title: Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 22. října 2008. # TV 2/Danmark A/S a další proti Komisi Evropských společenství. # Státní podpory - Opatření přijatá dánskými orgány vůči veřejnoprávní vysílací organizaci TV 2 k financování jejího úkolu veřejné služby - Opatření kvalifikovaná jako státní podpory částečně slučitelné a částečně neslučitelné se společným trhem - Žaloba na neplatnost - Přípustnost - Právní zájem na podání žaloby - Právo na obhajobu - Veřejnoprávní vysílání - Definice a financování - Státní prostředky - Povinnost uvést odůvodnění - Povinnost přezkumu. # Spojené věci T-309/04, T-317/04, T-329/04 a T-336/04.

text:
      Spojené věci T-309/04, T-317/04, T-329/04 a T-336/04
      TV 2/Danmark A/S a další
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Státní podpory – Opatření přijatá dánskými orgány vůči veřejnoprávní vysílací organizaci TV 2 k financování jejího úkolu veřejné služby – Opatření kvalifikovaná jako státní podpory částečně slučitelné a částečně neslučitelné se společným trhem – Žaloba na neplatnost – Přípustnost – Právní zájem na podání žaloby – Právo na obhajobu – Veřejnoprávní vysílání – Definice a financování – Státní prostředky – Povinnost uvést odůvodnění – Povinnost přezkumu“
      Shrnutí rozsudku
      1.      Žaloba na neplatnost – Právní zájem na podání žaloby – Nutnost vzniklého a trvajícího zájmu
      (Článek 230 ES)
      2.      Hospodářská soutěž – Podniky pověřené poskytováním služeb obecného hospodářského zájmu – Definice služeb obecného hospodářského
            zájmu – Posuzovací pravomoc členských států
      (Článek 86 odst. 2 ES; Amsterodamský protokol)
      3.      Podpory poskytované státy – Rozhodnutí Komise zahájit formální řízení o přezkumu státního opatření dočasně kvalifikovaného
            jako nová podpora – Povinnost uvést odůvodnění
      (Článek 88 odst. 2 ES; nařízení Rady č. 659/1999, článek 6)
      1.      Žaloba na neplatnost podaná fyzickou nebo právnickou osobou je přípustná, pouze pokud má žalobce zájem na zrušení napadeného
         aktu.

      Předpokladem takového zájmu je, že samotné zrušení tohoto aktu může vyvolat právní následky, nebo jinak řečeno, že žaloba
         může ve svém výsledku přinést prospěch straně, která ji podala.

      Příjemce státních podpor má tudíž právní zájem na podání žaloby proti rozhodnutí Komise, jímž se konstatuje, že dotčené podpory
         jsou částečně slučitelné nebo částečně neslučitelné se společným trhem, pokud rozbor Komise ukazuje, že kvalifikace slučitelná
         nebo neslučitelná jsou na sobě vzájemně závislé a od sebe neoddělitelné, což brání tomu, aby byla přípustnost žaloby zkoumána
         tak, že by se napadené rozhodnutí rozštěpilo na dvě části, přičemž jedna by kvalifikovala sporná opatření státních podpor
         jako částečně neslučitelná se společným trhem a druhá je kvalifikovala jako státní podpory částečně slučitelné.

      Kromě toho právní zájem na podání žaloby, který musí existovat, musí trvat a posuzuje se ke dni podání žaloby, může být vyvozován
         z existence prokázaného „rizika“, že právní situace žalobců by byla soudním řízením dotčena, nebo navíc z toho, že „riziko“
         soudního řízení je vzniklé a trvající.

      (viz body 67–68, 72–74, 79)
      2.      Členské státy mají při vymezování toho, co považují za služby obecného hospodářského zájmu, široký prostor pro uvážení. Komise
         tudíž může zpochybnit definici těchto služeb vytvořenou členským státem pouze v případě zjevného pochybení.

      Možnost členského státu definovat vysílací služby obecného hospodářského zájmu široce, se zahrnutím vysílání obecných programů,
         nemůže být zpochybněna skutečností, že veřejnoprávní vysílací organizace vykonává krom toho obchodní činnosti, zejména prodej
         vysílacího času pro reklamu. Takové zpochybnění by totiž vedlo k tomu, že by se sama definice vysílací služby obecného hospodářského
         zájmu stala závislá na jejím způsobu financování. Služba obecného hospodářského zájmu se přitom pojmově definuje ve vztahu
         k obecnému zájmu, kterému má vyhovět, a nikoliv ve vztahu k prostředkům, které budou zajišťovat její poskytování.

      (viz body 101, 107–108)
      3.      Podle článku 6 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 o „řízení o státních podporách“, pokud se Komise rozhodne zahájit formální vyšetřovací
         řízení ve věci vnitrostátního opatření, může se rozhodnutí o zahájení řízení omezit na shrnutí relevantních skutkových a právních
         skutečností na „předběžné hodnocení“ dotčeného státního opatření směřující k určení, zda má charakter podpory, a na uvedení
         důvodů, které vyvolávají pochybnosti o jeho slučitelnosti se společným trhem. Podle téhož článku 6 musí rozhodnutí o zahájení
         řízení umožnit zúčastněným stranám účinně se účastnit formálního vyšetřovacího řízení, ve kterém budou mít možnost uplatnit
         své argumenty. Za tímto účelem postačuje, aby byly zúčastněné strany seznámeny s úvahami, které vedly Komisi k předběžnému
         závěru, že dotčené opatření může představovat novou podporu neslučitelnou se společným trhem.

      (viz body 138–139)
ROZSUDEK SOUDU (pátého senátu)
      22. října 2008(*)

      „Státní podpory – Opatření přijatá dánskými orgány vůči veřejnoprávní vysílací organizaci TV 2 k financování jejího úkolu veřejné služby – Opatření kvalifikovaná jako státní podpory částečně slučitelné a částečně neslučitelné se společným trhem – Žaloba na neplatnost – Přípustnost – Právní zájem na podání žaloby – Právo na obhajobu – Veřejnoprávní vysílání – Definice a financování – Státní prostředky – Povinnost uvést odůvodnění – Povinnost přezkumu“
      Ve spojených věcech T‑309/04, T‑317/04, T‑329/04 a T‑336/04,
      TV 2/Danmark A/S, se sídlem v Odense (Dánsko), zastoupená O. Koktvedgaardem a M. Thorningerem, advokáty,

      žalobkyně ve věci T‑309/04,
      podporovaná
      Union européenne de radio-télévision (UER), se sídlem v Grand-Saconnex (Švýcarsko), zastoupenou A. Carneluttim, advokátem,

      vedlejší účastnicí ve věci T‑309/04,
      Dánské království, zastoupené J. Moldem, jako zmocněncem, ve spolupráci s P. Bieringem a K. Lundgaard Hansenem, advokáty,

      žalobce ve věci T‑317/04,
      Viasat Broadcasting UK Ltd, se sídlem ve West Draytonu, Middlesex (Spojené království), zastoupená S. Hjelmborgem a M. Honorém, advokáty,

      žalobkyně ve věci T‑329/04,
      podporovaná
      SBS TV A/S, dříve TV Danmark A/S, se sídlem v Skovlunde (Dánsko),

      a
      SBS Danish Television Ltd, dříve Kanal 5 Denmark Ltd, se sídlem v Hounslow, Middlesex (Spojené království),

      zastoupenými D. Vandermeerschem, K.-U. Karlem a H. Peytzem, advokáty,
      vedlejšími účastnicemi ve věci T‑329/04,
      SBS TV A/S,
      SBS Danish Television Ltd,
      žalobkyně ve věci T‑336/04,
      podporované
      Viasat Broadcasting UK Ltd,
      vedlejší účastnicí ve věci T‑336/04,
      proti
      Komisi Evropských společenství, zastoupené ve věcech T‑309/04, T‑317/04, T‑329/04 H. Støvlbækem a M. Niejahrem, ve věci T‑329/04 rovněž N. Kahnem a ve věci
         T‑336/04 N. Kahnem a M. Niejahrem, jako zmocněnci,

      žalovaná ve věcech T‑309/04, T‑317/04, T‑329/04 a T‑336/04,
      podporovaná
      SBS TV A/S,
      SBS Danish Television Ltd,
      a
      Viasat Broadcasting UK Ltd,
      vedlejšími účastnicemi ve věci T‑309/04,
      a
      Dánským královstvím,
      TV 2/Danmark A/S,
      a
      Union européenne de radio-télevision (UER),
      vedlejšími účastníky ve věcech T‑329/04 a T‑336/04,
      jejichž předmětem jsou: ve věcech T‑309/04 a T‑317/04 návrhy na zrušení rozhodnutí Komise 2006/217/ES ze dne 19. května 2004
         o opatřeních učiněných Dánskem ve prospěch TV2/Danmark (Úř. věst. 2006, L 85, s. 1, oprava Úř. věst. 2006, L 368, s. 112),
         a podpůrně článku 2 tohoto rozhodnutí nebo odstavců 3 a 4 tohoto článku, a ve věcech T‑329/04 a T‑336/04 návrhy na zrušení
         téhož rozhodnutí v rozsahu, v němž konstatují existenci státní podpory částečně slučitelné se společným trhem,

      SOUD PRVNÍHO STUPNĚ EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (pátý senát),
      ve složení M. Vilaras, (zpravodaj), předseda, E. Martins Ribeiro a K. Jürimäe, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: C. Kristensen, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednáních konaných ve dnech 7. a 8. listopadu 2007,
      vydává tento
      Rozsudek
       Právní rámec
      1        Článek 16 ES stanoví:

      „Aniž jsou dotčeny články 73 [ES], 86 [ES] a 87 [ES] a s ohledem na místo, které zaujímají služby obecného hospodářského zájmu
         mezi společnými hodnotami Unie, a na jejich význam při podpoře sociální a územní soudržnosti, pečují Společenství a členské
         státy v rámci svých pravomocí a v oblasti působnosti této smlouvy o to, aby zásady a podmínky pro fungování těchto služeb
         umožňovaly naplnění jejich úkolů.“

      2        Článek 86 odst. 2 ES stanoví:

      „Podniky pověřené poskytováním služeb obecného hospodářského zájmu nebo ty, které mají povahu fiskálního monopolu, podléhají
         pravidlům obsaženým v této smlouvě, zejména pravidlům hospodářské soutěže, pokud uplatnění těchto pravidel nebrání právně
         nebo fakticky plnění zvláštních úkolů, které jim byly svěřeny. Rozvoj obchodu nesmí být dotčen v míře, která by byla v rozporu
         se zájmem Společenství.“

      3        Článek 87 odst. 1 ES stanoví:

      „Podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž
         tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, jsou, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy, neslučitelné
         se společným trhem, nestanoví-li tato smlouva jinak.“

      4        Článek 311 ES stanoví:

      „Protokoly připojené k této smlouvě po vzájemné dohodě členských států tvoří její nedílnou součást.“
      5        Protokol o systému veřejnoprávního vysílání v členských státech (Úř. věst. C 340, s. 109, dále jen „Amsterodamský protokol“),
         vložený Amsterodamskou smlouvou jako příloha ke Smlouvě o ES, stanoví:

      „[Členské státy,] majíce za to, že systém veřejnoprávního vysílání v členských státech je přímo spjat s demokratickými, společenskými
         a kulturními potřebami každé společnosti a s potřebou zachovat mediální pluralitu, se dohodly na následujících výkladových
         ustanoveních, která se připojují ke Smlouvě [o ES]:

      Ustanovení Smlouvy [o ES] se nedotýkají pravomocí členských států financovat veřejnoprávní vysílání, pokud je takové financování
         poskytováno organizacím pro veřejnoprávní vysílání k plnění veřejných služeb, jak jsou svěřeny, vymezeny a organizovány v každém
         členském státě, a pokud takové financování neovlivňuje obchodní podmínky a hospodářskou soutěž ve Společenství v míře, která
         by byla v rozporu se společným zájmem, přičemž se přihlíží k plnění veřejné služby.“

      6        Dne 15. listopadu 2001 zveřejnila Komise sdělení o použití pravidel státní podpory na veřejnoprávní vysílání (Úř. věst. C
         320, s. 5, dále jen „sdělení o vysílání“), ve kterém Komise stanovila zásady, podle kterých bude postupovat při uplatňování
         článku 87 ES a čl. 86 odst. 2 ES na státní financování veřejnoprávního vysílání.

       Skutkový základ sporů
      7        V Dánsku existují dvě veřejnoprávní vysílací organizace, Danmarks Radio (dále jen „DR“) a TV 2/Danmark (dále jen „TV2“), přičemž
         TV2 byla nahrazena, s účetními a daňovými účinky k 1. lednu 2003, TV 2/Danmark A/S (dále jen „TV2 A/S“). DR je téměř výlučně
         financována z koncesionářských poplatků. TV2 je částečně financována z koncesionářských poplatků, ale rovněž z příjmů z reklamy.

      8        TV2 byla zřízena v roce 1986 lov om ændring af lov om radio- og fjernsynsvirksomhed (zákon, kterým se mění zákon o vysílání)
         ze dne 4. června 1986 č. 335 (dále jen „zákon z roku 1986 o zřízení TV2“) jako nezávislá samostatná organizace. TV2 začala
         vysílat 1. října 1988. Provozuje pozemní kanál TV2 a v roce 2000 kromě toho začala provozovat satelitní kanál TV2 Zulu. Koncem
         roku 2002 se z veřejnoprávního kanálu TV2 Zulu stal komerční placený televizní kanál.

      9        Kromě veřejnoprávních vysílacích organizací existují na celostátním dánském televizním trhu dvě komerční vysílací organizace:
         jednak celek tvořený společnostmi SBS TV A/S a SBS Danish Television Ltd (dále jen „SBS A/S“ a „SBS Ltd“ a společně „SBS“),
         a jednak společnost Viasat Broadcasting UK Ltd (dále jen „Viasat“).

      10      SBS A/S a SBS Ltd patří do SBS Broadcasting S.A., lucemburské společnosti, která provozuje televizní a rádiové stanice v několika
         členských státech.

      11      SBS A/S, dříve TV Danmark A/S, vysílá od dubna 1997 prostřednictvím televizních vysílačů komerční televizní kanál TV Danmark
         2. Vysílání stanice TV Danmark 2, která se nachází v Kodani, je mimoto vysíláno prostřednictvím satelitu některým kabelovým
         operátorům a dánským domácnostem vybaveným DTH [DirectToHome (přímé satelitní vysílání do domácnosti)] ve zbytku země.

      12      SBS Ltd, dříve Kanal 5 Denmark Ltd, vytvořená v roce 1999 pod názvem TV Danmark 1 Ltd a takto pojmenovaná do roku 2004, vysílá
         od 1. ledna 2000 prostřednictví satelitu ze Spojeného království s tamější licencí komerční televizní kanál Kanal 5 (původně
         nazvaný TV Danmark 1).

      13      Viasat patří Modern Times Group (MTG), nadnárodní skupině podnikající v mediálním odvětví. Viasat vysílá od roku 1992 do Dánska
         na základě povolení Spojeného království satelitní kanály TV3 a TV3+.

      14      SBS a Viasat soutěží s TV2 na vnitrostátním trhu televizní reklamy.

      15      Dánská pravidla platná pro definici veřejné služby TV2 byla pro období 1995–2002 stanovena lov om radio- og fjernsynsvirksomhed
         (zákon o vysílání) č. 1065, ze dne 23. prosince 1992, v následných konsolidovaných verzích, zahrnujících verzi ze dne 24. června
         1994 č. 578 (dále jen „zákon o vysílání“). Tato pravidla byla prohloubena a upřesněna ve stanovách TV2.

      16      Dopisem ze dne 5. dubna 2000 byla Komisi předložena stížnost SBS ve věci financování TV2 Dánským královstvím. Schůzka se stěžovateli
         se uskutečnila 3. května 2000.

      17      V dopisech ze dne 28. února, 3. května a 11. prosince 2001 sdělila SBS další informace.

      18      Dopisem ze dne 5. června 2002 zaslala Komise dánským úřadům žádost o podání informací, na niž dánské úřady odpověděly dopisem
         ze dne 10. července 2002. S těmito úřady se uskutečnily dvě schůzky, a to 25. října a 19. listopadu 2002. Další informace
         byly poskytnuty těmito úřady prostřednictvím dopisů ze dne 19. listopadu a 3. prosince 2002.

      19      Dopisem ze dne 24. ledna 2003 oznámila Komise Dánskému království, že se rozhodla zahájit řízení podle čl. 88 odst. 2 ES v souvislosti
         s financováním TV2 tímto členským státem (dále jen „rozhodnutí o zahájení řízení“).

      20      Rozhodnutí o zahájení řízení bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie dne 14. března 2003 (Úř. věst. C 59, s. 2). Komise vyzvala zúčastněné strany, aby k dotčeným opatřením předložily svá vyjádření.

      21      Komise obdržela vyjádření od dánských úřadů v dopisech ze dne 24. března 2003 a ze dne 15. března 2004. Kromě toho obdržela
         vyjádření dalších zúčastněných stran. SBS zaslala vyjádření v dopise ze dne 11. dubna 2003. Association des télévisions commerciales
         européennes (ACT) (Sdružení evropských komerčních televizních společností) zaslalo vyjádření dopisem ze dne 14. dubna 2003.
         Komerční vysílací organizace Antena 3 TV a Gestevisión Telecinco zaslaly svá vyjádření dne 16. dubna 2003. Viasat tak učinila
         dne 14. dubna 2003. Komise zaslala tato vyjádření Dánskému království dopisem ze dne 4. července 2003, jež na ně reagovalo
         dopisem ze dne 12. září 2003.

      22      Komise obdržela další informace od SBS v dopisech ze dne 15. prosince 2003 a 6. ledna 2004. Dne 17. prosince 2003 se setkala
         se SBS a dne 9. února 2004 s dánskými úřady, které reagovaly na dodatečné informace SBS dopisem ze dne 15. března 2004.

