title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 9. října 2008.#Győrgy Katz proti István Roland Sós.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Fővárosi Bíróság - Maďarsko.#Policejní a soudní spolupráce v trestních věcech - Rámcové rozhodnutí 2001/220/SVV - Postavení obětí v trestním řízení - Soukromý žalobce nahrazující státního zástupce - Svědecká výpověď oběti.#Věc C-404/07.

text:
      Věc C-404/07
      Győrgy Katz
      v.
      István Roland Sós
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Fővárosi Bíróság)
      „Policejní a soudní spolupráce v trestních věcech – Rámcové rozhodnutí 2001/220/SVV – Postavení obětí v trestním řízení – Soukromý žalobce nahrazující státního zástupce – Svědecká výpověď oběti“
      Shrnutí rozsudku
      Evropská unie – Policejní a soudní spolupráce v trestních věcech – Postavení obětí v trestním řízení – Rámcové rozhodnutí
            2001/220
      (Rámcové rozhodnutí Rady 2001/220, články 2 a 3)
      Rámcové rozhodnutí 2001/220 o postavení obětí v trestním řízení tím, že ukládá členským státům, aby jednak zaručily obětem
         zvýšenou úroveň ochrany, jakož i skutečnou a přiměřenou úlohou ve svém trestněprávním systému, a jednak uznaly práva a oprávněné
         zájmy těchto obětí tak, aby mohly být vyslechnuty a poskytnout důkazy, ponechává vnitrostátním orgánům současně širokou posuzovací
         pravomoc, pokud jde o konkrétní podmínky provádění těchto cílů.

      Články 2 a 3 uvedeného rámcového rozhodnutí tak musejí být vykládány v tom smyslu, že neukládají vnitrostátnímu soudu povinnost
         umožnit oběti trestného činu, aby byla vyslechnuta jako svědek v rámci takového řízení zahájeného na základě náhradní soukromé
         obžaloby. Nicméně v případě, že taková možnost neexistuje, musí být oběti umožněno, aby podala výpověď, která může být zohledněna
         jako důkaz.

      (viz body 46, 50 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      9. října 2008 (*)

      „Policejní a soudní spolupráce v trestních věcech – Rámcové rozhodnutí 2001/220/SVV – Postavení obětí v trestním řízení – Soukromý žalobce nahrazující státního zástupce – Svědecká výpověď oběti“
      Ve věci C‑404/07,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 35 EU, podaná rozhodnutím Fővárosi Bíróság (Maďarsko)
         ze dne 6. července 2007, došlým Soudnímu dvoru dne 27. srpna 2007, v trestním řízení zahájeném

      Győrgy Katzem
      proti
      Istvánu Rolandu Sósovi,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení A. Rosas, předseda senátu, J. N. Cunha Rodrigues (zpravodaj), J. Klučka, P. Lindh a A. Arabadžev, soudci,
      generální advokátka: J. Kokott,
      vedoucí soudní kanceláře: B. Fülöp, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 19. června 2008,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za G. Katze L. Kissem, ügyvéd,
      –        za I. Sóse L. Helmeczym, ügyvéd,
      –        za maďarskou vládu J. Fazekas, R. Somssich a K. Szíjjártó, jako zmocněnkyněmi,
      –        za rakouskou vládu E. Riedlem, jako zmocněncem ,
      –        za Komisi Evropských společenství R. Troostersem a B. Simonem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 10. července 2008,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 2 a 3 rámcového rozhodnutí Rady 2001/220/SVV ze dne 15. března
         2001 o postavení obětí v trestním řízení (Úř. věst. L 82, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 72, dále jen „rámcové rozhodnutí“).

      2        Tato žádost byla podána v rámci trestního řízení zahájeného proti I. R. Sósovi, který je G. Katzem jakožto náhradním soukromým
         žalobcem stíhán za podvod.

       Právní rámec
       Právo Evropské unie
      3        Podle čtvrtého bodu odůvodnění rámcového rozhodnutí:

      „Členské státy by měly sblížit své právní a správní předpisy v míře nezbytné k dosažení cíle, jímž je umožnit obětem trestných
         činů zvýšenou úroveň ochrany nezávisle na členském státě, ve kterém se nacházejí.“

      4        Podle článku 1 rámcového rozhodnutí se pro účely tohoto rámcového rozhodnutí rozumí:

      „a)      ,obětí‘ fyzická osoba, která utrpěla škodu včetně fyzického či psychického poškození, citovou újmu či hmotnou ztrátu přímo
         způsobenou jednáním [konáním] či opomenutím, jež porušuje trestněprávní předpisy členského státu;

      […]“
      5        Článek 2 rámcového rozhodnutí uvádí:

      „1. Každý členský stát zaručí obětem ve svém trestněprávním systému skutečnou a přiměřenou úlohu. Bude nadále usilovat o to,
         aby obětem v průběhu řízení zaručil zacházení náležitě respektující jejich osobní důstojnost, a uznává práva a oprávněné zájmy
         obětí, zejména v rámci trestního řízení.

      2.      Každý členský stát zajistí, aby s oběťmi, jež jsou zvláště ohrožené, bylo zacházeno zvláštním způsobem, který co nejlépe odpovídá
         jejich situaci.“

      6        Článek 3 rámcového rozhodnutí stanoví:

      „Každý členský stát zaručí, aby oběti mohly být v průběhu řízení vyslechnuty a mohly poskytovat důkazy.
      Každý členský stát přijme vhodná opatření, aby jeho orgány vyslýchaly oběti pouze v míře nezbytné pro účely trestního řízení.“
      7        Podle článku 5 rámcového rozhodnutí:

      „Každý členský stát přijme nezbytná opatření, aby co nejvíce zmírnil komunikační obtíže týkající se porozumění nebo účasti
         oběti v postavení svědka nebo strany řízení v důležitých etapách dotyčného trestního řízení, a to způsobem srovnatelným s opatřeními
         tohoto druhu, která přijímá vůči obviněným.“

      8        Článek 7 rámcového rozhodnutí stanoví:

      „Každý členský stát v souladu s příslušnými vnitrostátními předpisy nabídne oběti, jež má postavení strany nebo svědka, možnost
         náhrady nákladů vzniklých v souvislosti s její oprávněnou účastí na trestním řízení.“

      9        Podle informace ohledně prohlášení Francouzské republiky a Maďarské republiky o jejich přijetí pravomoci Soudního dvora rozhodnout
         o předběžných otázkách týkajících se aktů, na něž se vztahují ustanovení článku 35 Smlouvy o Evropské unii, zveřejněné v Úředním věstníku Evropské unie dne 14. prosince 2005 (Úř. věst. L 327, s. 19), učinila Maďarská republika prohlášení podle čl. 35 odst. 2 EU, kterým přijala
         pravomoc Soudního dvora Evropských společenství rozhodnout v souladu s podmínkami stanovenými v čl. 35 odst. 3 písm. a) EU.

      10      Nicméně podle rozhodnutí maďarské vlády (kormányhatározat) 2088/2003 (V. 15.) o prohlášení týkajícím se postupu předkládání
         žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce Soudnímu dvoru ze dne 15. května 2003, „Maďarská republika prohlašuje, že na základě
         čl. 35 odst. 3 EU přijímá pravomoc Soudního dvora Evropských společenství podle čl. 35 odst. 3 písm. b) EU“.

      11      Z informace ohledně prohlášení Maďarské republiky, Lotyšské republiky, Litevské republiky a Republiky Slovinsko o jejich přijetí
         pravomoci Soudního dvora rozhodovat o předběžných otázkách týkajících se aktů, na něž se vztahují ustanovení článku 35 Smlouvy
         o Evropské unii, zveřejněné v Úředním věstníku Evropské unie dne 14. března 2008 (Úř. věst. L 70, s. 23), vyplývá, že Maďarská republika odvolala své předchozí prohlášení a „prohlásila,
         že přijímá pravomoc Soudního dvora Evropských společenství v souladu s pravidly stanovenými v čl. 35 odst. 2 a odst. 3 písm. b)
         Smlouvy o Evropské unii“.

