlivci.

               29

               V tomto ohledu je třeba uvést, že co se týče otázky, zda byla uvedená služba ve veřejném zájmu poskytována pod kontrolou portugalských orgánů, Portgás uvádí, aniž to bylo zpochybněno portugalskou vládou, že portugalský stát není výlučným ani většinovým držitelem jeho základního kapitálu a že tento stát nemůže ani jmenovat jeho řídící a kontrolní orgány, ani udílet pokyny týkající se řízení jeho činnosti veřejné služby. Ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, však jasně nevyplývá, zda tomu tak bylo v okamžiku, kdy nastaly skutkové okolnosti věci v původním řízení.

               30

               Co se týče otázky, zda Portgás disponovala výjimečnými pravomocemi ve srovnání s těmi, které vyplývají z pravidel použitelných na vztahy mezi jednotlivci, je třeba uvést, že ačkoli tento podnik získal na základě koncesní smlouvy zvláštní nebo výlučná práva, neznamená to, jak uvedl generální advokát v bodě 39 svého stanoviska, že disponoval takovýmito výjimečnými pravomocemi. Okolnost, že Portgás mohla požadovat, aby byla provedena vyvlastnění nezbytná k vytvoření a využívání infrastruktur, třebaže tato vyvlastnění nemohla provést sama, sama o sobě nepostačuje k tomu, aby bylo lze připustit, že Portgás disponovala výjimečnými pravomocemi ve srovnání s těmi, které vyplývají z pravidel použitelných na vztahy mezi jednotlivci.

               31

               Za těchto podmínek je předkládající soud povinen ověřit, zda byla Portgás v okamžiku, kdy nastaly skutkové okolnosti věci v původním řízení, subjektem pověřeným poskytovat pod kontrolou orgánu veřejné správy službu ve veřejném zájmu, a zda k tomu tento podnik disponoval takovýmito výjimečnými pravomocemi.

               32

               Za předpokladu, že by Portgás patřila k subjektům, vůči kterým se může jednotlivec podle judikatury uvedené v bodě 24 dovolávat ustanovení směrnice 93/38, je třeba zkoumat otázku, zda se vůči Portgás mohly těchto ustanovení dovolávat portugalské orgány.

               33

               V tomto ohledu je třeba uvést, že ačkoli Soudní dvůr rozhodl, že se jednotlivci mohou vůči útvaru, který je pověřen výkonem služby ve veřejném zájmu pod kontrolou orgánu veřejné správy a který k tomu disponuje výjimečnými pravomocemi, dovolávat bezpodmínečných a dostatečně přesných ustanovení směrnice (v tomto smyslu viz výše uvedené rozsudky Foster a další, body 18 a 20, jakož i Dominguez, body 38 a 39, jakož i citovaná judikatura), spadá tato věc v původním řízení do jiného kontextu, než citovaná judikatura.

               34

               V kontextu projednávané věci je třeba připomenout, že podle judikatury Soudního dvora je povinnost členského státu přijmout všechna opatření nezbytná k dosažení výsledku stanoveného směrnicí v tomto ohledu závaznou povinností uloženou čl. 288 třetím pododstavcem SFEU a samotnou směrnicí. Tato povinnost přijmout všechna všeobecná nebo zvláštní opatření je uložena všem orgánům členských států (viz rozsudek ze dne 18. prosince 1997, Inter-Environnement Wallonie, C-129/96, Recueil, s. I-7411, bod 40 a citovaná judikatura), jakož i entitám, které jsou pověřeny výkonem služby ve veřejném zájmu pod kontrolou orgánů veřejné moci a které k tomu disponují výjimečnými pravomocemi. Z toho plyne, že orgány členských států musí být s to zajistit dodržování ustanovení směrnice 93/38 takovýmito entitami.

               35

               Bylo by totiž protismyslné rozhodnout, že státní orgány a entity splňující podmínky stanovené v bodě 24 tohoto rozsudku jsou povinny uplatňovat směrnici 93/38, a zároveň zmíněným orgánům upírat možnost zajistit – v případě nutnosti před vnitrostátními soudy –, aby entita splňující tyto podmínky v určitých případech dodržovala ustanovení této směrnice, má-li tato entita sama taktéž povinnost dodržovat zmíněnou směrnici.