      23      Dne 17. prosince 2003 se konala valná hromada, kterou byla založena TV2 A/S na základě dánského zákona č. 438 ze dne 10. června
         2003 o TV2 A/S, s účetními a daňovými účinky k 1. lednu 2003.

      24      Rozhodnutím 2006/217/ES ze dne 19. května 2004 o opatřeních učiněných Dánskem ve prospěch TV2/Danmark (Úř. věst. 2006, L 85,
         s. 1, oprava Úř. věst. 2006, L 368, s. 112, dále jen „napadené rozhodnutí“) rozhodla Komise, že „[p]odpora, která byla v letech
         1995 až 2002 poskytnuta [Dánským královstvím] [TV2] ve formě prostředků z koncesionářských poplatků a jiných opatření popsaných
         v tomto rozhodnutí, je s výjimkou částky ve výši 628,2 milionů [dánských korun] podle čl. 86 odst. 2 ES slučitelná se společným
         trhem“ (článek 1 napadeného rozhodnutí).

      25      Komise nařídila Dánskému království zajistit, aby TV2 A/S navrátilo tuto částku s úroky (článek 2 napadeného rozhodnutí).

      26      Dopisem ze dne 23. července 2004 oznámilo Dánské království Komisi návrh rekapitalizace TV2 A/S. Tento návrh stanovil, co
         se týče opatření financovaných státem, vklad do základního kapitálu 440 milionů dánských korun (DKK) a kapitalizace státní
         půjčky 394 milionů DKK do základního kapitálu.

      27      Rozhodnutím ze dne 6. října 2004 [K(2004) 3632 konečné] ve věci státních podpor N 313/2004 o rekapitalizaci TV 2/Danmark A/S
         (Úř. věst. 2005, C 172, s. 3, dále jen „rozhodnutí o rekapitalizaci“) dospěla Komise k závěru, že „předvídaný vklad do základního
         kapitálu ve výši 440 milionů DKK a přeměna dluhu na vlastní zdroje jsou nezbytné pro obnovu kapitálu, který TV2 po své přeměně
         na akciovou společnost potřebuje, aby mohla provádět výkon veřejné služby“ (bod 53 odůvodnění rozhodnutí o rekapitalizaci) (neoficiální překlad). V důsledku toho Komise rozhodla, že „každá část státní podpory, která by mohla být spojena s plánovanou rekapitalizací TV2
         [A/S] je slučitelná se společným trhem podle čl. 86 odst. 2 ES“ (bod 55 odůvodnění rozhodnutí o rekapitalizaci) (neoficiální překlad).

      28      Rozhodnutí o rekapitalizaci je předmětem dvou žalob na neplatnost podaných SBS a Viasat pod číslem věci T‑12/05 a T‑16/05,
         které jsou v současné době projednávány před Soudem.

       Řízení
       Věci T‑309/04 a T‑317/04
      29      Návrhy došlými kanceláři Soudu  podala dne 28. července 2004 TV2 A/S žalobu T‑309/04 a dne 3. srpna 2004 podalo Dánské království
         žalobu  T‑317/04.

      30      Samostatnými akty podanými kanceláři Soudu a zapsanými do rejstříku po číslem věci T‑317/04 R a T 309/04 R podaly dne 3. srpna
         2004 Dánské království a dne 17. srpna 2004 TV2 A/S návrhy na předběžné opatření směřující k odkladu vykonatelnosti napadeného
         rozhodnutí. Z důvodu odstoupení těchto účastníků řízení od jejich návrhů na předběžné opatření byly nicméně tyto návrhy vyškrtnuty
         usnesením předsedy Soudu ze dne 14. prosince 2004.

      31      Ve své žalobě Dánské království požadovalo spojení věcí T‑309/04 a T‑317/04. TV2 A/S a Komise neměly proti této žádosti námitky.

      32      Podáním podaným kanceláři Soudu dne 2. prosince 2004 požádala Viasat o vstup do řízení jako vedlejší účastnice na podporu
         návrhových žádání Komise v žalobě T‑317/04.

      33      Dopisem ze dne 17. ledna 2005 podalo Dánské království žádost o důvěrné zacházení, pokud jde o určité části žaloby a žalobní
         odpovědi ve věci T‑317/04 ve vztahu k Viasat. Jelikož byl však návrh na vstup Viasat do řízení jako vedlejší účastnice zamítnut
         usnesením předsedy pátého senátu Soudu ze dne 13. dubna 2005, vydal předseda pátého senátu Soudu dne 1. března 2007 usnesení
         o tom, že o této žádosti nebude rozhodnuto.

      34      Podáními došlými kanceláři Soudu dne 2., 10. a 13. prosince 2004 požádaly Viasat a SBS o vstup do řízení jako vedlejší účastnice
         na podporu návrhových žádání Komise v žalobě T‑309/04, a Union européenne de Radio-Télévision (UER) požádala o vstup do řízení
         jako vedlejší účastnice v téže věci na podporu návrhových žádání TV2 A/S.

      35      Usneseními předsedy pátého senátu Soudu ze dne 18. dubna a 6. června 2005 byly návrhy na vstup Viasat, SBS a UER do řízení
         jako vedlejších účastnic přijaty.

      36      Dopisy ze dne 14. ledna a 13. února 2005 podala TV2 A/S žádost o důvěrné zacházení, pokud jde o určité části žaloby a obhajoby
         ve věci T‑309/04 ve vztahu k vedlejším účastnicím. Tyto účastnice nepodaly proti žádosti námitky.

      37      Předseda pátého senátu Soudu těmto žádostem o důvěrné zacházení vyhověl usnesením ze dne 1. března 2007.

      38      Podáním ze dne 8. listopadu 2005 podala SBS návrh na spojení věci T‑336/04 (SBS A/S a SBS Ltd v. Komise) s těmito věcmi a s věcí
         T‑329/04 (Viasat v. Komise). Ostatní účastníci řízení, kromě UER, předložili vyjádření k tomuto návrhu na spojení.

      39      V odpovědi na písemnou otázku Soudu ze dne 24. října 2006 předložily Dánské království a TV2 A/S dne 10. listopadu 2006 vyjádření
         k otázce týkající se trvání jejich právního zájmu na podání žaloby v důsledku přijetí rozhodnutí o rekapitalizaci.

       Věc T‑329/04
      40      Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 2. srpna 2004 podala Viasat žalobu T‑329/04.

      41      Podáními ze dne 18. listopadu, 1. a 14. prosince 2004 požádaly Dánské království, TV2 A/S, UER a British Broadcasting Corp.
         (BBC) o vstup do řízení jako vedlejší účastníci na podporu návrhových žádání Komise.

      42      Podáním ze dne 9. prosince 2004 požádala SBS o vstup do řízení jako vedlejší účastnice na podporu návrhových žádání Viasat.

      43      Předseda pátého senátu Soudu usneseními ze dne 18. dubna a 6. června 2005 povolil vedlejší účastenství Dánského království,
         TV2 A/S a UER na podporu návrhových žádání Komise a vedlejší účastenství SBS na podporu návrhových žádání Viasat a zamítl
         vedlejší účastenství BBC.

      44      Dopisy ze dne 6. ledna 2004, 17. prosince 2004, 18. ledna 2005, 1. března 2005 a 30. května 2005 podala Viasat žádost o důvěrné
         zacházení, pokud jde o určité části žaloby a opravy repliky předložené dne 12. května 2005 ve vztahu k vedlejším účastníkům.
         Někteří účastníci podali proti těmto žádostem námitky.

      45      Podáním ze dne 8. listopadu 2005 požádala SBS o spojení věci T‑336/04 s věcmi T‑309/04, T‑317/04 a T‑329/04. Ostatní účastníci
         řízení, kromě UER, předložili vyjádření k tomuto návrhu na spojení.

      46      Předseda pátého senátu Soudu těmto žádostem o důvěrné zacházení částečně vyhověl usnesením ze dne 1. března 2007.

       Věc T‑336/04
      47      Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 13. srpna 2004 podala SBS žalobu T‑336/04.

      48      Podáními ze dne 18. listopadu, 1., 13. a 14. prosince 2004 požádaly Dánské království, TV2 A/S, UER a BBC o vstup do řízení
         jako vedlejší účastníci na podporu návrhových žádání Komise.

      49      Podáním ze dne 1. prosince 2004 požádala Viasat o vstup do řízení jako vedlejší účastnice na podporu návrhových žádání SBS.

      50      Předseda pátého senátu Soudu usneseními ze dne 15. dubna a 10. května 2005 povolil vedlejší účastenství Dánského království,
         TV2 A/S a UER na podporu návrhových žádání Komise a vedlejší účastenství Viasat na podporu návrhových žádání SBS a zamítl
         vedlejší účastenství BBC.

      51      Dopisy ze dne 29. prosince 2004, 18. března, 20. dubna, 27. května a 8. července 2005 podala Viasat žádost o důvěrné zacházení,
         pokud jde o určité části žaloby, obhajoby a repliky ve vztahu k vedlejším účastníkům. Někteří účastníci podali proti těmto
         žádostem námitky.

      52      Podáním ze dne 8. listopadu 2005 požádala SBS o spojení věci T‑336/04 s věcmi T‑309/04, T‑317/04 a T‑329/04. Ostatní účastníci
         řízení, kromě UER, předložili vyjádření k tomuto návrhu na spojení.

      53      Předseda pátého senátu Soudu těmto žádostem o důvěrné zacházení částečně vyhověl usnesením ze dne 1. března 2007.

      54      Po vyslechnutí vyjádření účastníků řízení ke spojení, se Soud na základě čl. 50 odst. 1 jednacího řádu domnívá, že je třeba
         věci T‑309/04, T‑317/04, T‑329/04 a T‑336/04 spojit pro účely rozsudku, jímž se končí řízení.

       Návrhová žádání účastníků řízení
      55      Ve věci T‑309/04 TV2 A/S, podporovaná, kromě toho, co se týče nákladů, UER, navrhuje, aby Soud:

      –        zrušil napadené rozhodnutí;
      –        podpůrně zrušil článek 2 napadeného rozhodnutí;
      –        podpůrněji snížil částku uvedenou v článku 1 in fine napadeného rozhodnutí a v čl. 2 odst. 1 tohoto rozhodnutí o částku alespoň 167 milionů DKK s účinkem od roku 1997 a zrušil
         žádost o úroky uvedenou v čl. 2 odst. 3 a 4 napadeného rozhodnutí;

      –        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
      56      Ve věci T‑317/04 Dánské království navrhuje, aby Soud:

      –        zrušil napadené rozhodnutí;
      –        podpůrně zrušil článek 2 napadeného rozhodnutí;
      –        podpůrněji zrušil čl. 2 odst. 3 a 4 napadeného rozhodnutí;
      –        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
      57      Ve věcech T‑309/04 a T‑317/04 Komise, podporovaná v první z těchto věcí Viasat a SBS, navrhuje, aby Soud:

      –        žaloby zamítl;
      –        uložil žalobcům náhradu nákladů řízení.
      58      Ve věci T‑329/04 Viasat, podporovaná SBS, navrhuje, aby Soud:

      –        zrušil článek 1 napadeného rozhodnutí, co se týče části tohoto rozhodnutí, která prohlašuje podporu za slučitelnou se společným
         trhem na základě čl. 86 odst. 2 ES;

      –        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
      59      Ve věci T‑336/04 SBS, podporovaná Viasat, navrhuje, aby Soud:

      –        zrušil článek 1 napadeného rozhodnutí v rozsahu, v němž v něm Komise prohlásila, že podpora poskytnutá TV2 mezi roky 1995
         a 2002 ve formě výnosu z koncesionářských poplatků a dalších opatření vyjmenovaných v rozhodnutí, je slučitelná se společným
         trhem na základě čl. 86 odst. 2 ES;

      –        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
      60      Ve věcech T‑329/04 a T‑336/04 Komise, podporovaná Dánským královstvím, TV2 A/S a UER, navrhuje, aby Soud:

      –        žaloby zamítl;
      –        uložil žalobkyním náhradu nákladů řízení.
       Právní otázky
       K přípustnosti žalob T‑309/04 a T‑317/04
      61      Ve svých duplikách se Komise zabývá otázkou trvání, co se týče Dánského království a TV2A/S, právního zájmu na podání žaloby
         proti napadenému rozhodnutí. Komise se domnívá, že jednoznačný účinek tohoto rozhodnutí a rozhodnutí o rekapitalizaci je po
         dobrém zvážení pro tyto žalobce kladný.

      62      Jelikož podmínky přípustnosti žaloby, zejména podmínka existence právního zájmu na podání žaloby, patří mezi nepominutelné
         podmínky řízení (usnesení Soudního dvora ze dne 7. října 1987, D.M. v. Rada a CES, 108/86, Recueil, s. 3933, bod 10 a předsedy
         Soudu ze dne 27. března 2003, Linea GIG v. Komise, T‑398/02 R, Recueil, s. II‑1139, bod 45), přísluší Soudu, aby ověřil bez
         návrhu, zda žalobkyně mají právní zájem na zrušení napadeného rozhodnutí (usnesení Soudu ze dne 10. března 2005, Gruppo ormeggiatori
         del porto di Venezia a další v. Komise, T‑228/00, T‑229/00, T‑242/00, T‑243/00, T‑245/00 až T‑248/00, T‑250/00, T‑252/00,
         T‑256/00 až T‑259/00, T‑265/00, T‑267/00, T‑268/00, T‑271/00, T‑274/00 až T‑276/00, T‑281/00, T‑287/00 a T‑296/00, Sb. rozh.
         s. II‑787, bod 22, a rozsudek Soudu ze dne 14. dubna 2005, Sniace v. Komise, T‑141/03, Sb. rozh. s. II‑1197, bod 22).

      63      Úvodem je třeba připomenout, že článek 230 ES činí jasný rozdíl mezi jednak právem na podání žaloby na neplatnost, které mají
         orgány Společenství a členské státy, a jednak právem na podání žaloby na neplatnost, které mají fyzické a právnické osoby,
         přičemž druhý pododstavec tohoto článku uděluje každému členskému státu právo zpochybnit podáním žaloby na neplatnost legalitu
         rozhodnutí Komise, aniž by byl výkon tohoto práva podmíněn odůvodněním právního zájmu na podání žaloby. Členský stát tedy
         nemusí prokázat, že akt Komise, který napadá, vyvolává vůči němu právní účinky, aby jeho žaloba byla přípustná. Aby však akt
         Komise mohl být napaden žalobou na neplatnost podanou tímto členským státem, je třeba, aby jeho cílem bylo vyvolat právní
         účinky (viz usnesení Soudního dvora ze dne 27. listopadu 2001, Portugalsko v. Komise, Recueil, s. I‑9183, body 22 až 24 a citovaná
         judikatura).

      64      Co se týče žaloby podané Dánským královstvím, s ohledem na znění čl. 230 druhého pododstavce ES a ve světle judikatury připomenuté
         v předcházejícím bodě je zjevné, že tento žalobce, je svým pouhým postavením jako členský stát, aktivně legitimován podat
         v projednávaném případě žalobu na neplatnost.

      65      Je totiž nesporné, že napadené rozhodnutí je rozhodovacím aktem v rozsahu, v němž vyvolává právně závazné účinky.

      66      Za těchto okolností se tvrzení Komise, podle kterého je jednoznačný účinek tohoto rozhodnutí a rozhodnutí o rekapitalizaci
         po dobrém zvážení pro Dánské království kladný, které by tedy nemělo právní zájem na podání žaloby, jeví jako zcela irelevantní.
         V každém případě spočívá toto tvrzení Komise na neprokázaném předpokladu, že rozhodnutí o rekapitalizaci nebude zrušeno Soudem
         v rámci právě projednávaných žalob na neplatnost podaných SBS (věc T‑12/05) a Viasat (věc T‑16/05) proti tomuto rozhodnutí.

      67      Co se týče žalob podaných TV2 A/S, je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury je přípustnost takové žaloby podmíněna
         tím, že fyzická nebo právnická osoba, která ji podává, má zájem na zrušení napadeného aktu. Takový zájem musí existovat, musí
         trvat a posuzuje se ke dni podání žaloby (rozsudky Soudu Sniace v. Komise, bod 62 výše, bod 25, a ze dne 20. září 2007, Salvat
         père & fils a další v. Komise, T‑136/05, Sb. rozh. s. II-4063, bod 34).

      68      Předpokladem takového zájmu je, že samotné zrušení tohoto aktu může vyvolat právní následky nebo, jinak řečeno, že žaloba
         může ve svém výsledku přinést prospěch straně, která ji podala (viz rozsudek Soudu ze dne 28. září 2004, MCI v. Komise, T‑310/00,
         Sb. rozh. s. II‑3253, bod 44 a citovaná judikatura).

      69      V projednávaném případě je třeba uvést, že Komise se nejprve v projednávaném případě domnívala, že finanční opatření poskytnutá
         TV2 by měla být kvalifikována jako státní podpory, poté přezkoumala, zda by tyto podpory mohly být v tomto případě považovány
         za slučitelné se společným trhem s ohledem na podmínky stanovené čl. 86 odst. 2 ES tak, že posuzovala, zda veřejné financování
         bylo přiměřené potřebě veřejné služby. Komise dospěla k závěru, že podpory poskytnuté mezi roky 1995 a 2002 TV2 ve formě prostředků
         z koncesionářských poplatků a jiných opatření popsaných v tomto rozhodnutí byly slučitelné se společným trhem podle čl. 86
         odst. 2 ES, s výjimkou částky 628,2 milionů DKK (článek 1 napadeného rozhodnutí).

      70      TV2 A/S je podnikem, který je v napadeném rozhodnutí označen jako skutečný příjemce opatření kvalifikovaných jako podpory
         částečně neslučitelné, a Dánské království tedy mělo povinnost zajistit navrácení podpory právě ze strany tohoto podniku (bod
         163 odůvodnění a článek 2 napadeného rozhodnutí). Mimoto je nesporné, že TV2 A/S skutečně Dánskému království převedlo celou
         částku dluženou při plnění této povinnosti navrácení.