       Vnitrostátní právní úprava
      12      Článek 28 odst. 7 zákona č. XIX z roku 1998 o trestním řízení (Büntetőeljárásról szóló 1998 évi XIX. törvény) stanoví:

      „V souladu s podmínkami uloženými tímto zákonem, s výjimkou případu soukromé obžaloby nebo náhradní soukromé obžaloby, podává
         státní zástupce obžalobu k soudu nebo rozhodne o předložení věci k mediačnímu řízení, o přerušení trestního stíhání nebo o tom,
         že nepodá obžalobu v plném rozsahu. Státní zástupce může vzít obžalobu zpět nebo změnit její rozsah. Může přezkoumat spis
         řízení během řízení před soudem. Je oprávněný podat návrhy ke všem otázkám vzneseným v rámci řízení, o kterých má soud rozhodnout.“

      13      Článek 31 odst. 1 téhož zákona stanoví:

      „Nemůže v rámci trestního řízení jednat jako státní zástupce:
      […]
      b)      ten, kdo se řízení účastní nebo účastnil jako […] oběť, soukromý žalobce, náhradní soukromý žalobce nebo oznamovatel trestného
         činu nebo jako zástupce některého z uvedených subjektů nebo také jakákoli osoba blízká jednomu z uvedených subjektů;

      c)      ten, kdo se řízení účastní nebo účastnil jako svědek nebo znalec či odborník;
      […]“
      14      Článek 51 odst. 1 uvedeného zákona definuje oběť jako osobu, jejíž práva nebo oprávněné zájmy byly poškozeny nebo ohroženy
         trestným činem. Podle odstavce 2 téhož článku má oběť právo:

      „a)      být přítomna u procesních úkonů a nahlížet do procesních písemností, které se jí týkají, nestanoví-li tento zákon jinak;
      b)      předkládat návrhy a vyjádření v kterékoli fázi řízení;
      c)      obdržet od soudu, státního zastupitelství a vyšetřujícího orgánu informace o svých právech a povinnostech v rámci trestního
         řízení;

      d)      v případech stanovených zákonem podat opravný prostředek.“
      15      Podle čl. 53 odst. 1 zákona č. XIX z roku 1998:

      „Oběť může vystupovat v postavení náhradního soukromého žalobce v případech stanovených tímto zákonem, pokud:
      „a)      státní zástupce nebo vyšetřující orgán odmítne či odloží trestní oznámení;
      b)      státní zástupce nepodá obžalobu v plném rozsahu;
      c)      státní zástupce vezme obžalobu zpět;
      d)      státní zástupce po provedeném vyšetřování nezjistí spáchání trestného činu, který lze důvodně stíhat, a tudíž nepodá obžalobu,
         nebo po provedení vyšetřování nařízeného v rámci řízení zahájeného soukromým žalobcem, se rozhodne, že obžalobu nepodá;

      e)      státní zástupce vezme v průběhu jednání obžalobu zpět, protože má za to, že trestný čin nelze důvodně stíhat.“
      16      Článek 236 zmíněného zákona uvádí:

      „Nestanoví-li tento zákon jinak, vykonává náhradní soukromý žalobce v soudním řízení pravomoci náležející státnímu zástupci,
         včetně pravomoci podávat návrhy, aby vůči obviněnému byla uplatněna donucující opatření odnětí nebo omezení osobní svobody.
         Náhradní soukromý žalobce nemůže navrhovat, aby byl obviněný zbaven rodičovské zodpovědnosti.“

      17      Článek 343 odst. 5 téhož zákona stanoví:

      „Náhradní soukromý žalobce nemůže rozšířit rozsah obžaloby.“
       Skutkový rámec a předběžná otázka
      18      V rámci obžaloby podané k Fővárosi Bíróság (soud v Budapešti) G. Katzem jakožto náhradním soukromým žalobcem proti I. R. Sósovi,
         je I. R. Sósovi vytýkáno, že se dopustil podvodu podle čl. 318 odst. 1 maďarského trestního zákoníku (Büntető törvénykönyv)
         a způsobil G. Katzovi značnou škodu ve smyslu čl. 318 odst. 6 písm. a). Zmíněná obžaloba byla podána po vydání rozhodnutí
         státního zástupce o zastavení trestního stíhání v téže věci.

      19      Obžaloba podaná náhradním soukromým žalobcem představuje zvláštní typ obžaloby upravený pravidly týkajícími se maďarského
         trestního řízení. Kromě obžalob podaných na návrh státního zástupce umožňuje maďarské právo oběti některých méně závažných
         trestných činů podat obžalobu; jedná se o „soukromou obžalobu“ („magánvád“). „Náhradní soukromá obžaloba“ („pótmagánvád“),
         která je dotčena ve sporu v původním řízení, je třetím typem obžaloby, který umožňuje oběti trestného činu, aby podala obžalobu,
         zejména v případě, kdy státní zástupce vezme zpět obžalobu, kterou podal. Soukromou obžalobu a náhradní soukromou obžalobu
         nelze zaměňovat s podáním trestního oznámení a uplatněním občanskoprávního nároku.

      20      Návrh G. Katze směřující k tomu, aby jakožto oběť mohl být předvolán a vyslechnut jako svědek v rámci dotčené náhradní soukromé
         obžaloby, byl zamítnut Fővárosi Bíróság, který rozhodl o tomto návrhu důkazu a ukončil diskusi o této otázce.

      21      Během své řeči před předkládajícím soudem G. Katz tvrdil, že když předkládající soud odmítl vyslechnout jako svědka oběť,
         která je zároveň žalobcem, nerespektoval zásady spravedlivého procesu a „rovnosti zbraní“ zakotvené v Úmluvě o ochraně lidských
         práv a základních svobod, podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950 (dále jen „EÚLP“). Krom toho tvrdil, že v průběhu vyšetřování
         mu již byla způsobena újma tím, že vyšetřovací orgán nesplnil svou povinnost prokázat skutkové okolnosti, zatímco právní institut
         náhradního soukromého žalobce právě umožňuje napravit tuto situaci s tím cílem, aby prostřednictvím výpovědi oběti, která
         se osobně dostaví k soudu, mohla být prokázána pravda a oběť se mohla domoci náhrady újmy. V opačném případě je podle G. Katze
         oběť znevýhodněna vůči stíhané osobě.

      22      Na dalším jednání, které se konalo dne 6. července 2007, uvedený soud znovu otevřel vyšetřovací řízení. Uvedl, že článek 236
         zákona č. XIX z roku 1998 se sice odchyluje od zákazu platného pro náhradního soukromého žalobce jednat jako člen státního
         zastupitelství, avšak žádné ustanovení téhož zákona se neodchyluje od zákazu uvedeného v čl. 31 odst. 1 uvedeného zákona,
         podle něhož svědek nemůže jednat jako člen státního zastupitelství. Fővárosi Bíróság z toho vyvodil, že náhradní soukromý
         žalobce nemůže být v rámci takového trestního řízení vyslechnut jako svědek. Pokud jde o řízení zahájené na základě soukromé
         obžaloby, dotčený zákon obsahuje výslovné ustanovení, podle něhož soukromý žalobce může být vyslechnut jako svědek. I když
         řízení zahájené na základě soukromé obžaloby a řízení zahájené na základě náhradní soukromé obžaloby mají nepochybně podobnou
         povahu, nelze nicméně bez jakéhokoliv odkazu jednoho řízení na druhé použít pro obě tato rozlišná řízení stejná pravidla.

      23      Fővárosi Bíróság konstatuje, že samotný maďarský zákonodárce uznal, že institut náhradní soukromé obžaloby je důležitým nástrojem
         umožňujícím napravit nečinnost soudních orgánů. Je rovněž nepochybné, že tento právní institut s sebou nese to, že oběti je
         přiznána skutečná možnost domoci se prostřednictvím stanoveného řízení soudního rozhodnutí. Přitom by bylo obtížné nebo dokonce
         nemožné dosáhnout tohoto výsledku, pokud by oběť jednající jako náhradní soukromý žalobce neměla možnost být vyslechnuta jako
         svědek a pokud by sama tato osoba nemohla prostřednictvím své vlastní výpovědi poskytnout důkazy, přestože je to nejčastěji
         oběť, kdo zná skutkové okolnosti, jež je třeba prokázat.

      24      Nicméně je třeba také uznat, že tím, že má náhradní soukromý žalobce pravomoci státního zástupce, má dost rozsáhlá práva.
         S ohledem na svou pravomoc podávat návrhy, má možnost poskytovat důkazy. Má také právo předložit své vyjádření.

      25      Fővárosi Bíróság si klade otázku ohledně rozsahu slovního spojení „skutečná a přiměřená“ úloha obětí, stanoveného v článku
         2 rámcového rozhodnutí a slovního spojení „aby oběti mohly v průběhu řízení být vyslechnuty a mohly poskytovat důkazy“, stanoveného
         v článku 3 téhož rozhodnutí, a toho, zda je do něj třeba zahrnout možnost, aby vnitrostátní soud vyslechl jako svědka oběť
         trestného činu v řízení zahájeném na základě náhradní soukromé obžaloby.

      26      Za těchto podmínek se Fővárosi Bíróság, který rozhoduje v prvním stupni, rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru
         následující předběžnou otázku:

      „Musejí být články 2 a 3 rámcového rozhodnutí […] vykládány v tom smyslu, že vnitrostátní soud musí zaručit, aby oběť trestného
         činu mohla být vyslechnuta jako svědek také v řízení zahájeném na základě náhradní soukromé obžaloby?“

       K přípustnosti
      27      Jak vyplývá z bodu 10 tohoto rozsudku, vládním rozhodnutím 2088/2003 ze dne 15. května 2003 přijala Maďarská republika pravomoc
         Soudního dvora rozhodnout o platnosti a výkladu aktů uvedených v článku 35 EU podle podmínek stanovených v odst. 3 písm. b)
         tohoto článku. Je nesporné, že projednávané předkládací rozhodnutí bylo podáno v souladu s tímto prohlášením, takže Fővárosi
         Bíróság patří k soudům, které jsou oprávněny podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce Soudnímu dvoru podle článku 35 EU.