               36

               Mimoto by členské státy byly schopny využívat svého nedodržení unijního práva tím, že by směrnici správně neprovedly do vnitrostátního práva, nemohlo-li by být dodržování ustanovení směrnice 93/38 takovýmito entitami zajišťováno z podnětu státního orgánu.

               37

               Konečně by v důsledku tohoto řešení bylo soukromému konkurentu umožněno dovolávat se ustanovení směrnice 93/38 vůči zadavateli splňujícímu kritéria uvedená v bodě 24 tohoto rozsudku, zatímco státní orgány by se vůči tomuto zadavateli nemohly dovolávat povinností vyplývajících z uvedené směrnice. V závislosti na povaze osob nebo entit, které se proti zadavateli dovolávají směrnice 93/38, by tudíž zadavatel buďto byl, anebo nebyl povinen řídit se jejími ustanoveními. Za těchto okolností by však již zmíněná směrnice nebyla ve vnitrostátním právním řádu dotčeného členského státu uplatňována jednotně.

               38

               Z toho plyne, že soukromý podnik zmocněný aktem orgánu veřejné správy poskytovat pod kontrolou tohoto orgánu službu ve veřejném zájmu, který k tomu disponuje výjimečnými pravomocemi ve srovnání s těmi, které vyplývají z pravidel použitelných na vztahy mezi jednotlivci, je povinen dodržovat ustanovení směrnice 93/38, a tudíž se orgány členského státu mohou vůči němu těchto ustanovení dovolávat.

               39

               Vzhledem ke všem předchozím úvahám je na položenou otázku třeba odpovědět, že:

                        —

                        Článek 4 odst. 1, čl. 14 odst. 1, písm. c), bod i), a článek 15 směrnice 93/38 musí být vykládány v tom smyslu, že se jich nelze dovolávat vůči soukromému podniku pouze proto, že se jedná o držitele výhradní koncese na poskytování služby ve veřejném zájmu, který spadá do oblasti osobní působnosti této směrnice, v situaci, kdy zmíněná směrnice nebyla ještě provedena do vnitrostátního právního řádu uvedeného členského státu.

                        —

                        Takovýto podnik, který byl zmocněn aktem orgánu veřejné správy poskytovat pod kontrolou tohoto orgánu službu ve veřejném zájmu, a k tomu disponuje výjimečnými pravomocemi ve srovnání s těmi, které vyplývají z pravidel použitelných na vztahy mezi jednotlivci, je povinen dodržovat ustanovení směrnice 93/38, a tudíž se orgány členského státu mohou vůči němu těchto ustanovení dovolávat.

         K nákladům řízení

               40

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:

                     Článek 4 odst. 1, čl. 14 odst. 1, písm. c), bod i), a článek 15 směrnice Rady 93/38/EHS ze dne 14. června 1993 o koordinaci postupů při zadávání zakázek subjekty působícími v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a telekomunikací, ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/4/ES ze dne 16. února 1998, musí být vykládány v tom smyslu, že se jich nelze dovolávat vůči soukromému podniku pouze proto, že se jedná o držitele výhradní koncese na poskytování služby ve veřejném zájmu, který spadá do oblasti osobní působnosti této směrnice, v situaci, kdy zmíněná směrnice nebyla ještě provedena do vnitrostátního právního řádu uvedeného členského státu.

                     Takovýto podnik, který byl zmocněn aktem orgánu veřejné správy poskytovat pod kontrolou tohoto orgánu službu ve veřejném zájmu, a k tomu disponuje výjimečnými pravomocemi ve srovnání s těmi, které vyplývají z pravidel použitelných na vztahy mezi jednotlivci, je povinen dodržovat ustanovení směrnice 93/38, ve znění směrnice 98/4, a tudíž se orgány členského státu mohou vůči němu těchto ustanovení dovolávat.

                     Podpisy

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: portugalština.


Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 18. září 2014. # The Polo/Lauren Company, LP proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Věc T-265/13.