      71      Je třeba prohlásit, že za těchto podmínek má TV2 A/S právní zájem na podání žaloby proti napadenému rozhodnutí, co se týče
         jak dosažení jeho úplného zrušení, tak dosažení zrušení částečného.

      72      K tomu je třeba zaprvé zdůraznit, že projednávaná věc, která se týká rozhodnutí, kterým se prohlašuje existence částečně slučitelné
         a částečně neslučitelné podpory, se odlišuje od věcí, ve kterých byly vydány rozsudky, které za určitých podmínek prohlašovaly,
         že při neexistenci právního zájmu na podání žaloby je nepřípustná žaloba podaná příjemcem podpory proti rozhodnutí Komise,
         které kvalifikuje opatření podpory jako zcela slučitelné se společným trhem (rozsudky Soudu ze dne 30. ledna 2002, Nuove Industrie
         Molitane v. Komise, T‑212/00, Recueil, s. II‑347, a Sniace v. Komise, bod 62 výše).

      73      Zadruhé je třeba uvést, že podmínky, za kterých Komise v projednávaném případě posoudila slučitelnost dotčených podpor, zakazují
         přezkoumávat přípustnost žaloby TV2 A/S rozštěpením napadeného rozhodnutí na dvě části, přičemž by jedna kvalifikovala sporná
         opatření státních podpor jako částečně neslučitelná se společným trhem a druhá je kvalifikovala jako státní podpory částečně
         slučitelné.

      74      V napadeném rozhodnutí Komise ověřila, zda opatření státního financování jako celek představovala za období šetření částku
         převyšující čisté náklady spojené s poskytováním služeb obecného hospodářského zájmu. Orgán tedy celkově posoudil uvedená
         opatření a provedl výpočet, který ukázal nakonec nadměrnou náhradu ve výši 628,2 milionu DKK považovaný za neslučitelný, což
         poté a souvztažně určilo výši slučitelné podpory. Analýza Komise tak ukazuje vzájemnou závislost a vzájemně neoddělitelný
         charakter kvalifikací slučitelnosti a neslučitelnosti sporných opatření.

      75      Tato situace se tak rovněž odlišuje od situace, která vedla soud Společenství k tomu, aby prohlásil pro neexistenci právního
         zájmu na podání žaloby za nepřípustnou žalobu na neplatnost podanou příjemcem podpory proti rozhodnutí Komise v rozsahu, v němž
         toto rozhodnutí prohlásilo v jednom konkrétním ustanovení svého výroku jedno ze tří opatření sporného financování, posuzované
         individuálně, za slučitelné se společným trhem.

      76      Navíc a ze stejných důvodů, jako jsou uvedeny výše v bodě 66 in fine, právní zájem TV2 A/S na podání žaloby nemůže být zpochybněn úvahou Komise vycházející z údajně pozitivního celkového přímého
         účinku napadeného rozhodnutí a rozhodnutí o rekapitalizaci.

      77      V každém případě by i za předpokladu, že by bylo třeba přezkoumat přípustnost žaloby TV2 A/S proti napadenému rozhodnutí jednak
         v rozsahu, v němž kvalifikuje sporná opatření státní podpory jako částečně neslučitelná se společným trhem, a jednak v rozsahu,
         v němž kvalifikuje uvedená opatření jako částečně slučitelná, nebyla žaloba méně přípustná, a to ani v posledně uvedeném ohledu.

      78      Je třeba připomenout, že žalobce se může dovolávat zájmu, který se týká budoucí právní situace, za podmínky, že prokáže, že
         se dopad na tuto situaci jeví již jako jistý. Proto se žalobce nemůže dovolávat budoucích a nejistých situací za účelem odůvodnění
         svého zájmu navrhovat zrušení napadeného aktu (rozsudek Soudu ze dne 17. září 1992, NBV a NVB v. Komise, T‑138/89, Recueil,
         s. II‑2181, bod 33).

      79      Z judikatury vydané v rámci žalob na neplatnost podaných příjemcem podpory proti rozhodnutí Komise, které dotčenou podporu
         prohlašuje za zcela slučitelnou nebo které prohlašuje jedno ze tří sporných finančních opatření za slučitelné, vyplývá, že
         právní zájem na podání žaloby se může vyvodit z existence prokázaného „rizika“, že právní situace žalobců by byla soudním
         řízením dotčena (viz v tomto smyslu rozsudek Salvat père & fils a další v. Komise, bod 67 výše, bod 43), nebo navíc z toho,
         že „riziko“ soudního řízení je ke dni podání žaloby u soudu Společenství vzniklé a trvající (rozsudek Sniace v. Komise, bod
         62 výše, bod 28).

      80      Soud uvádí, že TV2 A/S ve svých vyjádřeních ze dne 10. listopadu 2006 a poté během jednání uvedla, aniž by jí bylo odporováno,
         že proti ní a Dánskému království zahájila v únoru 2006 Viasat soudní řízení před Østre Landsret (regionální východní soud),
         přičemž žaloba směřovala k tomu, aby jim bylo uloženo zaplatit Viasat společně a nerozdílně nebo samostatně částku 200 milionů
         DKK, z důvodu, že státní podpora nebyla oznámena Komisi a že tato protiprávní podpora umožnila TV2, aby při prodeji svých
         vysílacích časů pro reklamu uplatňovala strategii nízkých cen, která způsobila Viasat škodu. TV2 A/S upřesnila, opět aniž
         by jí bylo odporováno, že řízení před Østre Landsret bylo přerušeno do vydání rozsudků Soudu ve věcech, které se týkaly legality
         napadeného rozhodnutí.

      81      Jestliže je nesporné, že TV2 A/S podala žalobu na neplatnost k Soudu před zahájením řízení Viasat na vnitrostátní úrovni,
         Soud se domnívá, že vzniklý a trvající charakter rizika soudního řízení na vnitrostátní úrovni ke dni podání žaloby TV2 A/S
         se v projednávaném případě ukázal jako více než široce prokázaný skutečností, že toto riziko, zdaleka nezůstalo hypotetickým,
         ale konkrétně se projevilo soudním řízením zahájeným Viasat, které nyní probíhá před vnitrostátním soudem a kterém bylo ostatně
         přerušeno právě do vydání rozhodnutí Soudu.

      82      TV2 A/S tak má právní zájem na podání žaloby proti napadenému rozhodnutí jako celku, to znamená rovněž v rozsahu, v němž kvalifikuje
         sporná opatření státních podpor jako částečně slučitelná se společným trhem.

      83      Z výše uvedených úvah vyplývá, že projednávané žaloby na neplatnost napadeného rozhodnutí jsou přípustné.

       K věci samé
      84      Žaloby T‑309/04 a T‑317/04 obsahují devět žalobních důvodů. První žalobní důvod vychází z porušení práva na obhajobu. Druhý
         žalobní důvod vychází z porušení čl. 87 odst. 1 ES v rozsahu, v němž výnos z koncesionářských poplatků, jakož i příjmy z reklamy
         převedené na TV2 prostřednictvím Fonds TV2, nejsou státními prostředky. Třetí žalobní důvod vychází z chyby při výpočtu nadměrné
         náhrady. Čtvrtý žalobní důvod vychází z toho, že tvrzená nadměrná náhrada představuje přiměřený zisk. Pátý žalobní důvod vychází
         z toho, že při neexistenci křížového subvencování nepředstavuje nadměrná náhrada státní podporu. Šestý žalobní důvod vychází
         z neexistence státní podpory, pokud státní financování splňuje kritérium soukromého investora v tržním hospodářství. Sedmý
         žalobní důvod vychází z toho, že nadměrná náhrada je nezbytnou rezervou pro provádění úkolu veřejné služby. Osmý žalobní důvod
         vychází z protiprávnosti navrácení podpory TV2 A/S a porušení zásad ochrany legitimního očekávání a právní jistoty. Devátý
         žalobní důvod vychází z protiprávnosti napadeného rozhodnutí, co se týče navrácení úroků.

      85      Žaloba T‑329/04 obsahuje tři žalobní důvody. První žalobní důvod vychází z nesprávné kvalifikace úkolu veřejné služby TV2
         jako služby obecného hospodářského zájmu (dále jen „SOHZ“). Druhý žalobní důvod vychází z nepřizpůsobení kritéria efektivního
         obchodního provozovatele ve smyslu bodu 58 sdělení o vysílání, pro posouzení křížového subvencování prodeje vysílacího času
         pro reklamu financováním veřejné služby, a z toho, že toto posouzení by mělo být provedeno v rámci čl. 87 odst. 1 ES, při
         zohlednění stupně efektivity TV2. Třetí žalobní důvod vychází z nepřizpůsobení kritéria maximalizace příjmů pro posouzení
         tohoto křížového subvencování.

      86      Žaloba ve věci T‑336/04 obsahuje osm žalobních důvodů. První žalobní důvod vychází z porušení čl. 86 odst. 2 ES a článků 87 ES
         a 88 ES z důvodu konstatování slučitelnosti podpory, která byla přesto protiprávní, protože nebyla oznámená. Druhý žalobní
         důvod vychází z nesprávné kvalifikace úkolu veřejné služby TV2 jako SOHZ. Třetí žalobní důvod vychází z porušení čl. 86 odst. 2 ES
         a článků 87 ES a 88 ES, jakož i Amsterodamského protokolu, z důvodu schválení dotčené státní podpory na základě kritéria maximalizace
         příjmů a z důvodu přenesení důkazního břemene na SBS. Rovněž vychází ze zjevně nesprávného posouzení. Čtvrtý žalobní důvod
         vychází ze zjevně nesprávného posouzení při použití kritéria maximalizace příjmů. Pátý žalobní důvod vychází z protiprávního
         použití, s ohledem na pochyby Komise, čl. 86 odst. 2 ES. Šestý žalobní důvod vychází ze zjevně nesprávného použití čl. 86
         odst. 2 na podporu poskytnutou TV2 Zulu. Sedmý žalobní důvod vychází z nepřezkoumání přiměřenosti čistých nákladů TV2 ve vztahu
         k jejím povinnostem veřejné služby. Osmý žalobní důvod vychází z porušení čl. 86 odst. 2 ES a ze zjevných chyb v posouzení
         Komisí dánské veřejné kontroly plnění úkolu veřejné služby ze strany TV2.

      87      Soud považuje za nezbytné přezkoumat nejprve společně první žalobní důvod žaloby T‑329/04 a druhý žalobní důvod žaloby T‑336/04,
         které vycházejí z nesprávné kvalifikace úkolu veřejné služby TV2 jako SOHZ.

       K prvnímu důvodu žaloby T‑329/04 a druhému důvodu žaloby T‑336/04, které vycházejí z nesprávné kvalifikace úkolu veřejné služby
         TV2 jako SOHZ v napadeném rozhodnutí

      –       Argumenty účastníků řízení
      88      Těmito žalobními důvody SBS a Viasat brojí proti napadenému rozhodnutí v rozsahu, v němž Komise považovala definici povinností
         veřejné služby TV2 za přijatelné s ohledem na pojem SOHZ. Tato definice je příliš široká a nepřesná.

      89      SBS uvádí, že povinnosti veřejné služby TV2 definované podle cílů, kterých má být dosaženo, ponechávají této vysílací organizaci
         možnost diskrečního výběru prostředků, a tedy jí dávají možnost zahrnout jakoukoli činnost do oblasti veřejné služby financované
         státem.

      90      Veřejná služba může zahrnovat pouze nevýdělečné televizní programy, alespoň v případech veřejnoprávních vysílacích organizací
         financovaných smíšeným způsobem, to znamená současně státem a prodejem vysílacího času pro reklamu. Veřejnoprávní vysílací
         organizace, která je financována smíšeným způsobem, je totiž nevyhnutelně vedena k tomu, aby snížila ceny reklamy, za účelem
         snížení příjmů komerčních operátorů.

      91      Definice veřejné služby TV2 není přijatelná, protože neodlišuje povinnosti uložené dánským zákonem komerčním vysílacím organizacím.

      92      Mimoto Komise správně nepřezkoumala úkol veřejné služby TV2, jelikož opomněla přezkoumat tento úkol pro období 1995–2000.

      93      Mimoto považovat všechny programy TV2 za veřejnou službu je neslučitelné se sdělením o vysílání, protože všechny tyto programy
         neznamenají „dodatečné“ náklady ve smyslu bodu 44 tohoto sdělení. I kdyby byla přijatelná široká definice veřejnoprávního
         vysílání, bylo by v rozporu s čl. 86 odst. 2 ES považovat všechny náklady vysílací organizace za spojené s veřejnou službou.
         Takový výklad by totiž nesplňoval podmínku, podle které mohou být nahrazeny pouze náklady, které by vysílací organizace „obvykle
         nenesla“.

      94      Viasat tvrdí, že významná část skladby programů TV2 se v ničem neodlišuje od její vlastní skladby programů a od skladby SBS
         A/S. Komise měla provést hlubší analýzu kategorií programů TV2, srovnat je s kategoriemi komerčních televizních stanic, a identifikovat
         tak kategorie mající obsah veřejné služby.

      95      Komise podporovaná TV2 A/S, Dánským královstvím a UER, tvrdí, že postoj žalobkyň se opírá o příliš omezené pojetí definice
         SOHZ. Připomíná svobodu přiznanou členským státům při definování SOHZ, svobodu zdůrazněnou – pokud jde o oblast vysílání –
         amsterodamským protokolem. Připomíná, že se její úkol kontroly, co se týče definice SOHZ, omezuje na ověření, zda tato definice
         není postižena zjevnou vadou.

      96      Uvádí, že definice úkolu veřejné služby TV2 není ani vágní, ani nepřesná a že nemá nic neobvyklého ve srovnání s definicemi
         použitými v jiných členských státech. Žalobní důvod žalobkyň se ve skutečnosti netýká přesnosti této definice, nýbrž rozsahu
         úkolu svěřeného TV2. Tvrzení, podle kterého má být vysílací SOHZ vymezena na nevýdělečné vysílání, je chybná. Argument, podle
         kterého žalobkyně nabízejí tytéž programy jako TV2, není opodstatněný, a je v každém případě zjednodušující tvrdit, že produkce
         TV2 nemůže představovat SOHZ, protože tentýž výběr programů je nabízen komerčními vysílacími organizacemi.

      97      Co se týče kritiky vycházející z toho, že měla srovnat programy TV2 a komerčních vysílacích organizací, Komise uvádí, že to
         není její role. Jsou to členské státy, kdo stanoví rozsah úkolu veřejné služby a má v tomto ohledu širokou posuzovací pravomoc.

      98      Co se týče tvrzené shody povinností TV2 a povinností uložených komerčním stanicím, Komise uvádí, že z bodu 87 odůvodnění napadeného
         rozhodnutí vyplývá, že pouze TV2 je výslovně ze zákona povinna plnit úkol veřejné služby. Její povinnosti z tohoto titulu
         jdou nad podmínky, kterým je podřízeno obdržení povolení vysílat.

      99      Mimoto skutečnost, že TV2 je financována smíšeným způsobem, nemá dopad na otázku definice SOHZ, jelikož tato skutečnost je
         relevantní pouze ve stadiu přezkumu přiměřenosti. Komise uvádí, že nárůst podílů na trhu vyjádřených sledovaností nepředstavují
         důvod existence veřejnoprávní vysílací organizace.

      100    Nakonec Komise, co se týče argumentu vycházejícího z bodu 44 sdělení o vysílání, tvrdí, že v rámci úkolu veřejné služby vyžadujícího
         po vysílací organizaci programové schéma odpovídající určitým kritériím, a s ohledem na skutečnost, že se připouští, že tento
         úkol může obsahovat poskytování vyváženého a rozmanitého programového schématu, musí být všechny programy vytvořené v rámci
         takového úkolu považovány za „dodatečné“ ve smyslu uvedeného bodu 44.

      –       Závěry Soudu
      101    Zaprvé je třeba připomenout, že jak vyjadřuje judikatura (viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 27. února 1997, FFSA a další
         v. Komise, T‑106/95, Recueil, s. II‑229, bod 99) a jak uvádí Komise ve svém sdělení ze dne 20. září 2000 o službách obecného
         zájmu v Evropě [KOM(2000)580 konečné, bod 22], mají členské státy široký prostor pro uvážení při vymezení toho, co považují
         za SOHZ. Komise tudíž může zpochybnit definici těchto služeb vytvořenou členským státem pouze v případě zjevného pochybení
         (stanovisko generálního advokáta P. Légera předcházející rozsudku Soudního dvora ze dne 19. února 2002, Wouters a další, C‑309/99,
         Recueil, s. I‑1577, I‑1583, bod 162, rozsudek Soudu ze dne 15. června 2005, Olsen v. Komise, T‑17/02, Sb. rozh. s. II‑2031,
         bod 216).

      102    Význam SOHZ pro Evropskou unii a nezbytnost zajistit řádné fungování těchto služeb byly ostatně zdůrazněny zařazením článku
         16 ES do Smlouvy o ES Amsterodamskou smlouvou (viz v tomto ohledu stanovisko generálního advokáta S. Albera předcházející
         rozsudku Soudního dvora ze dne 17. května 2001, TNT Traco, C‑340/99, Recueil, s. I‑4109, I‑4112, bod 94; generálního advokáta
         F. Jacobse předcházející rozsudkům Soudního dvora ze dne 25. října 2001, Ambulanz Glöckner, C‑475/99, Recueil, s. I‑8089,
         I‑8094, bod 175, a ze dne 20. listopadu 2003, GEMO, C‑126/01, Recueil, s. I‑13769, I‑13772, bod 124, a stanovisko generálního
         advokáta M. Poiares Madura předcházející rozsudku Soudního dvora ze dne 11. července 2006, FENIN v. Komise, C‑205/03 P, Sb. rozh.
         s. I‑6295, I‑6297, poznámka pod čarou 35, bod 26; viz rovněž usnesení předsedy Soudu ze dne 28. května 2001, Poste Italiane
         v. Komise, T‑53/01 R, Recueil, s. II‑1479, bod 132).