      28      Maďarská vláda se domnívá, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je přesto nepřípustná, jelikož je hypotetická. Fővárosi
         Bíróság údajně nesprávně tvrdí, že maďarské právo neumožňuje náhradnímu soukromému žalobci, aby byl vyslechnut jako svědek
         v trestním řízení. Na podporu své argumentace se tato vláda dovolává zejména stanoviska trestního kolegia Legfelsöbb Bíróság
         (Nejvyšší soud) č. 4/2007 ze dne 14. května 2007, které prohlašuje, že „v trestním řízení neexistuje právní překážka, která
         by bránila tomu, aby oběť jednající jako náhradní soukromý žalobce byla vyslechnuta jako svědek“. Győrgy Katz má také za to,
         že je nepochybné, že maďarské právo umožňuje náhradnímu soukromému žalobci, aby byl vyslechnut jako svědek v trestním řízení.

      29      Je třeba připomenout, že v souladu s čl. 46 písm. b) EU se ustanovení Smlouvy o ES, která se týkají pravomocí Soudního dvora
         a výkonu těchto pravomocí, mezi které patří článek 234 ES, vztahují na ustanovení hlavy VI Smlouvy o EU za podmínek stanovených
         v článku 35 EU. Z toho plyne, že se režim stanovený v článku 234 ES má vztahovat na pravomoc Soudního dvora rozhodovat o předběžných
         otázkách na základě článku 35 EU, s výhradou podmínek stanovených v tomto posledně uvedeném článku (viz zejména rozsudek ze
         dne 12. srpna 2008, Santesteban Goicoechea, C‑296/08 PPU, Sb. rozh. s. I-0000, bod 36 a citovaná judikatura).

      30      Po vzoru článku 234 ES článek 35 EU podřizuje možnost podat Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podmínce,
         že vnitrostátní soud „považuje rozhodnutí o této otázce za nezbytné k vydání svého rozsudku“, takže judikatura Soudního dvora
         týkající se přípustnosti předběžných otázek položených na základě článku 234 ES je v zásadě použitelná obdobně na žádosti
         o rozhodnutí o předběžné otázce položené Soudnímu dvoru na základě článku 35 EU (viz zejména rozsudek ze dne 28. června 2007,
         Dell’Orto, C‑467/05, Sb. rozh. s. I‑5557, bod 39 a citovaná judikatura).

      31      Z toho plyne, že domněnka relevance, která se váže k předběžným otázkám položeným vnitrostátními soudy, může být vyvrácena
         jen ve výjimečných případech, pokud je zjevné, že žádaný výklad ustanovení práva Evropské unie, kterých se tyto otázky týkají,
         nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení nebo jestliže se jedná o hypotetický problém nebo pokud Soudní
         dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny. S výjimkou
         těchto případů je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout o předběžných otázkách týkajících se výkladu aktů uvedených v čl. 35
         odst. 1 EU (výše uvedený rozsudek Dell’Orto, bod 40 a citovaná judikatura).

      32      Jak vyplývá z bodů 18 až 25 tohoto rozsudku, předkládací rozhodnutí uvádí v hlavních rysech skutkový základ sporu v původním
         řízení, jakož i ustanovení vnitrostátního práva, která jsou přímo relevantní a použitelná, a vysvětluje důvody, proč předkládající
         soud žádá o výklad rámcového rozhodnutí, stejně jako spojitost mezi rámcovým rozhodnutím a vnitrostátními právními předpisy
         použitelnými v dané oblasti.

      33      V rozporu s tvrzením maďarské vlády není zjevné, že by ve věci v původním řízení byl předložený problém hypotetický, a to
         již z toho důvodu, že je nesporné, že předkládající soud zamítl návrh G. Katze směřující k tomu, aby byl vyslechnut jako svědek
         v řízení zahájeném na základě náhradní soukromé obžaloby, o které jde v původním řízení, z toho důvodu, že maďarské právo
         v takové situaci výslovně toto právo nestanoví.

      34      Soudnímu dvoru dále nepřísluší, aby se v rámci řízení o předběžné otázce vyjadřoval k výkladu vnitrostátních ustanovení, ani
         aby posuzoval, zda jejich výklad, který poskytuje předkládající soud, je správný (viz zejména ohledně článku 234 ES rozsudek
         ze dne 14. února 2008, Dynamic Medien, C‑244/06, Sb. rozh. s. I-505, bod 19).

      35      Na žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je tudíž třeba odpovědět.

      36      Naproti tomu není namístě vyhovět návrhu G. Katze směřujícímu k tomu, aby Soudní dvůr rozšířil položenou otázku takovým způsobem,
         aby také přezkoumal, zda rámcové rozhodnutí znamená, že některé vyšetřovací pravomoci, které maďarské právo přiznává státnímu
         zástupci, náleží i náhradnímu soukromému žalobci.

      37      Předložit věc Soudnímu dvoru přísluší totiž podle článku 35 EU vnitrostátnímu soudu, a nikoliv účastníkům sporu v původním
         řízení. Možnost určit otázky, které budou předloženy Soudnímu dvoru, je tedy přiznána pouze vnitrostátnímu soudu a účastníci
         řízení nemohou jejich obsah měnit (viz výše uvedený rozsudek Santesteban Goicoechea, bod 46).

      38      Krom toho odpovědět na otázky položené G. Katzem by bylo neslučitelné s úlohou přisouzenou Soudnímu dvoru článkem 35 EU, jakož
         i s povinností Soudního dvora zajistit vládám členských států a zúčastněným stranám možnost předložit svá vyjádření podle
         článku 23 statutu Soudního dvora vzhledem k tomu, že podle tohoto ustanovení jsou zúčastněným oznamována pouze předkládací
         rozhodnutí (viz výše uvedený rozsudek Santesteban Goicoechea, bod 47).

       K předběžné otázce
      39      Je nesporné, že osoba, která se nachází v situaci G. Katze, představuje oběť ve smyslu čl. 1 písm. a) rámcového rozhodnutí,
         podle něhož je obětí fyzická osoba, která utrpěla škodu přímo způsobenou jednáním či opomenutím, jež porušuje trestněprávní
         předpisy členského státu.

      40      Jak vyplývá z článků 5 a 7 rámcového rozhodnutí, toto rozhodnutí upravuje situaci oběti, ať již oběť jedná jako svědek, nebo
         jako účastník řízení.

      41      Žádné ustanovení rámcového rozhodnutí nesměřuje k tomu, aby z působnosti rámcového rozhodnutí vylučovalo situaci, kdy jako
         ve věci v původním řízení oběť vykonává v trestním řízení funkci žalobce namísto veřejného orgánu.

      42      Ze čtvrtého bodu odůvodnění rámcového rozhodnutí vyplývá, že je třeba umožnit obětem trestných činů zvýšenou úroveň ochrany.

      43      Podle čl. 2 odst. 1 rámcového rozhodnutí členské státy zaručí obětem ve svém trestněprávním systému skutečnou a přiměřenou
         úlohu a uznávají práva a oprávněné zájmy obětí, zejména v rámci trestního řízení.

      44      Článek 3 odst. 1 rámcového rozhodnutí obecně stanoví, že členské státy zaručí, aby oběti mohly být v průběhu řízení vyslechnuty
         a mohly poskytovat důkazy.

      45      Proto i když se oběť, která jedná jako náhradní soukromý žalobce, může domáhat takového postavení oběti, jaké je stanoveno
         v rámcovém rozhodnutí, nic to nemění na tom, že čl. 3 odst. 1 tohoto rozhodnutí ani žádné jiné ustanovení rámcového rozhodnutí
         neupřesňují režim předkládání důkazů použitelný na oběti v trestním řízení.

      46      Je tudíž nutno konstatovat, že když rámcové rozhodnutí ukládá členským státům, aby jednak zaručily obětem zvýšenou úroveň
         ochrany, jakož i skutečnou a přiměřenou úlohou ve svém trestněprávním systému, a jednak uznaly práva a oprávněné zájmy těchto
         obětí tak, aby mohly být vyslechnuty a poskytnout důkazy, ponechává vnitrostátním orgánům současně širokou posuzovací pravomoc,
         pokud jde o konkrétní podmínky provádění těchto cílů.

      47      Nicméně čl. 3 odst. 1 rámcového rozhodnutí a čl. 2 odst. 1 téhož rozhodnutí v každém případě znamenají to, že oběť může podat
         výpověď v rámci trestního řízení a že tato výpověď může být zohledněna jako důkaz, neboť jinak by čl. 3 odst. 1 rámcového
         rozhodnutí byl zbaven značné části svého užitečného účinku a nebyly by splněny povinnosti uvedené v čl. 2 odst. 1 téhož rozhodnutí.

      48      Je třeba dodat, že rámcové rozhodnutí musí být vykládáno tak, aby byla dodržena základní práva, mezi kterými je zvláště třeba
         poukázat na právo na spravedlivý proces, jak je stanoveno v článku 6 EÚLP (viz zejména rozsudek ze dne 16. června 2005, Pupino, C‑105/03, Sb. rozh. s. I‑5285, bod 59).

      49      Přísluší tudíž předkládajícímu soudu, aby se konkrétněji ujistil, že provedení důkazů v rámci trestního řízení, posuzovaného
         ve svém celku, neohrožuje spravedlivost procesu ve smyslu článku 6 EÚLP, jak je vykládán Evropským soudem pro lidská práva
         (viz zejména rozsudek ze dne 10. dubna 2003, Steffensen, C‑276/01, Recueil, s. I‑3735, bod 76, a výše uvedený rozsudek Pupino,
         bod 60).

      50      Za těchto podmínek je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že články 2 a 3 rámcového rozhodnutí musejí být vykládány v tom
         smyslu, že neukládají vnitrostátnímu soudu povinnost umožnit oběti trestného činu, aby byla vyslechnuta jako svědek v rámci
         takového řízení zahájeného na základě náhradní soukromé obžaloby, jaké je dotčeno v původním řízení. Nicméně v případě, že
         taková možnost neexistuje, musí být oběti umožněno, aby podala výpověď, která může být zohledněna jako důkaz.

       K nákladům řízení
      51      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      Články 2 a 3 rámcového rozhodnutí Rady 2001/220/SVV ze dne 15. března 2001 o postavení obětí v trestním řízení musejí být
            vkládány v tom smyslu, že neukládají vnitrostátnímu soudu povinnost umožnit oběti trestného činu, aby byla vyslechnuta jako
            svědek v rámci takového řízení zahájeného na základě náhradní soukromé obžaloby, jaké je dotčeno v původním řízení. Nicméně
            v případě, že taková možnost neexistuje, musí být oběti umožněno, aby podala výpověď, která může být zohledněna jako důkaz.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: maďarština.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého senátu) ze dne 11. července 2006. # Miguel Torres SA proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Přihláška obrazové ochranné známky Společenství Torre Muga - Národní a mezinárodní slovní starší ochranné známky TORRES - Nebezpečí záměny - Porušení práv obhajoby. # Věc T-247/03.

text:
      Rozsudek Soudu (druhého senátu) ze dne 11. července 2006 – Torres v. OHIM – Bodegas Muga (Torre Muga)
      (Věc T‑247/03)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška obrazové ochranné známky Společenství Torre Muga – Národní a mezinárodní slovní starší ochranné známky TORRES – Nebezpečí záměny – Porušení práv obhajoby“
      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí – Námitky majitele starší ochranné známky totožné nebo podobné, zapsané pro totožné nebo podobné výrobky či služby [Nařízení
         Rady č. 40/94, čl. 8 odst. 1 písm. b)] (viz bod 71)

      Předmět

         Žaloba podaná proti rozhodnutí prvního odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory)
                  ze dne 7. dubna 2003 (věc R 998/2001‑1), týkajícímu se námitkového řízení mezi Miguel Torres, SA, a Bodegas Muga, SA

            Údaje týkající se věci

               Přihlašovatel ochranné známky Společenství:

               Bodega Muga, SA

               Dotyčná ochranná známka Společenství:

               obrazová ochranná známka Torre Muga (přihláška č.° 791.004, pro výrobky spadající do třídy 33)

               Majitel ochranné známky nebo označení, které je uváděno na podporu námitek:

               Miguel Torres, SA

               Ochranná známka nebo označení, které je uváděno na podporu námitek:

               ochranné známky TORRES (mezinárodní ochranná známka, dánská ochranná známka, německá ochranná známka, tři španělské ochranné
                  známky a dvě anglické ochranné známky) pro výrobky spadající do třídy 33

               Rozhodnutí námitkového oddělení:

               zamítnutí námitek

               Rozhodnutí odvolacího senátu:

               zamítnutí odvolání

         Výrok

                  Žaloba se zamítá.

                  Žalobkyni se ukládá náhrada nákladů řízení vynaložených Úřadem pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory)
                     (OHIM).

                  Vedlejší účastnice ponese vlastní náklady řízení.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 20. října 2011.#Greenstar-Kanzi Europe NV proti Jean Hustin a Jo Goossens.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Hof van Cassatie - Belgie.#Nařízení (ES) č. 2100/94, ve znění nařízení (ES) č. 873/2004 - Výklad čl. 11 odst. 1, čl. 13 odst. 1 až 3, článků 16, 27, 94 a 104 - Zásada vyčerpání odrůdových práv Společenství - Licenční smlouva - Žaloba týkající se protiprávního jednání podaná proti třetí straně - Porušení licenční smlouvy oprávněným uživatelem ve smluvních vztazích se třetí stranou.#Věc C-140/10.

text:
      Věc C-140/10
      Greenstar-Kanzi Europe NV
      v.
      Jean Hustin a Jo Goossens
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Hof van Cassatie)
      „Nařízení (ES) č. 2100/94, ve znění nařízení (ES) č. 873/2004 – Výklad čl. 11 odst. 1, čl. 13 odst. 1 až 3, článků 16, 27, 94 a 104 – Zásada vyčerpání odrůdových práv Společenství – Licenční smlouva – Žaloba týkající se protiprávního jednání podaná proti třetí straně – Porušení licenční smlouvy oprávněným uživatelem ve smluvních vztazích se třetí stranou“
      Shrnutí rozsudku
      Zemědělství – Jednotné právní předpisy – Ochrana odrůdových práv – Žaloba týkající se protiprávního jednání podaná držitelem
            odrůdového práva nebo oprávněným uživatelem proti třetí straně, která získala sklizený materiál chráněné odrůdy prostřednictvím
            jiného oprávněného uživatele, který porušil podmínky nebo omezení obsažené v licenční smlouvě, která byla předtím uzavřena
            s držitelem práva – Přípustnost – Podmínka
      (Nařízení Rady č. 2100/94, ve znění nařízení č. 873/2004, čl. 11 odst. 1, čl. 13 odst. 1 až 3, články 16, 27, 94 a 104)
      Článek 94 nařízení č. 2100/94 o odrůdových právech Společenství, ve znění nařízení č. 873/2004, ve spojení s čl. 11 odst. 1,
         čl. 13 odst. 1 až 3, články 16, 27 a 104 uvedeného nařízení, musí být vykládán v tom smyslu, že držitel odrůdového práva Společenství
         nebo oprávněný uživatel může podat žalobu týkající se protiprávního jednání proti třetí straně, která získala sklizený materiál
         chráněné odrůdy prostřednictvím jiného oprávněného uživatele, který porušil podmínky nebo omezení obsažené v licenční smlouvě,
         kterou tento posledně uvedený oprávněný uživatel předtím uzavřel s držitelem, za předpokladu, že se dotyčné podmínky a omezení
         týkají přímo podstatných náležitostí dotyčné ochrany odrůdových práv Společenství, což musí posoudit vnitrostátní soud.

      Pro posouzení protiprávního jednání v takovém případě je bez významu, zda třetí strana, která provedla úkony na prodaném či
         postoupeném sklizeném materiálu chráněné odrůdy, byla informována či měla být informována o podmínkách či omezeních obsažených
         v uvedené licenční smlouvě.

      (viz body 44, 49, výrok 1–2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      20. října 2011(*)

      „Nařízení (ES) č. 2100/94, ve znění nařízení (ES) č. 873/2004 – Výklad čl. 11 odst. 1, čl. 13 odst. 1 až 3, článků 16, 27, 94 a 104 – Zásada vyčerpání odrůdových práv Společenství – Licenční smlouva – Žaloba týkající se protiprávního jednání podaná proti třetí straně – Porušení licenční smlouvy oprávněným uživatelem ve smluvních vztazích se třetí stranou“
      Ve věci C‑140/10,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Hof van Cassatie
         (Belgie) ze dne 25. února 2010, došlým Soudnímu dvoru dne 17. března 2010, v řízení

      Greenstar-Kanzi Europe NV
      proti
      Jeanu Hustinovi,
      Jo Goossensovi,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení A. Tizzano, předseda senátu, M. Safjan, M. Ilešič, E. Levits a J.‑J. Kasel (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: N. Jääskinen,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Greenstar-Kanzi Europe NV N. Segersem a K. Tielensem, advocaten,
      –        za J. Hustina a J. Goossense H. Van Gompelem a J. Hensenem, advocaten,
      –        za španělskou vládu F. Díezem Morenem, jako zmocněncem,
      –        za Evropskou komisi F. Wilmanem a T. van Rijnem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 7. července 2011,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 11 odst. 1, čl. 13 odst. 1 až 3, článků 16, 27, 94 a 104 nařízení
         Rady (ES) č. 2100/94 ze dne 27. července 1994 o odrůdových právech Společenství (Úř. věst. L 227, s. 1; Zvl. vyd. 03/16, s. 390),
         ve znění nařízení Rady (ES) č. 873/2004 ze dne 29. dubna 2004 (Úř. věst. L 162, s. 38; Zvl. vyd. 3/45, s. 178, dále jen „nařízení
         č. 2100/94“).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Greenstar-Kanzi Europe NV (dále jen „GKE“) na jedné straně a J.
         Hustinem a J. Goossensem na straně druhé ve věci údajného porušení ochranné známky Kanzi a odrůdy jabloní Nicoter, jakož i práv
         z ochranné známky a odrůdových práv Společenství, která jsou s nimi spojena, jehož se dopustili posledně uvedení tím, že uvedli
         do oběhu jablka pod ochrannou známkou Kanzi.

       Právní rámec
       Unijní právo
      3        Čtrnáctý bod odůvodnění nařízení č. 2100/94 zní takto:

      „vzhledem k tomu, že účinek odrůdového práva Společenství má být jednotný na celém území Společenství, musí být úkony, které
         podléhají souhlasu držitele, přesně vymezeny; že tak bude sice na jedné straně rozsah ochrany ve srovnání s většinou vnitrostátních
         systémů rozšířen na určitý materiál odrůdy, aby se přihlédlo k obchodům přes země mimo Společenství, kde tato ochrana není;
         že se však musí zajistit zavedení zásady vyčerpání práv, aby nebyla ochrana neodůvodněně nadměrná“.