      103    Pokud jde konkrétněji o vysílací SOHZ, Soudní dvůr v rozsudku ze dne 30. dubna 1974, Sacchi (155/73, Recueil, s. 409), který
         se týkal zejména otázky, zda výlučné právo udělené členským státem určitému podniku, aby uskutečňoval všechny druhy televizních
         vysílání, dokonce i pro účely reklamy, představovalo porušení pravidel hospodářské soutěže, v podstatě uznal, že členské státy
         mohou legitimně definovat vysílací SOHZ jako pokrývající vysílání obecných programů. V tomto rozsudku totiž Soudní dvůr rozhodl,
         že „nic ve Smlouvě nebrání tomu, aby členské státy z důvodů veřejného zájmu nehospodářské povahy vyňaly televizní vysílání
         [...] z hospodářské soutěže tím, že přiznají výlučné právo na jeho výkon jednomu nebo více podnikům“ (výše uvedený rozsudek
         Sacchi, bod 14; viz rovněž stanovisko generálního advokáta G. Reischla předcházející tomuto rozsudku, Recueil, s. 433, s. 445,
         druhý až pátý pododstavec, a generálního advokáta P. Légera předcházející rozsudku Wouters a další, bod 195 výše, bod 163).

      104    Krom toho, jelikož v amsterodamském protokolu členské státy uvedly, že „veřejnoprávní vysílání v členských státech je přímo
         spjato s demokratickými, společenskými a kulturními potřebami každé společnosti a s potřebou zachovat mediální pluralitu“,
         přímo odkázaly na jimi zavedené systémy veřejnoprávního vysílání, pověřené vysíláním obecných televizních programů ve prospěch
         celé populace těchto států.

      105    Konečně je třeba připomenout slova, kterými Rada a členské státy v jejich usnesení ze dne 25. ledna 1999 o veřejnoprávním
         vysílání (Úř. věst. C 30, s.1) potvrdily význam SOHZ v oblasti vysílání.

      106    V tomto usnesení členské státy, „majíce za to, že služby veřejnoprávního vysílání mají s ohledem na kulturní, sociální a demokratické
         funkce, které zajišťují pro společné dobro, zásadní význam pro zajištění demokracie, plurality, sociální soudržnosti a kulturní
         a jazykové rozmanitosti, zdůrazňujíce, že vzrůstající obměňování programů nabízených v novém mediálním prostředí posiluje
         význam obecné úlohy veřejných orgánů v oblasti vysílání a připomínajíce potvrzení pravomoci členských států k pověření výkonem
         služby uvedené v [Amsterodamském protokolu] a k jejímu financování“, poznamenaly a potvrdily, že uvedený protokol potvrzuje
         „[jejich] vůli [...] zdůraznit úlohu služby veřejnoprávního vysílání“, že „služba veřejnoprávního vysílání musí být schopna
         nadále poskytovat široké programové spektrum v souladu se svým posláním, jak bylo vymezeno členskými státy, aby oslovovalo
         společnost jako celek“, a že „v této souvislosti je pro službu veřejnoprávního vysílání legitimní usilovat o dosažení vysoké
         sledovanosti“ (neoficiální překlad).

      107    Možnost členského státu definovat vysílací SOHZ široce, se zahrnutím vysílání obecných programů, nemůže být zpochybněna skutečností,
         že veřejnoprávní vysílací organizace vykonává krom toho obchodní činnosti, zejména prodej vysílacího času pro reklamu.

      108    Takové zpochybnění by totiž vedlo k tomu, že by se sama definice vysílací SOHZ stala závislá na jejím způsobu financování.
         Přitom SOHZ se pojmově definuje ve vztahu k obecnému zájmu, kterému má vyhovět, a nikoliv ve vztahu k prostředkům, které zajišťují
         její poskytování. Jak uvedla Komise v bodě 36 sdělení o vysílání, „otázka definice poslání veřejné služby se nesmí zaměňovat
         s otázkou finančního mechanismu, který byl vybrán pro poskytování těchto služeb“.

      109    Z týchž důvodů je nesprávné, že SBS a Viasat tvrdí, že vysílací SOHZ se má, alespoň pokud je veřejnoprávní vysílací organizace
         financována smíšeným způsobem, omezit na vysílání nevýdělečných programů. Pokud jde o tvrzení, podle kterého vysílací organizace
         pověřená SOHZ, která je definovaná široce a kvalitativně, je financována smíšeným způsobem, bude nevyhnutelně vedena, prostřednictvím
         praxe uměle nízkých cen za prodej svého vysílacího času pro reklamu, k subvencování své obchodní činnosti prostřednictvím
         státního financování veřejné služby, musí být zamítnuto jako hypotetické. Takové jednání představuje totiž pouze riziko, které
         musí členské státy předvídat, a Komise případně sankcionovat.

      110    Co se týče odkazu žalobkyň na bod 44 druhou větu sdělení o vysílání, podle které „[úkoly veřejné služby] mohou odůvodňovat
         náhradu, pokud znamenají dodatečné náklady, které [by vysílací organizace obvykle nenesla]“, Soud uvádí, že cílem této věty
         není, prostřednictvím údajného návrhu – vyplývajícího z odkazu na „dodatečné“ náklady, – že by nutně existovaly a contrario „nedodatečné“ náklady, vyloučit možnost široké definice vysílací SOHZ, a tudíž možnost financování všech nákladů veřejnoprávní
         vysílací organizace.

      111    Bod 44 sdělení o vysílání má za cíl pouze vyjádřit, v pojmech umožňujících zahrnout všechny předvídatelné situace od vysílací
         SOHZ definované úzce a čistě kvantitativně až po vysílací SOHZ definovanou široce a kvalitativně, požadavek přiměřenosti použitelný
         na kompenzaci nákladů veřejné služby. Úvaha, kterou vyjadřuje Komise, že všechny programy vytvořené v rámci vysílací SOHZ
         definované široce a kvalitativně jsou „dodatečné“ ve smyslu bodu 44 sdělení o vysílání, a tudíž úvaha, že všechny náklady
         vysílací organizace pověřené SOHZ jsou „dodatečné“, a tedy mohou být financovány státem, není, na rozdíl od toho, co tvrdí
         žalobkyně, stižena žádným pochybením.

      112    Soud dodává, že přijetí názoru žalobkyň by znamenalo odsoudit de facto systémy veřejnoprávních televizních služeb, ve kterých veřejnoprávní vysílací organizace nemá přístup k financování prostřednictvím
         reklamy, a všechny její náklady tedy závisí na státní podpoře. Podle názoru žalobkyň by totiž i v těchto případech určité
         náklady – totiž tvrzené nedodatečné náklady, jejichž nezbytnou existenci by žalobkyně chtěly odvodit ze znění bodu 44 sdělení
         o vysílání – nemohly být státem kompenzovány. To v podstatě vyjadřuje Komise, když tvrdí, že názor žalobkyň předpokládá, že
         při neexistenci státní podpory by TV2 nicméně dále existovala jako vysílací organizace financovaná ze soukromých zdrojů, což
         je však popřeno skutkovými okolnostmi.

      113    Ze všech předchozích úvah vyplývá, že pravomoc členských států definovat vysílací SOHZ široce a kvalitativně, aby se pokrylo
         vysílaní široké škály programů, nemůže být popírána, stejně jako možnost těchto členských států uchýlit se pro financování
         SOHZ k financování prostřednictvím reklamy.

      114    Zadruhé je třeba přezkoumat, zda se Komise v projednávaném případě dopustila chyby, když se v napadeném rozhodnutí domnívala,
         že definice Dánského království SOHZ, kterou je TV2 pověřena, může být přijata.

      115    V bodě 84 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise konstatovala, že „TV2 má podle [dánského] zákona v rámci poskytování veřejných
         služeb povinnost ,zajistit dánskému obyvatelstvu prostřednictvím televize, rozhlasu a internetu nebo podobných médií širokou
         nabídku programů a služeb, jež zahrnují zprostředkování zpráv, poskytování informací, vzdělávání, zprostředkování umění a zábavy‘ “
         (neoficiální překlad). V tomto bodě odůvodnění Komise odkázala na bod 15 odůvodnění napadeného rozhodnutí, ve kterém je citován dánský zákon, který
         stanoví, že „v rámci [televizní] nabídky [TV2] je nutné usilovat o kvalitu, všestrannost a rozmanitost“, že „[p]ři sestavování
         programu je třeba klást velký důraz na svobodu informací a projevu“ a že „[d]ále je nutné klást zvláštní důraz na dánský jazyk
         a na dánskou kulturu“ (neoficiální překlad).

      116    V bodě 85 odůvodnění napadeného rozhodnutí se Komise domnívala, že „[a]čkoliv povinnost TV2 v oblasti televizního vysílání
         je definována z hlediska kvality a poměrně široce, [...] je taková ,široká‘ definice jejího úkolu v souladu se sdělením o vysílání“ (neoficiální překlad).

      117    Soud se domnívá, že toto posouzení Komise není chybné. Definice použitá dánskými orgány je jistě široká, jelikož v důsledku
         své zejména kvalitativní povahy ponechává vysílací organizaci volnost, aby stanovila skladbu programů. Přesto se nedopouští
         nepřesnosti, jak tvrdí žalobkyně. Naopak pověření TV2 je zcela jasné a přesné: poskytovat celé dánské populaci pestrý televizní
         program zaměřující se na kvalitu, všestrannost a rozmanitost.

      118    Mimoto v rozsahu, v němž by žalobkyně touto výtkou nepřesnosti zamýšlely popírat svobodu ponechanou dánskými orgány TV2 při
         konkrétním definování jejího programu, je nutno konstatovat, že není nic neobvyklého, ba naopak, když veřejnoprávní vysílací
         organizace požívá, samozřejmě s výhradou dodržování kvalitativních požadavků, které má jako operátor pověřený televizní SOHZ,
         redakční nezávislosti ve vztahu k politické moci při konkrétním výběru programů. V tomto ohledu UER, vedlejší účastnice na
         podporu návrhových žádání Komise, správně zdůrazňuje význam redakční nezávislosti veřejnoprávního vysílání ve vztahu k veřejné
         moci pro zachování svobody projevu, kterou článek 11 listiny základních práv Evropské unie, vyhlášené v Nice dne 7. prosince
         2000 (Úř. věst. C 364, s. 1), a článek 10 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsané v Římě dne
         4. listopadu 1950, definuje jako zahrnující „svobodu zastávat názory a přijímat a rozšiřovat informace nebo myšlenky bez zasahování
         veřejné moci a bez ohledu na hranice“.

      119    Pokud jde o skutečnost, že Komise na základě toho nesprávně vycházela z definice úkolu veřejné služby TV2, jak je uveden v zákoně
         o vysílání ve znění použitelném v roce 2000, Soud se domnívá, že nic nenaznačuje, že tato definice, použitá Komisí v bodě
         15 odůvodnění napadeného rozhodnutí a vycházející ve skutečnosti ze zákona o vysílání v konsolidovaném znění č. 203 ze dne
         22. března 2001, řádně nezohledňuje povinnosti veřejné služby, které příslušely TV2 rovněž během části období šetření před
         rokem 2000. Tato definice a definice použitelná dříve (obsažená v zákoně o vysílání v konsolidovaném znění č. 578 ze dne 24. června
         1994) tak obsahují obě tytéž požadavky na „kvalitu, všestrannost a rozmanitost“, které jsou podstatnými kvalitativními požadavky
         služby veřejnoprávního vysílání svěřené TV2. Navíc tyto dvě definice mají společné to, že stanoví, že těmto požadavkům podléhají
         všechny vysílací činnosti TV2.

      120    Co se týče výtky žalobců vycházející z toho, že definice veřejné služby TV2 není přijatelná, protože neodlišuje povinnosti
         uložené zákonem komerčním vysílacím organizacím, Komise v bodě 87 odůvodnění napadeného rozhodnutí tvrdí, že je třeba provést
         rozlišení mezi podmínkami povolení, které musí splnit komerční televizní společnost ve jménu obecného zájmu, a svěřením úkolu
         obecného zájmu státem veřejnému nebo soukromému podniku. Je zjevné, že TV2 má takový úkol a že tento úkol jde nad rámec povinností
         uložených dánským zákonem každé komerční vysílací organizaci. Komise mimoto uvádí, že mezi žalobkyněmi pouze SBS A/S podléhá
         dánskému právu, a tedy může využít tento argument, přičemž SBS Ltd a Viasat vykonávají svoji činnost na základě povolení Spojeného
         království, a tedy nepodléhají dánské právní úpravě.

      121    Soud se domnívá, že tyto úvahy Komise jsou správné. Pokud SBS A/S, jako každá vysílací organizace spadající pod dánský zákon,
         mohla podléhat pro získání povolení určitým povinnostem stanoveným v obecném zájmu a připomenutým v bodě 18 odůvodnění napadeného
         rozhodnutí, jako je povinnost vysílat místní programy alespoň hodinu denně a vysílat významnou část svého programu v dánském
         jazyce nebo pro dánskou veřejnost, nejsou nicméně tyto povinnosti srovnatelné s povinnostmi veřejné služby uloženými TV2.
         Tyto posledně uvedené povinnosti směřují k poskytování dánskému obyvatelstvu pestrého televizního programu, který odpovídá
         požadavkům kvality, všestrannosti a rozmanitosti. Podmiňují celou televizní činnost TV2 způsobem více omezujícím, než činí
         minimální povinnosti stanovené dánským zákonem pro poskytnutí povolení vysílat. Komise tedy správně v bodě 87 odůvodnění napadeného
         rozhodnutí zamítla argument žalobkyň, který v podstatě vychází z porušení zásady rovného zacházení.

      122    Co se týče argumentu vycházejícího z toho, že TV2 by neměl být přiznán status veřejnoprávní stanice, protože se její program
         neliší od programu komerčních stanic, a z toho, že Komise měla provést srovnávací studii programů TV2 a komerčních stanic,
         je třeba ho zamítnout.

      123    Přijmout tento argument, a vztáhnout tedy, prostřednictvím srovnávací analýzy programů, definici vysílací SOHZ na okruh programů
         komerčních vysílacích organizací, by mělo za následek, že by členské státy byly zbaveny své pravomoci definovat veřejnou službu.
         Definice SOHZ by totiž v důsledku toho závisela na komerčních subjektech a jejich rozhodnutích vysílat či nevysílat určité
         programy. Jak správně uvádí TV2 A/S, členské státy, když definují úkol veřejnoprávního vysílání, nemohou být omezeny činnostmi
         komerčních televizních stanic.

      124    Z předchozích úvah vyplývá, že žalobkyně neprokázaly, že Komise nesprávně usoudila, že široká a kvalitativní definice vysílací
         SOHZ zajišťovaná TV2 nebyla zjevně nesprávná, a tedy mohla být přijata.

      125    První důvod žaloby T‑329/04 a druhý důvod žaloby T‑336/04 musí být tedy zamítnuty.

      126    Soud se domnívá, že je následně třeba přezkoumat postupně první a druhý důvod žalob T‑309/04 a T‑317/04, které vycházejí,
         co se týče prvního žalobního důvodu, z porušení práva na obhajobu, a co se týče druhého žalobního důvodu, z porušení čl. 87
         odst. 1 ES, v rozsahu, v němž výnos z koncesionářských poplatků, jakož i příjmy z reklamy převedené na TV2 prostřednictvím
         Fonds TV2 nejsou státními prostředky.

       K prvnímu důvodu žalob T‑309/04 a T‑317/04, vycházejícímu z porušení práva na obhajobu
      –       Argumenty účastníků řízení
      127    Dánské království a TV2 A/S v podstatě tvrdí, že Komise v napadeném rozhodnutí zaujala postoj k otázkám, které nebyly zahrnuty
         v rozhodnutí o zahájení řízení, že při neporušení práva na obhajobu by napadené rozhodnutí bylo odlišné a že různé konkrétní
         okolnosti by Komisi vedly k tomu, aby byla v rozhodnutí o zahájení řízení jasnější.

      128    Zaprvé rozhodnutí o zahájení řízení představovalo předmět formálního vyšetřovacího řízení jako ověření, zda údajná nadměrná
         náhrada skutečně během období šetření sloužila ke křížovému subvencování komerčních činností TV2. Rozhodnutí o zahájení řízení
         nijak nezmiňovalo zásadu soukromého investora v tržním hospodářství (dále jen „ZSITH“) jako právně významného prvku. Navíc
         je toto rozhodnutí třeba číst v tom smyslu, že Komise neměla v úmyslu provádět zvláštní přezkum dodržování ZSITH. Jeho obsah
         tedy neodůvodňuje použití argumentace opřené o otázku, zda byla dodržena ZSITH, co se týče tvrzené nadměrné náhrady. Komise
         se přesto v napadeném rozhodnutí vyjádřila k otázce, zda Dánské království jednalo jako soukromý investor v tržním hospodářství.

      129    Zadruhé, je tvrzeno, že Komise by posoudila odlišně spis, kdyby Dánské království mohlo předložit své argumenty a relevantní
         dokumentaci. Napadené rozhodnutí je totiž zejména odůvodněno nedostatkem skutečností uvedených Dánským královstvím k prokázání
         dodržování ZSITH.

      130    Zatřetí Komise nikdy netvrdila, že nadměrná náhrada nákladů na veřejnou službu nesených veřejnoprávní organizací, aniž by
         ve skutečnosti existovalo křížové subvencování, mohla sama o sobě představovat státní podporu, která je v rozporu se Smlouvou.
         To nevyplývá ani ze sdělení o vysílání, podle kterého nadměrná náhrada představuje problém, pouze pokud existuje křížové subvencování
         komerčních činností (bod 58 tohoto sdělení) nebo pokud existuje jiný typ dopadu na rozvoj obchodu v rozsahu, který by odporoval
         zájmům Společenství [bod 29 iii)]. Vývoj předcházející rozhodnutí o zahájení řízení přiměl Dánské království uvěřit, že nadměrná
         náhrada není sama o sobě považována za problém.

      131    TV2 A/S uvádí, že okolnost, zda předložila či nepředložila vyjádření v odpovědi na rozhodnutí o zahájení řízení, není relevantní
         z hlediska dodržování práva na obhajobu. Jakožto zúčastněná strana, a navíc přímo dotčená negativním rozhodnutím, má zjevný
         oprávněný zájem na tom, aby byl rámec definovaný v rozhodnutí o zahájení řízení dodržován.

      132    Komise, ve věci T‑309/04 v podstatě podporovaná SBS, připomíná zaprvé, že rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení
         nemůže obsahovat vyčerpávající a detailní názor na věc. Rozhodnutí o zahájení řízení obsahuje ostatně vyčerpávající popis
         otázek spojených jak s nadměrnou náhradou nákladů veřejné služby, tak s použitím ZSITH. Dánské království ostatně samo nevykládalo
         toto rozhodnutí v tom smyslu, že vyšetřování se týkalo pouze křížového subvencování.

      133    Co se týče TV2 A/S, jelikož tento podnik nesdělil připomínky během formálního vyšetřovacího řízení, nelze se domnívat, že
         došlo k zásahu do jeho práva na obhajobu.

      134    Zadruhé Komise popírá, že skutečnosti, na které Dánské království odkazuje ve své žalobě a které se týkají ZSITH, by vedly
         k odlišnému výsledku, než ke kterému došla v napadeném rozhodnutí.

      135    Zatřetí, co se týče tvrzených zvláštních okolností, Komise uvádí, že dvojí role dánských orgánů jako veřejného orgánu a jako
         údajného investora, znamená rozlišovat, co se týče použití pravidel týkajících se státní podpory. Tato pravidla jsou odlišná
         podle toho, zda se použijí na stát jako „veřejný orgán“, nebo na stát jako investora. Sdělení o vysílání obsahuje hlavní zásady
         pouze ohledně náhrady za povinnosti veřejné služby, ale nikoli ohledně státního investování ve veřejném podniku za tržních
         podmínek. Co se týče náhrady za veřejné služby, výchozí předpoklad je, že se jedná o státní podporu. Komise nicméně ověřuje,
         zda se použije výjimka čl. 86 odst. 2 ES. Co se týče investování ve veřejných podnicích, hlavním úkolem Komise je posoudit,
         zda státní zásah může být postaven na roveň zásahu soukromého investora v tržním hospodářství.

      –       Závěry Soudu
      136    Podle ustálené judikatury je dodržování práva na obhajobu v každém řízení zahájeném vůči osobě, které může vést k aktu nepříznivě
         zasahujícímu do jejího právního postavení, základní zásadou práva Společenství, která musí být zajištěna, i když neexistuje
         jakákoliv zvláštní právní úprava (viz rozsudky Soudního dvora ze dne 10. července 1986, Belgie v. Komise, 234/84, Recueil,
         s. 2263, bod 27; ze dne 14. února 1990, Francie v. Komise, C‑301/87, Recueil, s. I‑307, bod 29; ze dne 21. března 1990, Belgie
         v. Komise, C‑142/87, Recueil, s. I‑959, bod 46, a ze dne 5. října 2000, Německo v. Komise, C‑288/96, Recueil, s. I‑8237, bod
         99, a citovaná judikatura; rozsudek Soudu ze dne 6. března 2003, Westdeutsche Landesbank Girozentrale a Land Nordrhein-Westfalen
         v. Komise, T‑228/99 a T‑233/99, Recueil, s. II‑435, bod 121). Tato zásada vyžaduje, aby osoba, proti které Komise zahájila
         správní řízení, mohla během tohoto řízení užitečně vyjádřit své stanovisko k reálnosti a relevanci skutkového stavu a dovolávaných
         okolností, jakož i k dokumentům použitým Komisí na podporu jejího tvrzení existence porušení práva Společenství (výše uvedený
         rozsudek ze dne 10. července 1986, Belgie v. Komise, bod 27).

      137    Co se týče práv podniku, který je příjemcem státní podpory, je třeba uvést, že správní řízení v oblasti státních podpor je
         řízení zahájené pouze proti dotčenému členskému státu (rozsudek Soudního dvora ze dne 24. září 2002, Falck a Acciaierie di
         Bolzano v. Komise, C‑74/00 P a C‑75/00 P, Recueil, s. I‑7869, bod 81). Společnosti přijímající podporu se považují pouze za
         zúčastněné strany v tomto řízení (rozsudek Westdeutsche Landesbank Girozentrale a Land Nordrhein-Westfalen v. Komise, bod
         136 výše, bod 122). Z toho vyplývá, že zúčastněné strany, jako v projednávaném případě TV2 A/S, aniž by mohly uplatňovat právo
         na obhajobu přiznané osobám, proti nimž se vede řízení, mají pouze právo účastnit se správního řízení v přiměřeném rozsahu
         s ohledem na okolnosti každého konkrétního případu [výše uvedený rozsudek Falck a Acciaierie di Bolzano v. Komise, bod 83;
         rozsudky Soudu ze dne 25. června 1998, British Airways a další v. Komise, T‑371/94 a T‑394/94, Recueil, s. II‑2405, bod 60,
         a ze dne 31. května 2006, Kuwait Petroleum (Nizozemsko) v. Komise, T‑354/99, Sb. rozh. s. II‑1475, bod 80].

      138    Mimoto je třeba připomenout, že podle článku 6 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí
         pravidla k článku [88 ES] (Úř. věst. L 83, s. 1; Zvl. vyd. 08/01, s. 339), pokud se Komise rozhodne zahájit formální vyšetřovací
         řízení, může se rozhodnutí o zahájení řízení omezit na shrnutí relevantních skutkových a právních skutečností, na předběžné
         hodnocení dotčeného státního opatření směřující k určení, zda má charakter podpory, a na uvedení důvodů, které vyvolávají
         pochybnosti o jeho slučitelnosti se společným trhem (rozsudek Soudu ze dne 23. října 2002, Diputación Foral de Guipúzcoa a další
         v. Komise, T‑269/99, T‑271/99 a T‑272/99, Recueil, s. II‑4217, bod 104).

      139    Rozhodnutí o zahájení řízení tak musí umožnit zúčastněným stranám účinně se účastnit formálního vyšetřovacího řízení, ve kterém
         budou mít možnost uplatnit své argumenty. Za tímto účelem postačuje, aby byly zúčastněné strany seznámeny s úvahami, které
         vedly Komisi k předběžnému závěru, že dotčené opatření může představovat novou podporu neslučitelnou se společným trhem (rozsudky
         Soudu ze dne 30. dubna 2002, Government of Gibraltar v. Komise, T‑195/01 a T‑207/01, Recueil, s. II‑2309, bod 138, a Diputación
         Foral de Guipúzcoa a další v. Komise, bod 138 výše, bod 105).

      140    Nezávisle na tom, zda ZSITH, uplatňovaná Dánským královstvím a TV2 A/S, je v oblasti státních podpor relevantní pro posouzení
         státního financování veřejných služeb, Soud se domnívá, že rozhodnutí o zahájení řízení nemůže být vykládáno tak, že mohlo
         vést žalobkyně k závěru, že nadměrná náhrada způsobuje potíže s ohledem na zákaz státních podpor pouze v případě křížového
         subvencování, a tudíž k nerozvinutí další argumentace založené na ZSITH.

      141    Naopak v bodě 54 rozhodnutí o zahájení řízení se Komise odvolává na rozsudek Soudního dvora ze dne 22. listopadu 2001, Ferring
         (C‑53/00, Recueil, s. I‑9067, bod 27), a uvádí, že kvalifikace financování směřujícího k náhradě nákladů na splnění povinností
         veřejné služby jako státní podpory záleží na otázce, zda protiplnění překračuje čisté dodatečné náklady, které představuje
         výkon tohoto úkolu. Komise dodává, že pokud je podpora přiměřená ve vztahu k čistým nákladům na výkon úkolu veřejné služby,
         znamená to, že TV2 nebyla poskytnuta žádná skutečná výhoda ve srovnání s jejími soutěžiteli. Komise uvádí obdobná tvrzení
         na jiných místech rozhodnutí o zahájení řízení (viz body 62, 63, 79 a 83 tohoto rozhodnutí).

      142    Pokud jde o skutečnost, že Komise v rozhodnutí o zahájení řízení usoudila, že jí přísluší ověřit, zda křížové subvencování
         nastalo během období šetření (viz bod 68 rozhodnutí o zahájení řízení), nemůže být vykládána ve smyslu, že jde z její strany
         o vyjádření toho, že v případě neexistence křížového subvencování se nejedná o státní podporu. Tato úvaha Komise se vysvětluje
         skutečností, že bylo z její strany běžné v rámci posuzování ex post sporných opatření, klást si otázku, zda tato opatření skutečně vedla ke křížovému subvencování během období šetření.

      143    Mimoto a aniž je dotčena ještě jednou otázka relevance ZSITH pro posouzení státního financování veřejné služby s ohledem na
         pravidla v oblasti státních podpor, z rozhodnutí o zahájení řízení (bod 71, poslední věta) nemůže být odvozeno – na rozdíl
         od toho, co tvrdí Dánské království – že Komise uvedla, že nemá v úmyslu přezkoumávat dodržování ZSITH. V uvedeném bodě 71,
         poslední větě, se Komise totiž spokojila s opakováním argumentu dánských orgánů, podle kterého jednaly jako soukromý investor
         v tržním hospodářství.

      144    Z předchozích úvah vyplývá, že Dánské království neprávem tvrdí, že rozhodnutí o zahájení řízení ho vedlo k tomu, aby ve stadiu
         formálního vyšetřovacího řízení více nerozvíjelo svůj postoj založený na ZSITH, podle kterého jednalo vůči TV2 jako soukromý
         investor v tržním hospodářství. Z týchž důvodů TV2 A/S neprávem tvrdí, že se Komise ve formálním řízení odchýlila od rámce
         přezkumu definovaného v rozhodnutí o zahájení řízení.

      145    Žádná zvláštní okolnost nakonec neukládala Komisi, aby se v rozhodnutí o zahájení řízení vyjádřila jasněji. V tomto ohledu
         a na rozdíl od toho, co tvrdí Dánské království, ze sdělení o vysílání nevyplývá, že nadměrná náhrada může způsobit obtíže
         pouze v případě prokázaného křížového subvencování.

      146    Za těchto okolností, ze kterých vyplývá, že ani právo na obhajobu Dánského království, ani omezenější práva, která TV2 A/S
         má v důsledku svého postavení jako zúčastněná strana, nebyly porušeny, je třeba tento žalobní důvod zamítnout.

       K druhému důvodu žalob T‑309/04 a T‑317/04, vycházejícímu z porušení čl. 87 odst. 1 ES v rozsahu, v němž výnos z koncesionářských
         poplatků, jakož i příjmy z reklamy převedené na TV2 prostřednictvím Fonds TV2, nejsou státními prostředky

      –       Argumenty účastníků řízení
      147    Dánské království a TV2 A/S, která je podporovaná UER, tvrdí, že údajná nadměrná náhrada nemůže být považována za státní podporu
         v rozsahu, v němž je financována koncesionářskými poplatky, jakož i příjmy z reklamy placenými do roku 1997 prostřednictvím
         Fonds TV2 (dále jen „příjmy z reklamy 1995–1996“).

      148    Koncesionářské poplatky jsou placeny uživateli, a nejedná se tedy o převod státních prostředků. Musí být považovány za částečný
         příspěvek placený těmito uživateli za možnost přijímat TV2, srovnatelný s poplatkem placeným za příjem kabelových stanic.
         Skutečnost, že povinnost platit poplatek za možnost přijímat programy TV2 je stanovena zákonem, na tom nic nemění.

      149    Skutečnost, že koncesionářské poplatky jsou vybírány DR – a že jejich výnos byl do roku 1997 převáděn prostřednictvím Fonds
         TV2 – nemá rovněž význam. Důvod pro to byl čistě administrativní.

      150    Okolnost, která způsobila, že převod výnosu z koncesionářských poplatků na TV2 nepředstavuje převod státních prostředků nebo
         podporu přičitatelnou státu, má tím spíše tentýž důsledek, co se týče převodu příjmů z reklamy 1995–1996.

      151    Výnos z koncesionářských poplatků, jakož i příjmy z reklamy 1995–1996 převedené na TV2 prostřednictvím Fonds TV2 nemohou být
         považovány za kontrolované veřejnými orgány vzhledem k tomu, že dánský ministr kultury nemá – od okamžiku, kdy byla stanovena
         výše poplatku nebo bylo přijato rozhodnutí o rozdělení výnosu z poplatku mezi DR a TV2 – kontrolu nad příjmy, tak aby je mohl
         používat k jiným účelům. Jinak řečeno, výnos z poplatku je od tohoto okamžiku určen k použití pro činnosti DR nebo TV2.

      152    Komise, podporovaná v žalobě T‑309/04 SBS, úvodem uvádí, že je nesporné, že ministr kultury stanoví výši poplatku dlužnou
         všemi držiteli rádiových a televizních přijímačů v Dánsku. Tento poplatek je vybírán DR a na základě rozhodnutí ministra kultury
         jsou příjmy, které z něj pocházejí, rozdělovány mezi DR a TV2 v souladu s dohodou o médiích uzavřenou s dánským parlamentem
         (bod 22 napadeného rozhodnutí). Ministr kultury stanoví zejména vznik a zánik povinnosti platit poplatek a nezaplacené poplatky
         mohou být vymáhány srážkou ze mzdy (bod 23 napadeného rozhodnutí). Až do roku 1997 TV2 získávala příjmy prostřednictvím Fonds
         TV2, entitou založenou státem s cílem poskytovat příjmy TV2.

      153    Podle Komise se musí prostředky považovat za státní prostředky, pokud jsou pod veřejnou kontrolou, a vnitrostátní orgány je
         tedy mají k dispozici. Co se týče TV2, část poplatku, která se vrací této vysílací organizaci, je stanovena ministrem kultury.
         Co se týče definice státních prostředků, společný jmenovatel judikatury je, že soud Společenství ověřuje, zda prostředky podléhaly
         státní kontrole. Z předchozího mimo to vyplývá, že stát dohlížel nad výběrem poplatku, jakož i nad vymáháním pohledávek. Povinnost
         platit poplatek měli všichni držitelé televizního nebo rádiového přijímače, ať již přijímali programy DR nebo TV2, či nikoli.
         Odlišoval se tedy od jiných platebních povinností, jako je předplatné kabelové stanice.

      154    Komise uvádí, že neexistuje smluvní vztah mezi TV2 a každou osobou, která platí poplatek. Systém poplatku tedy není srovnatelný
         se situací ve věci, ve které byl vydán rozsudek Soudního dvora ze dne 13. března 2001, PreussenElektra (C‑379/98, Recueil,
         s. I‑2099).

      –       Závěry Soudu
      155    Podle ustálené judikatury kvalifikace opatření jako státní podpory vyžaduje, aby byly splněny všechny podmínky uvedené v čl. 87
         odst. 1 ES (rozsudky Soudního dvora ze dne 21. března 1990, Belgie v. Komise, bod 136 výše, bod 25; ze dne 14. září 1994,
         Španělsko v. Komise, C‑278/92 až C‑280/92, Recueil, s. I‑4103, bod 20, a ze dne 16. května 2002, Francie v. Komise, C‑482/99,
         Recueil, s. I‑4397, bod 68).

      156    Zásada zákazu státních podpor uvedená v čl. 87 odst. 1 ES zahrnuje následující podmínky. Zaprvé se musí jednat o státní zásah
         nebo zásah ze státních prostředků. Zadruhé musí být tento zásah způsobilý ovlivnit obchod mezi členskými státy. Zatřetí musí
         svého příjemce zvýhodnit. Začtvrté musí narušovat či hrozit narušením hospodářské soutěže.

      157    Tento žalobní důvod se týká první z těchto podmínek, podle které, aby mohla být opatření kvalifikována jako státní podpory,
         musí být jednak poskytnuta přímo nebo nepřímo ze státních prostředků, a jednak musí být přičitatelná státu (rozsudky Soudního
         dvora Francie v. Komise, bod 155 výše, bod 24; GEMO, bod 102 výše, bod 24, a ze dne 15. července 2004, Pearle a další, C‑345/02,
         Sb. rozh. s. I‑7139, bod 36).

      158    Co se týče zaprvé koncesionářských poplatků, z napadeného rozhodnutí vyplývá, a není vážně popíráno, že je jejich výše stanovena
         dánskými orgány (bod 22 odůvodnění), že povinnost platit je nevyplývá ze smluvního vztahu mezi TV2 a jejím dlužníkem, ale
         z pouhého držení televizního nebo rádiového přijímače (body 22 a 59 odůvodnění), že jejich výběr je v případě potřeby prováděn
         v souladu s pravidly upravujícími výběr daní (bod 23 odůvodnění) a že konečně to jsou dánské orgány, kdo určuje část koncesionářských
         poplatků, která připadne TV2 (bod 59 odůvodnění).

      159    Z předchozího vyplývá, že prostředky pocházející z koncesionářských poplatků jsou k dispozici dánským orgánům a pod jejich
         kontrolou, a že tedy představují státní prostředky.

      160    Co se týče zadruhé příjmů z reklamy, Soud uvádí, že zpochybnění ze strany Dánského království a TV2 A/S se týká pouze příjmů
         z reklamy 1995–1996, jelikož během těchto let, na rozdíl od pozdějšího období, nebyl vysílací čas pro reklamu na TV2 prodáván
         samotnou TV2, ale třetí společností (TV2 Reklame A/S), a během nich byl výnos z tohoto prodeje převáděn na TV2 prostřednictvím
         Fonds TV2 (viz bod 24 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

      161    Soud nejprve konstatuje, že Komise v napadeném rozhodnutí nerozlišuje příjmy z reklamy 1995–1996 od koncesionářských poplatků.