      4        Článek 11 odst. 1 tohoto nařízení stanoví:

      Nárok na odrůdové právo Společenství přísluší osobě, která odrůdu vyšlechtila nebo objevila a vyvinula, popřípadě jejímu právnímu
         nástupci; tato osoba a její právní nástupce jsou dále uváděni jako ‚šlechtitelé‘.“

      5        Článek 13 odst. 1 uvedeného nařízení zní takto:

      „1.      Odrůdové právo Společenství má ten účinek, že úkony uvedené v odstavci 2 je oprávněn provádět pouze držitel nebo držitelé
         odrůdového práva Společenství, dále jen ‚držitel‘.

      2.      Aniž jsou dotčeny články 15 a 16, vyžadují souhlas držitele níže uvedené úkony, pokud jde o složky odrůdy nebo sklizený materiál
         chráněné odrůdy — obě dále uváděné jako ‚materiál‘:

      a)      produkce nebo reprodukce (množení);
      b)      úprava za účelem množení;
      c)      nabízení k prodeji;
      d)      prodej nebo jiné uvedení do oběhu;
      e)      vývoz ze Společenství;
      f)      dovoz do Společenství;
      g)      uschování za některým z účelů uvedených v písmenech a) až f).
      Držitel může svůj souhlas učinit závislým na podmínkách a omezeních.
      3.      Odstavec 2 se použije, pokud jde o sklizený materiál, pouze tehdy, pokud byl získán tím, že složky chráněné odrůdy byly použity
         bez souhlasu, a pokud držitel ve spojitosti s uvedenými složkami odrůdy neměl dostatek příležitosti uplatnit své právo.

      [...]“
      6        Článek 16 nařízení č. 2100/94 stanoví:

      „Odrůdové právo Společenství se nevztahuje na úkony týkající se materiálu z chráněné odrůdy nebo odrůdy uvedené v čl. 13 odst. 5,
         který byl předán třetí straně držitelem nebo s jeho souhlasem na jiném místě [kdekoli ve] Společenství, nebo materiálu pocházejícího
         z uvedeného materiálu, ledaže tyto úkony:

      a)      zahrnují další množení dotyčné odrůdy, s výjimkou případu, kdy takové množení bylo zamýšleno při odevzdání [postoupení materiálu]

      nebo
      b)      zahrnují vývoz složek odrůdy do třetí země, kde odrůdy rostlinného rodu nebo rostlinného druhu, ke kterým odrůda náleží, nejsou
         chráněny, s výjimkou případu, kdy je vyvážený materiál určen ke konečné spotřebě.“

      7        Článek 27 tohoto nařízení stanoví:

      „1.      Odrůdová práva Společenství mohou být úplně nebo zčásti předmětem smluvně vymezených užívacích práv. Užívací právo může být
         výlučné nebo nevýlučné.

      2.      Proti oprávněnému uživateli, který porušil omezení užívacího práva podle odstavce 1, může držitel uplatnit odrůdové právo
         Společenství.“

      8        Článek 94 uvedeného nařízení stanoví:

      „1.      Kdo:
      a)      ohledně odrůdy, které bylo uděleno odrůdové právo Společenství, provede úkony uvedené v čl. 13 odst. 2, aniž by k tomu byl
         oprávněn, nebo

      […]
      může být držitelem žalován za protiprávní jednání nebo o zaplacení přiměřené náhrady nebo oboje.
      2.      Kdo jedná úmyslně nebo z nedbalosti, je držiteli povinen kromě toho nahradit další škody vzniklé z protiprávního jednání.
         V případě mírné nedbalosti se může tento nárok snížit v souladu se stupněm této mírné nedbalosti, avšak nikoli pod výši výhody,
         která vznikla porušiteli z protiprávního jednání.“

      9        Článek 104 tohoto nařízení zní následovně:

      „1.      Žalobu týkající se protiprávního jednání může podat držitel. Oprávněný uživatel může podat žalobu týkající se protiprávního
         jednání, pokud tyto žaloby nejsou výslovně vyloučeny smlouvou s držitelem, v případě výlučného užívacího práva nebo Úřadem
         podle článku 29 nebo čl. 100 odst. 2.

      2.      Každý oprávněný uživatel se může za účelem náhrady připojit k žalobě týkající se protiprávního jednání podané držitelem.“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      10      Společnost Nicolaï NV (dále jen „Nicolaï“) je „šlechtitelkou“ ve smyslu čl. 11 odst. 1 nařízení č. 2100/94 nové odrůdy jabloní,
         a to odrůdy Nicoter. Pouze tato odrůda plodí jablka, která pokud dostačují určitým jakostním požadavkům, jsou uváděna do oběhu
         pod ochrannou známkou Kanzi. K zabránění poškozování jakosti uvedené odrůdy a ochranné známky byl zaveden systém, který odpovídá
         selektivní distribuční síti a zahrnuje soubor povinností obsahující omezení vztahující se na pěstování stromu, jakož i na
         pěstování, uchovávání, třídění a obchodní distribuci plodů.

      11      Žádost o ochranu odrůdy jabloní Nicoter podaná dne 27. dubna 2001 společností Nicolaï byla zveřejněna dne 15. června 2001
         v Úředním věstníku Odrůdového úřadu Společenství.
      12      Ochrana odrůdových práv spojená s touto žádostí byla dne 3. září 2002 převedena společností Nicolaï na společnost Better3fruit
         NV (dále jen „Better3fruit“). Better3fruit je tedy držitelkou odrůdových práv Společenství přiznaných stromům odrůdy Nicoter.

      13      Společnost Better3fruit je také majitelkou ochranné známky jablek Kanzi.

      14      V roce 2003 uzavřely společnosti Better3fruit a Nicolaï licenční smlouvu, kterou bylo společnosti Nicolaï poskytnuto výlučné
         právo na šlechtění jabloní odrůdy Nicoter a jejich uvádění na trh. Uvedená smlouva stanoví, že společnost Nicolaï „nepřevede
         ani neprodá licencovaný produkt, jestliže dotčený smluvní partner neuzavře předem písemnou šlechtitelskou licenční smlouvu
         obsaženou v příloze 6 (v případě šlechtitele) nebo prodejní licenční smlouvu obsaženou v příloze 7 (v případě obchodního partnera)“.

      15      Dne 24. prosince 2004 prodala společnost Nicolaï 7 000 jabloní odrůdy Nicoter J. Hustinovi. V rámci tohoto obchodu se J. Hustin
         nezavázal k dodržování žádných zvláštních pokynů ohledně pěstování jablek Kanzi a prodeje sklizně.

      16      Licenční smlouva uzavřená v roce 2003 mezi společnostmi Better3fruit a Nicolaï byla rozvázána dne 20. ledna 2005. K určitému
         datu, které je mezi účastníky původního řízení sporné, získala společnost GKE pro jabloně odrůdy Nicoter výlučná užívací práva
         vyplývající z ochrany odrůdových práv Společenství. Společnost GKE se tak stala oprávněným uživatelem namísto společnosti
         Nicolaï.

      17      Dne 4. prosince 2007 bylo zjištěno, že J. Goossens prodával jablka s označením Kanzi. Jak se ukázalo, tato jablka mu dodal
         J. Hustin.

      18      V návaznosti na toto zjištění podala GKE proti J. Hustinovi a J. Goossensovi žalobu na porušení odrůdových práv. Dne 29. ledna
         2008 rozhodl předseda rechtbank van koophandel te Antwerpen v řízení o předběžném opatření, že J. Hustin a J. Goossens porušili
         odrůdová práva Společenství náležející společnosti GKE.

      19      Toto rozhodnutí pozměnil rozsudkem ze dne 24. dubna 2008 hof van beroep te Antwerpen. Ačkoli měl uvedený soud za to, že společnost
         Nicolaï skutečně nedodržela své závazky plynoucí z licenční smlouvy, rozhodl, že se J. Hustin ani J. Goossens nedopustili
         porušení odrůdových práv společnosti GKE, neboť omezení převzatá do licenční smlouvy uzavřené mezi společnostmi Better3fruit
         a Nicolaï nebylo možné vůči J. Hustinovi a J. Goossensovi uplatňovat.

      20      Proti tomuto rozsudku hof van beroep te Antwerpen podala společnost GKE kasační opravný prostředek. Vzhledem k tomu, že měl
         Hof van Cassatie pochybnosti ohledně významu pravidla o vyčerpání práv uvedeného v článku 16 nařízení č. 2100/94, rozhodl
         o přerušení řízení a položil Soudnímu dvoru následující dvě předběžné otázky:

      „1)      Má být článek 94 nařízení č. 2100/94 […], ve spojení s čl. 11 odst. 1, čl. 13 odst. 1 až 3, články 16, 27 a článkem 104 [tohoto]
         nařízení […] vykládán v tom smyslu, že držitel nebo oprávněný uživatel mohou podat žalobu týkající se protiprávního jednání
         proti každému, kdo provádí úkony týkající se materiálu, který mu byl prodán nebo na něj byl převeden oprávněným uživatelem,
         pokud v rámci prodeje tohoto materiálu nebyla dodržena omezení sjednaná podle licenční smlouvy uzavřené mezi oprávněným uživatelem
         a držitelem odrůdových práv Společenství?

      2)      Bude-li první otázka zodpovězena kladně, má pro posouzení protiprávního jednání význam určit, zda osoba, která provádí výše
         uvedené úkony, byla informována či měla být informována o omezeních obsažených v licenční smlouvě?“

       K předběžným otázkám
      21      Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda držitel odrůdových práv Společenství nebo jím oprávněný uživatel může
         podat žalobu týkající se protiprávního jednání proti třetí straně, která získala materiál od jiného oprávněného uživatele,
         aniž posledně uvedený uživatel dodržel v rámci prodeje materiálu podmínky nebo omezení obsažené v licenční smlouvě, kterou
         uzavřel s držitelem.

      22      Úvodem je nutno podotknout, že věc v původním řízení se týká pouze otázky, zda nový oprávněný uživatel, a to společnost GKE,
         může podat proti třetí straně žalobu týkající se protiprávního jednání, v projednávaném případě proti J. Hustinovi a J. Goossensovi,
         kteří získali materiál od původního oprávněného uživatele, v daném případě společnosti Nicolaï, která v rámci prodeje tohoto
         materiálu porušila podmínky nebo omezení obsažené v licenční smlouvě, kterou v dané době uzavřela s držitelkou odrůdových
         práv, a to společností Better3fruit.

      23      I když první případ uvedený předkládajícím soudem, tedy možnost, aby takovou žalobu týkající se protiprávního jednání podal
         proti této třetí straně samotný držitel, se nezdá být vzhledem k okolnostem sporu v původním řízení relevantní, je nutno nicméně
         konstatovat, že čl. 94 odst. 1 nařízení č. 2100/94 vyhrazuje právo podat žalobu týkající se protiprávního jednání držiteli
         odrůdových práv Společenství.

      24      Vzhledem k tomu, že právo oprávněného uživatele podat takovou žalobu se odvíjí od práva držitele, je nutno nejprve určit,
         na jaké konkrétní podmínky váže nařízení č. 2100/94 výkon tohoto práva ze strany držitele.

      25      Co se týče ochrany odrůdových práv zavedené nařízením č. 2100/94, je třeba uvést, že toto nařízení stanoví různé úrovně ochrany
         a různé procesní prostředky.

      26      Existuje v první řadě „primární“ ochrana, která podle čl. 13 odst. 2 nařízení č. 2100/94 pokrývá složky odrůdy. Na sklizený
         materiál se pak vztahuje „sekundární“ ochrana, která, ačkoli je rovněž zmíněna v čl. 13 odst. 2 tohoto nařízení, je výrazně
         omezena třetím odstavcem tohoto článku. Přestože tedy složky odrůdy a sklizený materiál spadají pod pojem „materiál“ ve smyslu
         čl. 13 odst. 2 uvedeného nařízení, ochrana obou těchto kategorií se liší.

      27      Zadruhé nařízení č. 2100/94 upravuje několik procesních prostředků k dosažení nápravy. Podle jeho čl. 94 odst. 1 platí, že
         každý, kdo ohledně odrůdy, které bylo uděleno odrůdové právo Společenství, provede úkony uvedené v čl. 13 odst. 2, aniž je
         k tomu oprávněn, může být žalován za protiprávní jednání.

      28      Pokud jde konkrétně o licenční smlouvy, čl. 27 odst. 2 nařízení č. 2100/94 stanoví, že proti oprávněnému uživateli, který
         porušil omezení či podmínky užívacího práva podle odstavce 1 tohoto článku, může držitel uplatnit odrůdové právo Společenství.

      29      Je tedy třeba rozlišovat mezi žalobou podanou držitelem proti oprávněnému uživateli a žalobou podanou proti třetí straně,
         která bez oprávnění provede úkony týkající se chráněného materiálu.

      30      Pokud jde o tento druhý případ, který je předmětem sporu v původním řízení, je nutno dodat, že čl. 104 odst. 1 nařízení č. 2100/94
         stanoví možnost, aby oprávněný uživatel podal žalobu týkající se protiprávního jednání namísto držitele. Společnost GKE, která
         je oprávněným uživatelem, může tedy podat žalobu týkající se protiprávního jednání proti J. Hustinovi a J. Goossensovi.

      31      Je však nutno poznamenat, že podle pravidla nazvaného „vyčerpání odrůdových práv“, které je obsaženo v článku 16 nařízení
         č. 2100/94, se odrůdové právo Společenství nevztahuje na úkony týkající se materiálu z chráněné odrůdy, který byl postoupen
         třetí straně držitelem nebo s jeho souhlasem kdekoli v Evropské unii, ledaže tyto úkony zahrnují další množení dotyčné odrůdy,
         s výjimkou případu, kdy takové množení bylo zamýšleno při postoupení, nebo zahrnují vývoz složek odrůdy do třetí země, kde
         odrůdy rostlinného rodu nebo rostlinného druhu, ke kterým odrůda náleží, nejsou chráněny, s výjimkou případu, kdy je vyvážený
         materiál určen ke konečné spotřebě.

      32      Z tohoto článku 16 nařízení č. 2100/94 a pravidla v něm uvedeného vyplývá, že v takové věci, jako je věc v původním řízení,
         je žaloba týkající se protiprávního jednání podaná společností GKE jakožto novým oprávněným uživatelem jednajícím místo držitele,
         tedy společnosti Better3fruit, proti J. Hustinovi a J. Goossensovi myslitelná pouze v rozsahu, v němž právo držitele není
         vyčerpáno.

      33      V této souvislosti ze spisu vyplývá, že společnosti Better3fruit a Nicolaï uzavřely licenční smlouvu, na jejímž základě poskytla
         Better3fruit společnosti Nicolaï výlučné právo šlechtit a uvádět do oběhu jabloně odrůdy Nicoter, jakož i užívání s nimi spojených
         práv.

      34      Tato licenční smlouva obsahovala podmínky nebo omezení, podle kterých nemá společnost Nicolaï právo postoupit žádný produkt,
         který je předmětem licenční smlouvy, aniž by se dotyčná třetí strana zavázala k dodržování uvedených podmínek nebo omezení.

      35      Je tedy třeba posoudit, zda je právo držitele odrůdových práv Společenství vzhledem ke skutečnostem uvedeným ve dvou předcházejících
         bodech vyčerpáno.

      36      Rozsah zásady vyčerpání práv, tak jak je upravena v článku 16 nařízení č. 2100/94 dosud nebyl předmětem výkladu Soudního dvora.

      37      Předkládající soud si nicméně klade otázku, zda se nemá obdobně použít judikatura Soudního dvora k rozsahu této zásady vyčerpání
         práv v oblasti ochranných známek.

      38      Z této judikatury, která se týká vztahů mezi majitelem ochranné známky a nabyvatelem licence [oprávněným uživatelem] vyplývá,
         že uvedení výrobků označených ochrannou známkou na trh uskutečněné oprávněným uživatelem je v zásadě třeba považovat za provedené
         se souhlasem majitele ochranné známky (viz rozsudek ze dne 23. dubna 2009, Copad, C‑59/08, Sb. rozh. s. I‑3421, bod 46).

      39      Podle téže judikatury se však licenční smlouva nerovná absolutnímu a bezpodmínečnému souhlasu majitele s tím, aby oprávněný
         uživatel uvedl na trh výrobky označené touto ochrannou známkou (viz výše uvedený rozsudek, bod 47).

      40      Pokud jde konkrétně o ochranu odrůdových práv, čl. 27 odst. 2 nařízení č. 2100/94 výslovně stanoví, že držitel může proti
         oprávněnému uživateli, který porušil některé ustanovení licenční smlouvy, uplatnit práva, která mu tento režim ochrany poskytuje.

      41      Co se týče naopak žaloby týkající se protiprávního jednání podané proti třetí straně, která je upravena v článku 94 nařízení
         č. 2100/94, je nutno vzít v úvahu čtrnáctý bod odůvodnění tohoto nařízení, podle něhož nemůže být ochrana držitele neodůvodněně
         nadměrná. Je proto nutno konstatovat, že porušení toho či onoho ujednání licenční smlouvy nemůže mít za následek, že bude
         vždy chybět souhlas držitele. Především nelze mít za to, že tento souhlas chybí v případě, kdy oprávněný uživatel porušil
         ustanovení licenční smlouvy, které nemá vliv na souhlas s uvedením do oběhu, a tedy ani na vyčerpání práva držitele.

      42      Vzhledem k tomu, že spis předložený Soudnímu dvoru neobsahuje kopie příloh 6 a 7 licenční smlouvy, na které se v dotyčném
         ustanovení uvedené smlouvy odkazuje, nemá Soudní dvůr k dispozici dostatek informací k tomu, aby mohl určit, o jaký typ ustanovení
         se ve věci v původním řízení jedná. Je tedy na předkládajícím soudu, aby na základě skutečností a okolností věci, která mu
         byla předložena, kvalifikoval ustanovení dotčené licenční smlouvy.