      162    Přestože totiž výslovně upozorňuje na rozdíl mezi příjmy z reklamy obecně a televizním poplatkem (viz body 10 a 17 odůvodnění
         napadeného rozhodnutí) a krátce uvádí způsoby obchodování s vysílacím časem pro reklamu na TV2 během let 1995–1996 (viz bod
         24 odůvodnění napadeného rozhodnutí), Komise v praxi spojuje příjmy z reklamy 1995–1996 s koncesionářskými poplatky. V bodě
         21 odůvodnění napadeného rozhodnutí tak 4 067,7 milionu DKK, které Komise kvalifikuje jako „příjmy pocházející z koncesionářských
         poplatků“, patří ve skutečnosti do příjmů z reklamy 1995–1996. To je potvrzeno tabulkou 1 v bodě 107 odůvodnění napadeného
         rozhodnutí, ve kterém se příjmy z reklamy 1995–1996 neobjevují v řádce tabulky nazvané „Čisté příjmy z reklamy“, ale jsou
         zahrnuty v řádce nazvané „Koncesionářské poplatky/Fonds TV2“, o celkové výši 4 067,7 milionů DKK.

      163    Soud mimoto konstatuje, že tato faktická záměna částek příjmů z reklamy 1995–1996 a částek koncesionářských poplatků, záměna,
         kterou nic a priori nevysvětluje s ohledem na rozdílnou povahu mezi těmito dvěma způsoby financování, je doprovázena neexistencí jakéhokoli zvláštního
         odůvodnění ve věci těchto příjmů z reklamy, v části napadeného rozhodnutí, která se věnuje tomu, zda kvalifikovat či nekvalifikovat
         jako státní prostředky různá opatření přijatá Dánským královstvím ve prospěch TV2 (body 57 až 68 odůvodnění).

      164    Pokud totiž v této části napadeného rozhodnutí Komise přezkoumává otázku, zda poplatky (body 57 až 60 odůvodnění napadeného
         rozhodnutí) nebo převod ad hoc provedený během likvidace Fonds TV2 v roce 1997 (bod 61 odůvodnění, druhá věta) představují státní prostředky, nezmiňuje
         otázku příjmů z reklamy 1995–1996.

      165    Mimoto se Soud domnívá, že bod 24 odůvodnění napadeného rozhodnutí není dostatečně odůvodněné, co se týče faktické záměny
         příjmů z reklamy 1995–1996 s koncesionářskými poplatky. S ohledem totiž zejména na rozdílnou povahu mezi příjmy z reklamy
         a audiovizuálními poplatky, ale rovněž na skutečnost, že se nejednalo o prodej jakéhokoli vysílacího času pro reklamu, nýbrž
         času TV2, a konečně na skutečnost, že příjmy z reklamy 1995–1996 byly vždy jasně nižší než potřeby veřejné služby, nemůže
         být vyloučeno, že tyto příjmy z reklamy byly ve skutečnosti rovnou získávány TV2 a že jejich převod prostřednictvím Fonds
         TV2 bylo pouze administrativním způsobem, který nepředstavoval skutečnou kontrolu Dánského království nad těmito částkami.

      166    Soud ostatně uvádí, že, ve stadiu žaloby před Soudem, ačkoliv Komise důsledně hájí povahu poplatků jako státních prostředků
         a zdůrazňuje zejména neexistenci smluvního vztahu, ve kterém by mělo původ placení poplatku držiteli televizních přijímačů,
         neodpovídá naopak na zvláštní otázku příjmů z reklamy 1995–1996, a nevyvrací tak kritiku žalobkyň, založenou na čistě smluvním
         původu těchto příjmů.

      167    Z předchozích úvah vyplývá, že Komise v napadeném rozhodnutí nesplnila svoji povinnost odůvodnění, co se týče faktického zohlednění
         příjmů z reklamy 1995–1996 jako státních prostředků. Za těchto podmínek je třeba částečně přijmout tento žalobní důvod v rozsahu,
         v němž se týká příjmů z reklamy 1995–1996, a tudíž zrušit napadené rozhodnutí v rozsahu, v němž zahrnuje tyto příjmy mezi
         státní prostředky.

      168    Soud se domnívá, že následně je třeba přezkoumat výtku uplatněnou Dánským královstvím a TV2 A/S zejména v rámci pátého, šestého
         a sedmého žalobního důvodu směřujícího ke zrušení v žalobách T‑309/04 a T‑317/04, která v podstatě vychází z toho, že napadené
         rozhodnutí spočívá na nedostatečném odůvodnění, což vyplývá ze zjevně nedostatečného přezkumu podmínek, za kterých byla TV2
         financována Dánským královstvím během období šetření, což má za následek, že Komise neprávem dospěla k závěru, že se jedná
         o státní podporu.

       K výtce v žalobách T‑309/04 a T‑317/04, vycházející z nedostatečného odůvodnění napadeného rozhodnutí, které vyplývá z toho,
         že Komise porušila svoji povinnost přezkumu

      –       Argumenty účastníků řízení
      169    Dánské království a TV2 A/S tvrdí, že napadené rozhodnutí spočívá na nedostatečném odůvodnění, protože Komise neprovedla náležitý
         přezkum otázky, zda konkrétně TV2 mezi roky 1995 a 2002 byla financována způsobem přiměřeným potřebám veřejné služby. Uvádějí
         skutečnosti na podporu názoru, podle kterého toto financování bylo prováděno během období šetření objektivně, transparentně
         a racionálně, aby bylo přiměřené potřebám veřejné služby.

      170    Dánské království tak odkazuje na přípravné práce na zákoně z roku 1986 o zřízení TV2, jakož i odhady příjmů a výdajů TV2,
         které byly uvedeny v příloze uvedených prací.

      171    TV2 A/S tvrdí, že význam náhrady, kterou TV2 potřebovala, byl stanoven ministrem kultury ve spolupráci s finanční komisí dánského
         parlamentu, tedy pod přísnou parlamentní kontrolou, v rámci čtyřletých dohod nazvaných dohody o médiích, a na základě podrobných
         hospodářských analýz. Tyto podrobné hospodářské analýzy byly provedeny v letech 1995 a 1999 auditorskou firmou KPMG, ve spolupráci
         s monitorovací skupinou složenou z odborníků, které se účastnili soutěžitelé TV2 (dále jen „hospodářské analýzy 1995/1999“).

      172    Předmětem těchto hospodářských analýz bylo právě umožnit stanovení části koncesionářských poplatků, která se měla vracet TV2,
         ve světle jejích povinností veřejné služby, potřeb jejího financování, které z toho vyplývají, a posouzení potenciálu zdrojů
         této vysílací organizace pocházejících z televizní reklamy, jakož i z jiných příjmů. Výše poplatku a části, která se vrací
         TV2, byly mimoto stanoveny za předpokladu, že výhody pocházející od státu ve formě zejména osvobození od úroků a daňového
         osvobození, jak jsou uvedeny v bodě 110 odůvodnění napadeného rozhodnutí, jsou zachovány.

      173    Hospodářské analýzy 1995/1999, které byly stejně jako roční vyúčtování TV2 zveřejněny, byly uvedeny v příloze vyjádření Dánského
         království ze dne 24. března 2003 v odpovědi na rozhodnutí o zahájení řízení.

      174    Dvě dohody o médiích relevantní pro období šetření (1995 a 1999) se zakládaly právě na těchto podrobných hospodářských analýzách.
         Předložením těchto hospodářských analýz během formálního řízení, Dánské království tedy Komisi doložilo finanční odhady, které
         tvořily podklad různých dohod o médiích během období šetření.

      175    Dánské království a TV2 A/S se odvolávají na šetření a doporučení z let 1994-1995 Rigsrevisionen (dánský účetní dvůr) dánské
         vládě, týkající se vytvoření základního kapitálu TV2 a změn ve stanovách TV2, které z toho plynou. Uvádí rovněž zprávu ministra
         financí ze dne 2. srpna 1995 připravenou na žádost státních kontrolorů, jakož i změnu stanov TV2, kterou v důsledku toho v roce
         1997 provedlo Dánské království a která stanoví povinnost vytvořit základní kapitál ve výši minimálně 200 milionů DKK.

      176    S ohledem na všechny tyto skutečnosti, ze kterých vyplývá, že financování TV2 a vytvoření základního kapitálu během období
         šetření byly stanoveny způsobem hospodářsky racionálním a přiměřeným potřebám veřejné služby, neexistence v napadeném rozhodnutí
         podrobné analýzy v tomto ohledu znamená, že základy a odůvodnění tohoto rozhodnutí jsou nedostatečné.

      177    V odpovědi na tvrzení Komise, podle kterého věděla o těchto informacích, ale usoudila, že neprokazovaly, že nadměrná náhrada
         nahromaděná v TV2 ve skutečnosti představovala rezervu připravenou k tomu, aby TV2 mohla vyhovět svým potřebám veřejné služby,
         která byla přiměřená těmto potřebám, Dánské království a TV2 A/S odpovídají, že určující skutečností přesto je, že, i když
         všechny informace byly sděleny Komisi během formálního řízení, Komise se k nim nevyjádřila v napadeném rozhodnutí, nebo se
         vyjádřila pouze neúplným a nepřesným způsobem. Napadené rozhodnutí spočívá na formálních úvahách a neobsahuje žádnou hospodářskou
         analýzu týkající se toho, zda a v jakém rozsahu přesahoval základní kapitál vytvořený v TV2 to, co bylo nezbytné k plnění
         jejího úkolu veřejné služby, a případně zda byl v rozporu s obecným zájmem. Odůvodnění a základy napadeného rozhodnutí jsou
         tedy postiženy podstatnými vadami.

      –       Závěry Soudu
      178    Co se zaprvé týče rozsahu povinnosti odůvodnění, je třeba připomenout, že odůvodnění vyžadované článkem 253 ES musí být přizpůsobeno
         povaze dotčeného aktu a musejí z něho jasně a jednoznačně vyplývat úvahy orgánu, jenž akt vydal, tak, aby se zúčastněné osoby
         mohly seznámit s důvody, které vedly k přijetí opatření a příslušný soud mohl vykonávat svůj přezkum. Požadavek odůvodnění
         musí být posuzován v závislosti na okolnostech případu, zejména v závislosti na obsahu aktu, povaze dovolávaných důvodů a zájmu,
         který mohou mít osoby, kterým je akt určen, nebo jiné osoby, kterých se akt bezprostředně a osobně dotýká, na získání těchto
         vysvětlení. Není požadováno, aby odůvodnění vylíčilo všechny relevantní skutkové a právní okolnosti, jelikož otázka, zda odůvodnění
         aktu splňuje požadavky článku 253 ES, musí být posuzována s ohledem nejen na jeho znění, ale také na jeho kontext, jakož i s ohledem
         na všechna právní pravidla upravující dotčenou oblast. (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 2. dubna 1998, Komise v. Sytraval
         a Brink’s France, C‑367/95 P, Recueil, s. I‑1719, bod 63 a citovaná judikatura).

      179    Je mimoto namístě zdůraznit, že v případech, kdy Komise za účelem plnění svých funkcí disponuje posuzovací pravomocí, má dodržování
         záruk přiznaných právním řádem Společenství ve správních řízeních o to podstatnější význam. Mezi tyto záruky patří zejména
         povinnost příslušného orgánu zkoumat pečlivě a nestranně všechny relevantní okolnosti projednávaného případu a dostatečně
         odůvodnit svá rozhodnutí (rozsudek Soudního dvora ze dne 21. listopadu 1991, Technische Universität München, C‑269/90, Recueil,
         s. I‑5469, bod 14).

      180    Krom toho, i když Komise není povinna v odůvodnění rozhodnutí, která přijímá za účelem zajištění používání pravidel hospodářské
         soutěže, zabývat se všemi skutkovými a právními otázkami, jakož i úvahami, které ji k přijetí takového rozhodnutí vedly, nic
         to nemění na skutečnosti, že je povinna na základě článku 253 ES uvést alespoň skutečnosti a úvahy, které mají základní význam
         v systematice jejího rozhodnutí, což soudu Společenství a zúčastněným stranám umožňuje zjistit podmínky, za kterých použila
         Smlouvu (viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 15. září 1998, European Night Services a další v. Komise, T‑374/94, T‑375/94,
         T‑384/94 a T‑388/94, Recueil, s. II‑3141, bod 95 a citovaná judikatura).

      181    Z judikatury také vyplývá, že kromě výjimečných okolností musí rozhodnutí ve svém znění obsahovat odůvodnění a nemůže být
         poprvé a a posteriori objasněno před soudem Společenství (viz rozsudky Soudu ze dne 2. července 1992, Dansk Pelsdyravlerforening v. Komise, T‑61/89,
         Recueil, p. II‑1931, bod 131; ze dne 14. května 1998, Buchmann v. Komise, T‑295/94, Recueil, s. II‑813, bod 171, a European
         Night Services a další v. Komise, bod 180 výše, bod 95 a citovaná judikatura). Je totiž třeba připomenout, že odůvodnění musí
         být dotyčné osobě v zásadě sděleno současně s rozhodnutím nepříznivě zasahujícím do jejího právního postavení. Chybějící odůvodnění
         nemůže být zhojeno skutečností, že se dotyčná osoba dozví důvody rozhodnutí v průběhu řízení před soudy Společenství (rozsudek
         Soudního dvora ze dne 28. června 2005, Dansk Rørindustri a další v. Komise, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P až C‑208/02
         P a C‑213/02 P, Sb. rozh. s. I‑5425, bod 463; rozsudky Soudu ze dne 12. prosince 1996, Rendo a další v. Komise, T‑16/91, Recueil,
         s. II‑1827, bod 45, a ze dne 15. června 2005, Corsica Ferries France v. Komise, T‑349/03, Sb. rozh. s. II‑2197, bod 287).

      182    V tomto ohledu je třeba připomenout, že soud Společenství je povinen se v rámci žaloby na neplatnost podané na základě článku
         230 ES omezit na přezkum legality napadeného aktu. V důsledku toho nepřísluší Soudu, aby případné nedostatky v odůvodnění
         zhojil nebo uvedené odůvodnění Komise doplnil tím, že do něj přidá nebo v něm nahradí skutečnosti, které nevyplývají ze samotného
         napadeného rozhodnutí (viz v tomto smyslu rozsudky Soudu ze dne 27. ledna 1998, Ladbroke Racing v. Komise, T‑67/94, Recueil,
         s. II‑1, body 147 a 148; ze dne 15. září 1998, BFM a EFIM v. Komise, T‑126/96 a T‑127/96, Recueil, s. II‑3437, bod 81; ze
         dne 13. července 2000, Griesel v. Rada, T‑157/99, Recueil FP, s. I‑A-151 a II‑699, bod 41, a Corsica Ferries, bod 181 výše,
         bod 58).

      183    Co se týče zadruhé rozsahu povinnosti přezkumu, kterou má Komise v rámci kontroly státních podpor, je třeba připomenout, že
         pokud členský stát na základě povinnosti loajální spolupráce stanovené v článku 10 ES musí spolupracovat s Komisí tak, že
         jí poskytuje informace, které jí umožní rozhodnout, zda dotčené opatření má povahu státní podpory [viz k povinnosti loajální
         spolupráce rozsudky Soudního dvora ze dne 3. července 2003, Belgie v. Komise, C‑457/00, Recueil, s. I‑6931, bod 99, a ze dne
         10. května 2005, Itálie v. Komise, C‑400/99, Sb. rozh. s. I‑3657, bod 48; rozsudek Kuwait Petroleum (Nederland) v. Komise,
         bod 137 výše, bod 67] a jestliže je věcí tohoto členského státu, aby předložil případně důkaz, že podmínky použití čl. 86
         odst. 2 ES jsou splněny (rozsudek Soudního dvora ze dne 23. října 1997, Komise v. Francie, C‑159/94, Recueil, s. I‑5815, bod
         94; rozsudek Soudu ze dne 16. března 2004, Danske Busvognmænd v. Komise, T‑157/01, Recueil, s. II‑917, bod 96), nic to nemění
         na tom, že Komise v zájmu řádného provádění základních pravidel Smlouvy týkajících se státních podpor podléhá povinnosti nezávislého
         a pečlivého přezkumu (viz v tomto smyslu rozsudek Komise v. Sytraval a Brink’s France, bod 178 výše, body 60 až 62; rozsudky
         Soudu ze dne 30. ledna 2002, max.mobil v. Komise, T‑54/99, Recueil, s. II‑313, bod 49, dvě první věty, nevyvrácené rozsudkem
         Soudního dvora ze dne 22. února 2005, Komise v. max.mobil, C‑141/02 P, Sb. rozh. s. I‑1283, a Westdeutsche Landesbank Girozentrale
         a Land Nordrhein-Westfalen v. Komise, bod 136 výše, bod 167), a že tato povinnost jí zejména ukládá pečlivě přezkoumat informace,
         které jsou jí poskytnuty členským státem.

      184    Mimoto je třeba připomenout, že v rámci žaloby na neplatnost podané na základě článku 230 ES musí být posouzena legalita aktu
         Společenství na základě informací existujících ke dni, kdy byl akt přijat. Konkrétně, komplexní posouzení Komise musí být
         přezkoumána pouze na základě informací, které měla k dispozici v době, kdy učinila tato posouzení (rozsudky Soudního dvora
         ze dne 7. února 1979, Francie v. Komise, 15/76 a 16/76, Recueil, s. 321, bod 7; ze dne 10. července 1986, Belgie v. Komise,
         bod 136 výše, bod 16; ze dne 11. září 2003, Belgie v. Komise, C‑197/99 P, Recueil, s. I‑8461, bod 86; rozsudky Soudu British
         Airways a další v. Komise, bod 137 výše, bod 81; BFM a EFIM v. Komise, bod 182 výše, bod 88, a ze dne 11. května 2005, Saxonia
         Edelmetalle a ZEMAG v. Komise, T‑111/01 a T‑133/01, Sb. rozh. s. II‑1579, bod 67).