      43      Pokud by předkládající soud zjistil, že chráněný materiál byl oprávněným uživatelem postoupen v rozporu s podmínkou či omezením,
         které jsou obsaženy v licenční smlouvě a že se přímo týkal podstatných náležitostí ochrany odrůdových práv Společenství, bylo
         by třeba učinit závěr, že toto postoupení materiálu oprávněným uživatelem na třetí osobu se uskutečnilo bez souhlasu držitele,
         takže právo posledně uvedeného není vyčerpáno. Naopak porušení jakéhokoli jiného smluvního ustanovení v licenční smlouvě nebrání
         vyčerpání práva držitele.

      44      Vzhledem k předchozím úvahám je třeba na první položenou otázku odpovědět tak, že článek 94 nařízení č. 2100/94, ve spojení
         s čl. 11 odst. 1, čl. 13 odst. 1 až 3, články 16, 27 a 104 uvedeného nařízení, musí být za takových podmínek, jaké jsou dány
         ve věci v původním řízení, vykládán v tom smyslu, že držitel nebo oprávněný uživatel může podat žalobu týkající se protiprávního
         jednání proti třetí straně, která získala materiál prostřednictvím jiného oprávněného uživatele, který porušil podmínky nebo
         omezení obsažené v licenční smlouvě, kterou posledně uvedený oprávněný uživatel předtím uzavřel s držitelem, za předpokladu,
         že se dotyčné podmínky a omezení týkají přímo podstatných náležitostí dotyčné ochrany odrůdových práv Společenství, což musí
         posoudit předkládající soud.

      45      Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda u posouzení protiprávního jednání je nutno určit, zda třetí strana, která
         provádí úkony na prodávaném či postoupeném materiálu, byla informována či měla být informována o podmínkách či omezeních obsažených
         v licenční smlouvě.

      46      V této souvislosti je třeba poznamenat, že čl. 94 odst. 1 nařízení č. 2100/94 stanoví podmínky, za kterých může držitel odrůdových
         práv Společenství podat proti subjektu, který se dopustil protiprávního jednání, buď zdržovací žalobu týkající se protiprávního
         jednání či žalobu na přiměřenou náhradu škody anebo obě tyto žaloby.

      47      Druhý odstavec tohoto článku obsahuje příklady, ve kterých může držitel navíc podat žalobu proti subjektu, který se dopustil
         protiprávního jednání, a to za účelem náhrady další škody vzniklé z protiprávního jednání. K tomu, aby mohl držitel takovou
         náhradu škody požadovat, musí ten, kdo se dopustil protiprávního jednání, v souladu s druhým odstavcem jednat úmyslně nebo
         z nedbalosti. V případě mírné nedbalosti se může nárok držitele na náhradu škody odpovídajícím způsobem snížit.

      48      Z porovnání znění těchto dvou odstavců je zjevné, že v prvním odstavci chybí jakýkoli subjektivní prvek. Je tedy nutno konstatovat,
         že subjektivní prvky, jako je znalost podmínek nebo omezení obsažených v licenční smlouvě, nehrají v zásadě žádnou roli pro
         účely posouzení protiprávního jednání a pro aktivní legitimaci vůči subjektu, který se tohoto protiprávního jednání dopustil.

      49      S ohledem na výše uvedené je třeba na druhou položenou otázku odpovědět tak, že pro posouzení protiprávního jednání je bez
         významu, zda třetí strana, která provedla úkony na prodaném či postoupeném materiálu, byla informována či měla být informována
         o podmínkách či omezeních obsažených v licenční smlouvě.

       K nákladům řízení
      50      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      Článek 94 nařízení Rady (ES) č. 2100/94 ze dne 27. července 1994 o odrůdových právech Společenství, ve znění nařízení Rady
            (ES) č. 873/2004 ze dne 29. dubna 2004, ve spojení s čl. 11 odst. 1, čl. 13 odst. 1 až 3, články 16, 27 a 104 uvedeného nařízení,
            musí být za takových podmínek, jaké jsou dány ve věci v původním řízení, vykládán v tom smyslu, že držitel nebo oprávněný
            uživatel může podat žalobu týkající se protiprávního jednání proti třetí straně, která získala materiál prostřednictvím jiného
            oprávněného uživatele, který porušil podmínky nebo omezení obsažené v licenční smlouvě, kterou tento posledně uvedený oprávněný
            uživatel předtím uzavřel s držitelem, za předpokladu, že se dotyčné podmínky a omezení týkají přímo podstatných náležitostí
            dotyčné ochrany odrůdových práv Společenství, což musí posoudit předkládající soud.
      2)      Pro posouzení protiprávního jednání je bez významu, zda třetí strana, která provedla úkony na prodaném či postoupeném materiálu,
            byla informována či měla být informována o podmínkách či omezeních obsažených v licenční smlouvě.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: nizozemština.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 1. července 2010.#Emanuela Sbarigia proti Azienda USL RM/A a další.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunale amministrativo regionale per il Lazio - Itálie.#Vnitrostátní právní předpisy upravující otevírací dobu a zavírací období lékáren - Výjimečné povolení - Pravomoc příslušných orgánů rozhodnout.#Věc C-393/08.

text:
      Věc C-393/08
      Emanuela Sbarigia
      v.
      Azienda USL RM/A a další
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunale amministrativo regionale per il Lazio)
      „Vnitrostátní právní předpisy upravující otevírací dobu a zavírací období lékáren – Výjimečné povolení – Pravomoc příslušných orgánů rozhodnout“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Předběžné otázky – Přípustnost –  Omezení
      (Článek 234 ES)
      2.        Předběžné otázky – Pravomoc Soudního dvora
      (Článek 234 ES)
      3.        Hospodářská soutěž – Pravidla Společenství – Povinnosti členských států
      (Články 10 ES, 81 ES a 82 ES)
      1.        Je věcí pouze vnitrostátních soudů, jimž byl spor předložen a jež musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno,
         posoudit s ohledem na konkrétní okolnosti věci jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání jejich rozsudku, tak
         i relevanci otázek, které kladou Soudnímu dvoru. V důsledku toho, jestliže se položené otázky týkají výkladu práva Unie, je
         Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout. Z toho plyne, že se na otázky týkající se práva Unie vztahuje domněnka relevance.
         Odmítnutí žádosti podané vnitrostátním soudem je ze strany Soudního dvora možné pouze tehdy, pokud je zjevné, že žádaný výklad
         práva Unie nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém nebo
         také jestliže Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které
         jsou mu položeny.

      (viz body 19–20)
      2.        Pokud se v rámci předběžné otázky veškeré okolnosti sporu, který byl předložen předkládajícímu soudu, omezují na území jediného
         členského státu, může být nicméně odpověď užitečná pro předkládající soud, zejména v případě, kdy by vnitrostátní právo ukládalo,
         aby byla státnímu příslušníku uvedeného státu poskytnuta stejná práva, jako jsou práva, která by státní příslušník jiného
         členského státu vyvodil z práva Unie v téže situaci.

      Případ, na který je poukázáno v předcházejícím bodě, se týká práv, která by státní příslušník jiného členského státu mohl
         vyvozovat z práva Unie, kdyby se nacházel ve stejné situaci jako žalobkyně v původním řízení, tedy kdyby provozoval lékárnu
         ve specifické městské části a čelil by rozhodnutí příslušného vnitrostátního orgánu na základě vnitrostátní právní úpravy
         o žádosti, která nijak nezpochybňuje všeobecný systém úpravy otevírací doby a dovolených lékáren zavedený touto právní úpravou,
         avšak směřuje pouze k získání, na základě výjimky z tohoto všeobecného systému, povolení vzdát se všech zavíracích období.

      S ohledem na specifické okolnosti věci v původním řízení se tak zjevně ukazuje, že výklad článku 49 ES požadovaný předkládajícím
         soudem v jeho rozhodnutí není pro vyřešení sporu v původním řízení relevantní.

      (viz body 23–25)
      3.        Ustanovení práva Společenství v oblasti hospodářské soutěže, zejména články 81 ES až 86 ES, se jeví jako zjevně nepoužitelná
         v případě vnitrostátní právní úpravy týkající se případného udělení výjimky co se týče otevíracích období lékárny, která se
         nachází ve specifické městské části. Taková právní úprava nemůže sama o sobě nebo svým uplatněním ovlivnit obchod mezi členskými
         státy ve smyslu článků 81 ES a 82 ES.

      (viz body 29, 32)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      1. července 2010(*)

      „Vnitrostátní právní předpisy upravující otevírací dobu a zavírací období lékáren – Výjimečné povolení – Pravomoc příslušných orgánů rozhodnout“
      Ve věci C‑393/08,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Tribunale amministrativo
         regionale per il Lazio (Itálie) ze dne 21. května 2008, došlým Soudnímu dvoru dne 10. září 2008, v řízení

      Emanuela Sbarigia
      proti
      Azienda USL RM/A,
      Comune di Roma,
      Assiprofar – Associazione Sindacale Proprietari Farmacia
      Ordine dei Farmacisti della Provincia di Roma,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení A. Tizzano, předseda senátu, E. Levits (zpravodaj), A. Borg Barthet, J.‑J. Kasel a M. Berger, soudci,
      generální advokát: N. Jääskinen,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Şereş, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 17. prosince 2009,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za E. Sbarigia V. Cerulli Irellim a M. Di Giandomenico, avvocati,
      –        za Comune di Roma R. Murrou, avvocato,
      –        za Assiprofar – Associazione Sindacale Proprietari Farmacia M. Lucianim a I. Perego, avvocati,
      –        za Ordine dei Farmacisti della Provincia di Roma S. Cicciottim, avvocato,
      –        za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s M. Russo, avvocato dello Stato,
      –        za řeckou vládu S. Spyropoulosem, Z. Chatzipavlou a V. Karra, jako zmocněnci,
      –        za nizozemskou vládu C. M. Wissels a D. J. M. de Gravem, jako zmocněnci,
      –        za rakouskou vládu C. Pesendorfer a T. Kröllem, jako zmocněnci,
      –        za Evropskou komisi E. Traversou a C. Cattabriga, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 11. března 2010,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 49 ES, 81 ES až 86 ES, 152 ES a 153 ES.