      185    Ve světle těchto zásad a úvah, je třeba posoudit výtky Dánského království a TV2 A/S.

      186    V tomto ohledu se je třeba vrátit k ustanovením napadeného rozhodnutí relevantním pro otázku, zda Komise dodržela své povinnosti
         odůvodnění a pečlivého přezkumu, co se týče způsobů financování TV2 během období šetření a přiměřenosti tohoto financování
         pro potřeby veřejné služby.

      187    V popisné části napadeného rozhodnutí Komise uvedla, že TV2 byla zřízena v roce 1986 jako nezávislá nezisková organizace financovaná
         státní půjčkou (bod 11 odůvodnění). Upřesnila, že TV2 byla financována z prostředků pocházejících z koncesionářských poplatků
         a z příjmů z reklamy (body 10 a 17 odůvodnění), a uvedla postup stanovení výše koncesionářských poplatků a jejich rozdělení
         mezi DR a TV2 (bod 22 odůvodnění).

      188    V části napadeného rozhodnutí, která se věnuje právnímu posouzení Komise, tento orgán přezkoumával otázku splnění, v projednávaném
         případě, druhé a čtvrté podmínky ze čtyř podmínek uvedených v bodech 88 až 93 rozsudku Soudního dvora ze dne 24. července
         2003, Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg, (C‑280/00, Recueil, s. I‑7747, dále jen „rozsudek Altmark“, a co se týče
         výše uvedených podmínek, „podmínky Altmark“) (bod 71 odůvodnění).

      189    Soud připomíná, že podle první podmínky Altmark „musí být podnik-příjemce skutečně pověřen plněním povinností veřejné služby
         a tyto povinnosti musí být jasně definovány“ (rozsudek Altmark, bod 188 výše, bod 89). Podle druhé podmínky Altmark „parametry,
         na jejichž základě je vyrovnání vypočteno, musejí být objektivním a transparentním způsobem předem stanoveny, aby bylo zabráněno
         tomu, aby obsahovala hospodářská zvýhodnění způsobilá upřednostnit podnik-příjemce ve vztahu ke konkurenčním podnikům“ (rozsudek
         Altmark, bod 188 výše, bod 90). Podle třetí podmínky Altmark „nemůže vyrovnání přesahovat meze toho, co je nezbytné k pokrytí
         všech nebo části nákladů vynaložených k plnění povinností veřejné služby se zohledněním k nim vztahujících se příjmů, jakož
         i zisku, který je přiměřený k plnění těchto povinností“ (rozsudek Altmark, bod 188 výše, bod 92). Nakonec podle čtvrté podmínky
         Altmark, „když výběr podniku, který má být pověřen plněním povinností veřejné služby, není v konkrétním případe učiněn v rámci
         řízení o zadání veřejné zakázky, umožňujícího vybrat zájemce schopného poskytnout tyto služby za nejmenších nákladů pro územně
         správní celek, musí být úroveň nutného vyrovnání určena na základě analýzy nákladů, které by průměrný podnik, správně řízený
         a přiměřeně vybavený dopravními prostředky, aby mohl uspokojit požadavky veřejné služby, vynaložil při plnění těchto povinností
         se zohledněním k nim se vztahujících příjmů, jakož i zisku, který je přiměřený k plnění těchto povinností“ (rozsudek Altmark,
         bod 188 výše, bod 93).

      190    Co se týče zaprvé druhé podmínky Altmark, podle které parametry, na jejichž základě je vyrovnání vypočteno, musejí být objektivním
         a transparentním způsobem předem stanoveny, Komise usoudila, že nebyla splněna. Důvody, které k tomu Komise uvedla, jsou,
         že „kompenzace je určena v dohodě o médiích, která platí čtyři roky, a není zde žádný veřejně přístupný rozpočet, který by
         propojoval kompenzaci a poskytování služeb“. Komise dodala, že „kromě toho TV2 získává řadu výhod, které jsou neprůhledné
         (osvobození od placení daně, neplacení úroků atd.)“ (bod 71 odůvodnění napadeného rozhodnutí) (neoficiální překlad).

      191    Co se týče zadruhé čtvrté podmínky Altmark, Komise uvedla, že „TV2 nebyla určena jako veřejnoprávní vysílací organizace na
         základě zadávacího řízení a  nebyla zde vůbec provedena nijaká analýza k ověření toho, zda se výše kompenzace stanovila na
         základě analýzy nákladů, které by průměrný podnik, správně řízený a přiměřeně vybavený dopravními prostředky, aby mohl uspokojit
         požadavky veřejné služby, vynaložil při plnění těchto povinností se zohledněním k nim se vztahujících příjmů, jakož i zisku,
         který je přiměřený k plnění těchto povinností“ (bod 71 odůvodnění napadeného rozhodnutí) (neoficiální překlad).

      192    V části napadeného rozhodnutí, která se věnuje přezkumu slučitelnosti podpory s ohledem na čl. 86 odst. 2 ES, a konkrétněji
         přiměřenosti, Komise v odpovědi na argument Dánského království, podle kterého byl vytvořený kapitál nezbytný, aby absorboval
         případné výkyvy v oblasti příjmů z reklamy (bod 112 odůvodnění; viz rovněž bod 111 odůvodnění, první věta), „uznává, že pro
         organizace může být nutné mít takovou rezervu pro zajištění možnosti plnění úkolu zajišťovat veřejné služby“ (bod 113 odůvodnění) (neoficiální překlad).

      193    Komise nicméně uvádí, že taková rezerva „má být zřízena za určitým účelem, a kromě toho je třeba ji upravovat ve stanovených
         termínech, kdy má být stanovená nadměrná náhrada uhrazena“. Poznamenává, že v projednávaném případě se nejednalo o vytvoření
         takových specifických rezerv, nýbrž naopak o akumulaci vlastních zdrojů. Dodává přitom, že „vlastní zdroje lze použít k jakémukoliv
         účelu a nemusí být použity k zajištění plnění úkolu poskytovat veřejné služby“ (bod 113 odůvodnění) (neoficiální překlad).

      194    V bodě 114 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise, ve věci příkladu uvedeného Dánským královstvím týkajícího se roku 1999,
         ve kterém příjmy z reklamy TV2 významně poklesly, tvrdí, že tento pokles TV2 ani nenutil, aby čerpala z vytvořeného kapitálu.

      195    V bodě 115 odůvodnění napadeného rozhodnutí se Komise „proto domnívá, že přebytek kapitálu, který byl vytvořen, nebyl nutný
         k tomu, aby TV2 mohla efektivně fungovat“. Kromě toho, dodává, „ bylo by účelné, aby se jako kompenzace proti eventuálním
         poklesům příjmů z reklamy vytvořila průhledná rezerva, a nikoliv aby se ve společnosti nechal hromadit nadbytečný kapitál“.
         Komise proto dospěla k závěru, že „nemůže přijmout první argument dánských úřadů“ týkající se skutečnosti, že nadměrná náhrada
         vytvářela ve skutečnosti rezervu nezbytnou k zajištění poskytování veřejné služby.

      196    Z tohoto připomenutí ustanovení napadeného rozhodnutí vyplývá, že postoj Komise je v podstatě založen na dvou tvrzeních.

      197    Zaprvé, nadměrná náhrada shledaná v TV2 nepředstavovala vytvoření rezerv provedené transparentním a rozvážným způsobem, které
         by směřovalo konkrétně k zajištění poskytování veřejné služby bez ohledu na proměnlivost příjmů z reklamy, ale představovala
         pouhé nekontrolované hromadění kapitálu.

      198    Zadruhé, příklad vycházející z roku 1999 ukazuje, že TV2 ve skutečnosti nikdy nepotřebovala čerpat ze svých rezerv.

      199    Co se týče prvního z těchto tvrzení, je nutno konstatovat, že napadené rozhodnutí neobsahuje žádnou úvahu, která by prokazovala
         jeho přesnost.

      200    Napadené rozhodnutí totiž neskrývá, kromě čistě popisné zmínky několika prvků mechanismu, kterým Dánské království stanovovalo
         výši podílu TV2 z koncesionářských poplatků mezi léty 1995 a 2002 (viz bod 22 odůvodnění), žádný důvod obsahující analýzu
         tohoto mechanismu ani úvahy právní nebo ekonomické, které vedly ke stanovení této částky během tohoto období.

      201    Je přitom nutno konstatovat, že s ohledem jak na význam zohlednění těchto skutečností pro použití, v projednávaném případě,
         pravidel v oblasti státních podpor, tak na prostor pro uvážení, který má Komise, co se týče komplexních hospodářských otázek,
         odůvodnění napadeného rozhodnutí mělo podle judikatury citované výše v bodech 178 a 179, obsahovat přesné a podrobné posouzení
         konkrétních právních a hospodářských podmínek, které vedly ke stanovení výše koncesionářských poplatků připadajících TV2 během
         období šetření.

      202    Soud se domnívá, stejně jako Dánské království a TV2 A/S, že nedostatek odůvodnění ohledně této otázky v napadeném rozhodnutí
         představuje porušení podstatných náležitostí, a v důsledku toho s sebou nese zrušení tohoto rozhodnutí v souladu s judikaturou
         připomenutou výše v bodech 178 až 182.

      203    Soud se ostatně domnívá, že tento nedostatek odůvodnění je zdůvodněn tím, že tento orgán během formálního vyšetřovacího řízení
         neprovedl žádný důkladný přezkum konkrétních podmínek, které vedly během období šetření ke stanovení částky prostředků pocházejících
         z koncesionářských poplatků, které náleží TV2.

      204    Ve stadiu této žaloby před Soudem tak Komise pro odmítnutí výtky, podle které nesplnila svoji povinnost přezkumu, uvádí, že
         „dánské orgány předložily před formálním vyšetřovacím řízením a během něho nespočet dokumentů a vyčerpávajících informací
         v této věci,“ ale že „sdělené informace se přitom vyznačovaly skutečností, že dánské orgány se snažily zdůvodnit hromadění
         nadměrné náhrady v TV2 informacemi a výpočty provedenými a posteriori“. Dánské království podle Komise „nebylo schopno předložit informace pocházející z doby, kdy docházelo k hromadění kapitálu
         v podniku a které by případně mohly odůvodnit vytvoření kapitálu v rozsahu konstatovaném v případě TV2“ (neoficiální překlad).

      205    Tato tvrzení byla zopakována na více dalších místech písemností Komise. Tvrdí tak, že „dánské orgány nikdy neposkytly informace
         nebo dokumenty ex ante týkající se potřeby kapitálu TV2 během jejího založení nebo během období šetření, nebo že všechny informace z této oblasti
         byly založeny na úvahách a výpočtech provedených a posteriori“ (neoficiální překlad).

      206    Komise se mimoto opírá o to, že Dánské království údajně neposkytlo informace umožňující předpokládat, že TV2 potřebovala
         dotčený kapitálový vklad, aby odůvodnila neexistenci v napadeném rozhodnutí jakékoli hospodářské analýzy finančních potřeb
         TV2 během období šetření.

      207    Je přesto skutečností nepopíranou, jak Komisí, tak vedlejšími účastnicemi na podporu jejích návrhových žádání, že hospodářské
         analýzy 1995/1999, provedené v rámci a pro potřeby postupu stanovení výše koncesionářských poplatků připadajících TV2 na období
         čtyř let (viz výše body 171 až 174), byly Komisi předloženy. Tyto analýzy jsou ostatně zmíněny ve vyjádření Dánského království
         ze dne 24. března 2003 v odpovědi na rozhodnutí o zahájení řízení a jsou připojeny v příloze k uvedenému vyjádření.

      208    Skutečnost, že Komise ignorovala tyto informace ve stadiu napadeného rozhodnutí, které je nijak nezmiňuje, ani aby je vyvrátilo,
         potvrzuje, že tento orgán neprovedl během formálního vyšetřovacího řízení důkladný přezkum informací, které mu byly předány
         v té době ve věci financování TV2 během období 1995–2002.

      209    Soud mimochodem uvádí, že ve stadiu žaloby před ním Komise ve svých písemnostech odkazuje na jiné hospodářské analýzy, než
         jsou hospodářské analýzy 1995/1999, totiž analýzy týkající se kapitalizace TV2 A/S během jejího založení v roce 2003 nebo
         její rekapitalizace v roce 2004, analýzy, které skutečně nebyly provedeny ex ante.

      210    Komise tedy před Soudem neodpovídá na výtku založenou na nezohlednění ve stadiu formálního vyšetřovacího řízení hospodářských
         analýz 1995/1999. Naopak spíše připouští, prostřednictvím mylné výtky, kterou učinila vůči Dánskému království, že jí nepředalo
         prvky posouzení ex ante (viz výše bod 204), že neprovedla důkladný přezkum spisu.

      211    Co se týče vedlejších účastnic na podporu návrhových žádání Komise, účastnic, které, jak již bylo uvedeno, nijak nepopírají
         existenci a předání těchto analýz Komisi, ty také na tuto výtku nereagují.

      212    Navíc SBS tvrdí, že tyto hospodářské analýzy 1995/1999 jsou „staré studie trhu“, což v konečném výsledku pouze zdůrazňuje,
         jak byly tyto analýzy, skutečně aktuální v době šetření, relevantní ratione temporis ale rovněž ratione materiae pro posouzení Komise. V každém případě Soud uvádí, že jelikož existence hospodářských analýz 1995/1999, jakož i jejich předmět
         jsou nespornými okolnostmi sporu, jakákoli případná kritika těchto analýz, pokud jde o jejich podstatu, musí být zamítnuta
         jako irelevantní. Podle judikatury připomenuté výše v bodě 182, Soudu totiž nepřísluší, aby v rámci svého přezkumu legality,
         zhojil nedostatek odůvodnění v napadeném rozhodnutí tím, že by nahradil Komisi při posouzení, které měla provést ve stadiu
         formálního vyšetřovacího řízení.

      213    Ačkoliv Komise neodpovídá na výtku vycházející z toho, že nezohlednila hospodářské analýzy 1995/1999, Soud uvádí, že Komise
         připomíná skutečnost, že se TV2 A/S neúčastnila formálního vyšetřovacího řízení. Soud přesto konstatuje, že toto připomenutí
         v sobě nezahrnuje popření práva TV2 A/S uplatnit ve stadiu žaloby výtku vycházející z porušení povinnosti přezkumu, co se
         týče mimo jiné hospodářských analýz 1995/1999.

      214    V každém případě, i kdyby se předpokládalo, že Komise chtěla tímto připomenutím tvrdit, že TV2 A/S nemohla v žalobě uplatňovat
         neexistenci přezkumu, co se týče zejména hospodářských analýz 1995/1999, toto případné tvrzení by bylo z následujících důvodů
         jednak irelevantní, a jednak neopodstatněné.

      215    Pokud jde o irelevantní charakter tohoto případného tvrzení, je třeba připomenout, že chybějící či nedostatečné odůvodnění
         spadá pod porušení podstatných formálních náležitostí ve smyslu článku 230 ES a zakládá důvod veřejného pořádku, který musí
         být uplatněn soudcem Společenství i bez návrhu (rozsudky Soudu ze dne 29. září 2005, Napoli Buzzanca v. Komise, T‑218/02,
         Sb. rozh. VS s. I‑A 267 a II‑1221, bod 55, a ze dne 22. června 2005, CIS v. Komise, T‑102/03, Sb. rozh. s. II‑2357, bod 46).
         Jen pro úplnost přitom Soud poté, co konstatoval – ostatně v odpovědi na výslovnou výtku žalobců – nedostatek odůvodnění napadeného
         rozhodnutí, co se týče podmínek, za kterých byla stanovena částka koncesionářských poplatků připadajících TV2 během období
         šetření, poznamenává, že tento nedostatek má svůj původ v tom, že Komise porušila svoji povinnost přezkumu (viz výše body
         202 a 203).

      216    Pokud jde o neopodstatněnost tohoto případného tvrzení, Soud uvádí, že TV2 A/S neuplatňuje nové skutkové okolnosti, o nichž
         by Komise nevěděla během formálního vyšetřovacího řízení. Naopak TV2 A/S se omezuje na výtku vůči Komisi, že nepřezkoumala
         skutečnosti, které jí byly sděleny během formálního řízení stranou, která tvrdila, že financování TV2 během období šetření
         bylo nezbytné a přiměřené potřebám veřejné služby (viz body 111 a 112 odůvodnění napadeného rozhodnutí). I když se tak TV2
         A/S sama neúčastnila formálního vyšetřovacího řízení, nemůže jí být zakázáno, aby před Soudem uplatnila právní argument vycházející
         z nepřezkoumání těchto okolností (viz v tomto smyslu rozsudky Soudu ze dne 6. října 1999, Kneissl Dachstein v. Komise, T‑110/97,
         Recueil, s. II‑2881, bod 102 a citovaná judikatura; ze dne 16. září 2004, Valmont v. Komise, T‑274/01, Sb. rozh. s. II‑3145,
         bod 102; Saxonia Edelmetalle a ZEMAG v. Komise, bod 184 výše, bod 68, a ze dne 23. listopadu 2006, Ter Lembeek v. Komise,
         T‑217/02, Sb. rozh. s. II‑4483, body 84 až 85 a 93).

      217    Z předcházejících úvah vyplývá, že Komise tím, že neprovedla přezkum skutečností, které byly přímo relevantní pro otázku,
         zda dotčená opatření představují státní podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, či nikoli, nesplnila svou povinnost přezkumu,
         což vysvětluje nedostatek odůvodnění konstatovaný výše v bodě 202.

      218    Co se týče argumentu, rovněž obsaženého v prvním tvrzení Komise, podle kterého dánské orgány neprováděly pravidelnou kontrolu
         výše vytvořených rezerv, je nutné konstatovat kromě skutečnosti, že se zde jedná opět o nepodepřený argument, který byl výslovně
         popírán Dánským královstvím ve formálním řízení (viz bod 48 odůvodnění, druhá věta napadeného rozhodnutí), že samo napadené
         rozhodnutí obsahuje údaje, které jej zpochybňují.

      219    Z napadeného rozhodnutí tak vyplývá, že TV2 měla až do roku 2002 předkládat roční rozpočet a účetní závěrku týkající se veřejných
         služeb (bod 96 odůvodnění). Mimoto během celého období šetření Rigsrevisionen prováděl správní a finanční kontrolu účetních
         závěrek TV2 (bod 97 odůvodnění). V tomto ohledu okolnost uvedená Komisí v témže bodu odůvodnění, že Rigsrevisionen neměl sám
         „oprávnění k tomu, aby zabránil nadměrné náhradě“, není sama o sobě významná, co se týče kontrolního orgánu, a neumožňuje
         vyvodit závěr, že dánské orgány neprováděly kontrolu.

      220    V každém případě se Komise nemůže opírat o údajný nedostatek kontroly, aby nařídila navrácení celé částky, o níž Dánské království
         tvrdí, že představuje rezervu nezbytnou pro veřejnou službu, jestliže byl možný důkladný přezkum všech právních a hospodářských
         podmínek, za kterých byla vytvořena tato rezerva během období šetření, s ohledem na informace, které měla Komise k dispozici,
         a jestliže při neexistenci takového přezkumu nebylo možné se platně vyslovit k otázce, zda tato rezerva byla celá, nebo pouze
         částečně skutečně nezbytná pro veřejnou službu.

      221    Z týchž důvodů se odkazy provedené Komisí na požadavek „specifické“ (bod 113 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a „průhledné“
         (bod 115 odůvodnění napadeného rozhodnutí) rezervy jeví, při neexistenci důkladného přezkumu ze strany Komise konkrétních
         podmínek, za kterých byla určena částka koncesionářských poplatků připadající TV2 během období šetření, jako odkazy na čistě
         formální požadavek, který nemůže odůvodnit navrácení uložené v napadeném rozhodnutí.

      222    Co se týče druhého tvrzení Komise (bod 198 výše), podle kterého příklad vycházející z roku 1999 ukazuje, že TV2 ve skutečnosti
         nikdy nepotřebovala čerpat ze svých rezerv, nijak neprokazuje, ve světle předchozích úvah, existenci státní podpory.

      223    Skutečnost, že TV2 nemusela čerpat v roce 1999 ze svých rezerv, neznamená, že by tyto rezervy měly být považovány za nepřiměřené
         ve srovnání s jejími potřebami veřejné služby. Je totiž v samotné povaze rezervy vytvořené k řešení nepředvídaných událostí,
         že nemusí být nutně použita. Skutečnost, že Komise a posteriori vyvozuje z nevyužití takové rezervy závěr, že není odůvodněná, se jeví v rozporu s tím, že tento orgán sám připustil možnost
         vytvořit a udržovat takovou rezervu, aby bylo zaručeno, že veřejná služba bude moci být poskytována. V konečném výsledku Komisi
         příslušelo, aby se mohla užitečně vyslovit, zda rezervy vytvořené v TV2 mají přiměřený charakter, či nikoli, přezkoumat opodstatněnost
         úvah, zejména hospodářských, o které se Dánské království opíralo při stanovení částky koncesionářských poplatků připadající
         TV2 mezi léty 1995 a 2002.

      224    Soud mimoto uvádí, že neexistence v napadeném rozhodnutí důkladného a podrobného přezkumu podmínek financování TV2 během období
         šetření se odráží v kategorické povaze tvrzení Komise obsažených v bodě 71 odůvodnění napadeného rozhodnutí.

      225    Co se týče zaprvé odůvodnění tohoto bodu 71 odůvodnění, který se týká druhé podmínky Altmark, Soud poznamenává, že odkaz na
         skutečnost, že „kompenzace je určena v dohodě o médiích, která platí čtyři roky“, odkaz čistě popisný, který má ale přesto
         odůvodnit tvrzení, podle kterého nebyly parametry náhrady předem stanoveny objektivním a transparentním způsobem, se jeví
         jako nesmyslný. Aniž by zamýšlel jakkoliv nahradit Komisi při výkonu jejích pravomocí, které má v oblasti kontroly státních
         podpor, Soud totiž může jenom konstatovat, že způsoby stanovení částky koncesionářských poplatků připadající TV2 prostřednictvím
         dohod o médiích, za podmínek připomenutých výše v bodech 171 až 174, které nebyly nijak popírány, by se spíše mohly jevit,
         alespoň při první analýze, jako známky objektivity a transparentnosti.

      226    Co se týče tvrzení v bodě 71 odůvodnění napadeného rozhodnutí, podle kterých „neexistoval veřejně přístupný rozpočet, který
         by propojoval kompenzaci a poskytování služeb“, nebo podle kterých „TV2 získává řadu výhod, které jsou neprůhledné (osvobození
         od placení daně, neplacení úroků atd.)“, je nutno konstatovat, že se jedná, aniž je tím dotčeno hlubší posouzení, které bude
         muset případně Komise provádět, o tvrzení, která jsou za okolností projednávaného případu na první pohled nepřiměřená, ba
         i nesprávná.

      227    Co se totiž týče nejprve neexistence ročního rozpočtu, který by propojoval kompenzaci a poskytování služeb, Soud uvádí, že
         druhá podmínka Altmark takový formální požadavek neukládá. Tato podmínka totiž ponechává členským státům volnost výběru praktických
         způsobů pro zajištění jejího dodržování. Tudíž skutečnost, že Komise formálně uplatňuje neexistenci „veřejně přístupného rozpočtu,
         který by propojoval kompenzaci a poskytování služeb“, zatímco naopak způsoby stanovení částky koncesionářských poplatků připadající
         TV2, připomenuté výše v bodech 171 až 174, které bylo právě třeba přezkoumat v rámci ověřování druhé podmínky Altmark, vůbec
         nejsou v napadeném rozhodnutí důkladně analyzovány, se ve skutečnosti jeví jako umělé odůvodnění.

      228    Mimoto Soud může pouze uvést, opět aniž by byla dotčena pravomoc Komise v oblasti státních podpor, že nemůže být vyloučeno,
         že výše uvedené způsoby stanovení částky koncesionářských poplatků připadající TV2 by mohly přestavovat objektivní a transparentní
         způsoby, kdyby předpokládaly zejména účast dánského parlamentu, opíraly se o hospodářské analýzy provedené auditorskou firmou
         ve spolupráci s monitorovací skupinou složenou z odborníků, které by se účastnili soutěžitelé TV2, a kdyby tyto analýzy byly,
         stejně jako roční účetní závěrky TV2, zveřejněny. Nemůže tedy být vyloučeno, že důkladná analýza těchto způsobů by případně
         vedla k závěru, že Dánské království, ještě před tím, než Soudní dvůr stanovil podmínky Altmark, v podstatě zajistilo dodržování
         druhé z těchto podmínek.

      229    Co se dále týče tvrzení, podle kterého je řada výhod neprůhledná (osvobození od placení daně, neplacení úroků atd.), Soud
         může pouze uvést, že částka koncesionářských poplatků připadající TV2 byla podle žalobců, aniž by to bylo popíráno, vypočítána
         právě na základě předpokladu zachování těchto ostatních státních opatření ve prospěch této vysílací organizace. Není přitom
         důvod, alespoň podle první analýzy a s ohledem na popis provedený žalobci postupu stanovení částky koncesionářských poplatků
         připadající TV2, se domnívat, že existence a množství těchto ostatních státních opatření, které byly nutně zohledněny v tomto
         postupu stanovení koncesionářských poplatků, byly zatajeny.

      230    Z předcházejícího vyplývá, že tvrzení obsažená v bodu 71 odůvodnění napadeného rozhodnutí, týkající se druhé podmínky Altmark,
         tvrzení, která se v napadeném rozhodnutí neopírají o seriózní analýzu konkrétních právních a hospodářských podmínek, s ohledem
         na něž byla stanovena částka koncesionářských poplatků připadající TV2, nejsou přesvědčivá.

      231    Co se týče zadruhé odůvodnění poslední věty bodu 71 odůvodnění napadeného rozhodnutí, týkajícího se čtvrté podmínky Altmark,
         Soud uvádí, že kromě poněkud nejasného znění tohoto odůvodnění, které totiž doslovně uvádí, že v projednávaném případě „nebyla
         provedena jakákoliv analýza, jež by ověřila, zda [Dánské království] stanovilo výši kompenzace na základě analýzy [provedené
         tímto členským státem] nákladů, které by vynaložil průměrný podnik, správně řízený a přiměřeně vybavený [...]“, Komise hodlá
         prohlásit, že Dánské království nedodrželo čtvrtou podmínku Altmark.

      232    Takové odůvodnění, které v konečném důsledku pouze přímo opakuje znění čtvrté podmínky Altmark, by mohlo případně stačit,
         kdyby bylo nesporné, že Dánské království neuskutečnilo nic, co by mohlo v praxi zaručit dodržování čtvrté podmínky Altmark,
         nebo kdyby Komise prokázala, že analýza provedená tímto členským státem byla zjevně nedostatečná nebo nepřiměřená pro zajištění
         dodržování této podmínky. Tyto okolnosti se přitom v projednávaném případu nepotvrdily. Naopak s ohledem na postup, který
         Dánské království zavedlo pro stanovení částky koncesionářských poplatků připadající TV2 mezi léty 1995 a 2002, postup, který
         podle popisu uvedeného výše v bodech 171 až 174, který nebyl popírán, zahrnoval mimo jiné hospodářské analýzy, na jejichž
         vypracování se podíleli soutěžitelé TV2, nemůže být vyloučeno, že důkladný přezkum všech podmínek, za kterých byla stanovena
         částka koncesionářských poplatků připadající TV2 během období šetření, který měla Komise provést, mohl vést k závěru, že Dánské
         království v podstatě dohlíželo, ještě před tím, než Soudní dvůr definoval podmínky Altmark, na dodržování čtvrté z těchto
         podmínek.

      233    Z toho vyplývá, že odůvodnění poslední věty bodu 71 odůvodnění napadeného rozhodnutí se ve skutečnosti jeví jako čistě formální,
         s ohledem na konstatování provedené výše v bodě 203 a následujících a připomenuté výše v bodě 230, podle kterého Komise během
         formálního vyšetřovacího řízení neprovedla důkladný přezkum konkrétních podmínek, které vedly, během období šetření, ke stanovení,
         ze strany Dánského království, částky koncesionářských poplatků připadající TV2.

      234    S ohledem na všechny předcházející úvahy, ze kterých vyplývá, že napadené rozhodnutí je postiženo nedostatečným odůvodněním,
         které je způsobeno tím, že Komise porušila svoji povinnost přezkumu otázek, které jsou přímo relevantní pro stanovení existence
         státní podpory, je třeba, aniž by bylo nutné přezkoumávat ostatní důvody žalob T‑309/04, T‑317/04, T‑329/04 a T‑336/04, zrušit
         napadené rozhodnutí.

       K nákladům řízení
       K nákladům řízení ve věcech T‑309/04 a T‑317/04
      235    Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že žalobci požadovali náhradu nákladů řízení a Komise
         neměla v hlavním řízení ve věcech T‑309/04 a T‑317/04 úspěch, je důvodné jí uložit náhradu nákladů řízení žalobců v těchto
         věcech.

      236    Podle čl. 87 odst. 5 jednacího řádu, vezme-li účastník řízení svoji žalobu nebo návrh zpět, uloží se mu náhrada nákladů řízení,
         jestliže to druhý účastník řízení požadoval ve svém vyjádření ke zpětvzetí. Jelikož žalobci vzali své návrhy na předběžné
         opatření T‑309/04 R a T‑317/04 R zpět a Komise náhradu nákladů řízení v těchto věcech nepožadovala, každý účastník řízení
         ponese vlastní náklady řízení ve věcech týkajících se předběžných opatření.

      237    Jelikož UER, vedlejší účastnice na podporu návrhových žádání TV2 A/S ve věci T‑309/04, nepožadovala náhradu nákladů řízení,
         ponese vlastní náklady řízení.

      238    SBS a Viasat, vedlejší účastnice na podporu návrhových žádání Komise ve věci T‑309/04, ponesou vlastní náklady řízení.

       K nákladům řízení ve věcech T‑329/04 a T‑336/04
      239    Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Kromě toho na základě čl. 87 odst. 3 téhož řádu může Soud rozdělit náklady
         mezi účastníky řízení nebo rozhodnout, že každý z nich nese vlastní náklady, pokud každý účastník měl ve věci částečně úspěch
         i neúspěch nebo pokud jsou k tomu dány výjimečné důvody.

      240    Viasat a SBS, žalobkyně, ale i vedlejší účastnice podporující se navzájem ve věcech T‑329/04 a T‑336/04 neuspěly se svými
         žalobními důvody směřujícími ke zrušení, týkajícími se kvalifikace veřejné služby TV2 jako SOHZ. Mimoto Soud konstatoval,
         že s ohledem na zrušení napadeného rozhodnutí v rámci žalob T‑309/04 a T‑317/04 není namístě přezkoumávat ostatní důvody směřující
         ke zrušení předložené těmito žalobkyněmi.

      241    Za těchto podmínek Soud rozhodl, že Viasat a SBS ponesou každá vlastní náklady řízení, které vynaložily v postavení jak žalobkyň,
         tak vedlejších účastnic ve věcech T‑329/04 a T‑336/04, a nahradí desetinu nákladů řízení Komise ve věci T‑329/04 a desetinu
         nákladů řízení Komise ve věci T‑336/04.

      242    Z týchž důvodů nahradí Viasat desetinu nákladů řízení, které TV2 A/S, Dánské království a UER vynaložily v jejich postavení
         vedlejších účastníků na podporu návrhových žádání Komise ve věci T‑329/04, a SBS nahradí desetinu nákladů řízení, které titíž
         účastníci vynaložili ve svém postavení vedlejších účastníků na podporu návrhových žádání Komise ve věci T‑336/04.

      243    Komise, jakož i TV2 A/S, Dánské království a UER, vedlejší účastníci na podporu návrhových žádání tohoto orgánu ve věcech
         T‑329/04 a T‑336/04, ponesou každý devět desetin vlastních nákladů řízení v těchto věcech T‑329/04 a T‑336/04.

      Z těchto důvodů
      SOUD (pátý senát)
      rozhodl takto:
      1)      Věci T-309/04, T-317/04, T-329/04 a T-336/04 se spojují pro účely rozsudku.
      2)      Rozhodnutí Komise 2006/217/ES ze dne 19. května 2004 o opatřeních učiněných Dánskem ve prospěch TV2/Danmark se zrušuje.
      3)      TV 2/Danmark A/S, Dánské království a Komise ponesou každý vlastní náklady řízení ve věcech T‑309/04 R a T‑317/04 R.
      4)      Komise ponese vlastní náklady řízení ve věcech T‑309/04 a T‑317/04 a ukládá se jí rovněž náhrada nákladů TV 2/Danmark A/S
            a Dánského království v těchto věcech.
      5)      Union européenne de Radio-Télévision (UER), SBS TV A/S, SBS Danish Television Ltd a Viasat Broadcasting UK Ltd ponesou každá
            vlastní náklady řízení ve věci T‑309/04.
      6)      SBS TV, SBS Danish Television a Viasat Broadcasting UK ponesou každá vlastní náklady řízení, které vynaložily v postavení
            jak hlavní účastnice řízení, tak vedlejší účastnice řízení ve věcech T‑329/04 a T‑336/04.
      7)      Viasat Broadcasting UK nahradí desetinu nákladů řízení, které Komise, TV 2/Danmark A/S, Dánské království a UER vynaložily
            ve věci T‑329/04.
      8)      SBS TV a SBS Danish Television nahradí desetinu nákladů řízení, které Komise, TV 2/Danmark A/S, Dánské království a UER vynaložily
            ve věci T‑336/04.
      9)      Komise, TV 2/Danmark A/S, Dánské království a UER ponesou každý devět desetin vlastních nákladů řízení ve věcech T‑329/04
            a T‑336/04.
      Vilaras   Martins Ribeiro   Jürimäe
      Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 22. října 2008.
      Vedoucí soudní kanceláře            Předseda

               E. Coulon

                      M. Vilaras

      Obsah

      Právní rámec
      Skutkový základ sporů
      Řízení
      Věci T‑309/04 a T‑317/04
      Věc T‑329/04
      Věc T‑336/04
      Návrhová žádání účastníků řízení
      Právní otázky
      K přípustnosti žalob T‑309/04 a T‑317/04
      K věci samé
      K prvnímu důvodu žaloby T‑329/04 a druhému důvodu žaloby T‑336/04, které vycházejí z nesprávné kvalifikace úkolu veřejné služby
         TV2 jako SOHZ v napadeném rozhodnutí

      – Argumenty účastníků řízení
      – Závěry Soudu
      K prvnímu důvodu žalob T‑309/04 a T‑317/04, vycházejícímu z porušení práva na obhajobu
      – Argumenty účastníků řízení
      – Závěry Soudu
      K druhému důvodu žalob T‑309/04 a T‑317/04, vycházejícímu z porušení čl. 87 odst. 1 ES v rozsahu, v němž výnos z koncesionářských
         poplatků, jakož i příjmy z reklamy převedené na TV2 prostřednictvím Fonds TV2, nejsou státními prostředky

      – Argumenty účastníků řízení
      – Závěry Soudu
      K výtce v žalobách T‑309/04 a T‑317/04, vycházející z nedostatečného odůvodnění napadeného rozhodnutí, které vyplývá z toho,
         že Komise porušila svoji povinnost přezkumu

      – Argumenty účastníků řízení
      – Závěry Soudu
      K nákladům řízení
      K nákladům řízení ve věcech T‑309/04 a T‑317/04
      K nákladům řízení ve věcech T‑329/04 a T‑336/04
      * Jednací jazyky: angličtina a dánština.