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi E. Sbarigia, majitelkou lékárny, a Azienda Unità Sanitaria Locale „Roma A“
         (dále jen „ASL RM/A“), příslušným orgánem obce Řím, ve věci rozhodnutí ASL RM/A, kterým se zamítají žádosti podané E. Sbarigia
         za účelem získání povolení vzdát se zavírací doby a zavíracího období, zejména ročního zavíracího období v létě 2006.

       Právní rámec
      3        Právním předpisem použitelným ve věci v původním řízení je regionální zákon Latia č. 26 ze dne 30. července 2002, kterým se
         upravuje otevírací doba, pohotovostní služby a dovolené lékáren otevřených pro veřejnost (Legge Regionale Lazio č. 26, ze
         dne 30. července 2002, Disciplina dell’orario, dei turni e delle ferie delle farmacie aperte al pubblico, Bollettino Ufficiale della Regione Lazio č. 23, běžný doplněk č. 5, ze dne 20. srpna 2002, a GURI č. 24, zvláštní řada č. 3, ze dne 14. června 2003, dále jen „L.R.
         26/02“).

      4        Otevírací dobu, dobrovolnou pohotovostní službu, týdenní odpočinek a roční dovolenou lékáren stanoví články 2 až 8 L.R. 26/02.
         Tato ustanovení ukládají zejména maximální otevírací dobu, povinnost související s uzavřením o nedělích, jakož i během svátků,
         půlden povinného týdenního odpočinku a minimální délku roční dovolené.

      5        Článek 10 L.R. 26/02 zní takto:

      „1. Za obec Řím přijímá každé [místní zdravotnické zařízení (dále jen „USL“)] opatření stanovená tímto zákonem a spadající
         do jeho působnosti se souhlasem jiných dotyčných USL.

      2.       Týdenní otevírací doba pro veřejnost, dovolené městských lékáren a půlden povinného týdenního odpočinku […] mohou být pro
         lékárny nacházející se na specifických místech v obci změněny rozhodnutím územně příslušného USL po dohodě se starostou dotyčné
         obce, s provinciální lékárnickou komorou a s většinovými provinciálními profesními organizacemi veřejných a soukromých lékáren.“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      6        Emanuela Sbarigia je majitelkou lékárny v historickém centru Říma v místě nazývaném „Tridente“. Tato městská část, která je
         celá pěší zónou, je turistickým jádrem tohoto města.

      7        Z důvodu tohoto umístění a významného nárůstu počtu zákazníků během července a srpna žalobkyně v původním řízení podala dne
         31. května 2006 u územně příslušného ASL RM/A žádost založenou na čl. 10 odst. 2 L.R. 26/02, jež směřovala k získání povolení
         vzdát se zavíracího období v době letní dovolené v roce 2006. Tato žádost byla zamítnuta rozhodnutím ze dne 22. června 2006,
         proti němuž E. Sbarigia podala žalobu k předkládajícímu soudu.

      8        Ještě před ukončením řízení o žalobě E. Sbarigia druhou žádostí ze dne 18. října 2006 rozšířila svou žádost tak, že nyní žádala
         o výjimečné povolení nemít každoroční zavírací dny v době dovolených, jakož i zavírací dny v době svátků a mít delší otevírací
         týdenní dobu po celý rok. V tomto ohledu E. Sbarigia poukazovala na to, že obdobné povolení bylo uděleno dne 8. září 2006
         jiné lékárně, která se nachází v blízkosti železničního nádraží „Termini“ a má stejnou specifickou klientelu jako její vlastní
         lékárna.

      9        Tato druhá žádost byla rovněž orgánem ASL RM/A zamítnuta rozhodnutím č. 119945/P ze dne 22. března 2007, vůči němuž E. Sbarigia
         předložila další žalobní důvody a podala návrh na odklad vykonatelnosti.

      10      Usnesením ze dne 22. června 2007 předkládající soud návrhu na odklad vykonatelnosti rozhodnutí ze dne 22. března 2007 vyhověl
         pro účely jeho nového přezkoumání orgánem ASL RM/A.

      11      Poté ASL RM/A přijal rozhodnutí č. 40249 ze dne 1. srpna 2007, kterým znovu zamítl žádost žalobkyně v původním řízení podle
         čl. 10 odst. 2 L.R. 26/02 na základě nepříznivých stanovisek obce Řím, Ordine dei Farmacisti della Provincia di Roma (lékárnická
         komora provincie Řím), jakož i podnikatelských sdružení Assiprofar – Associazione Sindacale Proprietari Farmacia (dále jen
         „Assiprofar“) a Confservizi.

      12      E. Sbarigia podala proti posledně uvedenému rozhodnutí žalobu, přičemž se dovolávala nových žalobních důvodů v rámci řízení
         probíhajícího před předkládajícím soudem.

      13      Podle názoru Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (regionální správní soud pro Latium) označení lékárenské služby
         za veřejnou službu sloužící k ochraně zdraví uživatelů nestačí k odůvodnění závazných právních předpisů týkajících se omezení
         otevírací doby lékáren. Liberalizace otevírací doby a otevíracího období všech lékáren – ostatně prosazovaná ve zprávě vydané
         dne 1. února 2007 Autorità garante della concorrenza e del mercato (vnitrostátním orgánem pro hospodářskou soutěž a trh) –
         by umožnila všeobecné rozšíření nabídky (plány rozmístění zajišťují vyvážené zeměpisné rozmístění lékáren) ve prospěch zákazníků.

      14      Ustanovení L.R. 26/02 se mu krom toho jeví jako nadměrná a neodůvodněná. Veřejný zájem a požadavky související s lékárenskou
         službou by totiž mohly být nepochybně lépe zaručeny uvolněním omezení otevírací doby lékáren, které je příznivé rozvoji hospodářské
         soutěže.

      15      Předkládající soud tak pochybuje o slučitelnosti omezení dotčených v původním řízení se zásadami práva Společenství v oblasti
         volné hospodářské soutěže podniků na straně jedné, jakož i s činností Evropské unie směřující ke zlepšení a ochraně zdraví
         na straně druhé. Konkrétně se domnívá, že v rozporu s tímto cílem brání legislativní rámec týkající se organizace lékárenské
         služby, který je v současné době v platnosti v regionu Latium, účinnému přispění k ochraně veřejného zdraví.

      16      Za těchto podmínek se Tribunale amministrativo regionale per il Lazio rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru dvě
         následující předběžné otázky:

      „1)      Je slučitelné se zásadami Společenství stanovícími ochranu svobodné hospodářské soutěže a volného pohybu služeb, uvedenými
         zejména v článcích 49 [ES a] 81 [ES až] 86 [ES], aby lékárny byly podrobeny zákazu vzdát se své roční dovolené a mít nadále
         otevřeno i nad stanovené hranice maximální otevírací doby povolené ustanoveními [L.R. 26/02] a aby byly rovněž podle čl. 10
         odst. 2 téhož [L.R. 26/02] podrobovány posouzení specifičnosti místa v obci, v němž sídlí lékárna žadatele, ze strany správního
         orgánu (posouzení prováděnému po dohodě se subjekty a orgány stanovenými v tomto článku) za účelem získání výjimky z výše
         uvedených zákazů na území obce Řím?

      2)       Je podrobení veřejné lékárenské služby, přestože je určeno k ochraně zdraví spotřebitelů, takovým podmínkám, jaké stanoví
         regionální zákon č. 26/2002, které omezují nebo zakazují prodloužit denní, týdenní a roční otevírací dobu jednotlivých lékáren,
         slučitelné s články 152 [ES] a 153 [ES]?“

       K přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce
      17      Ve svých písemných vyjádřeních italská a řecká vláda zpochybňují přípustnost projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné
         otázce. Na jednání Assiprofar a implicitně Ordine dei Farmacisti della Provincia di Roma vyjádřily tentýž názor.

      18      Konkrétně italská vláda uvádí, že předkládající soud neposkytuje žádné upřesnění skutkové a právní situace, která ho vedla
         k tomu, aby se zabýval otázkou slučitelnosti relevantního vnitrostátního ustanovení s ustanoveními Smlouvy o ES, která uvádí.
         Řecká vláda, Assiprofar a Ordine dei Farmacisti della Provincia di Roma tvrdí, že při neexistenci přeshraničního prvku předběžné
         otázky nijak nesouvisejí s právem Unie.

      19      V tomto ohledu je třeba připomenout, že je věcí pouze vnitrostátních soudů, jimž byl spor předložen a jež musí nést odpovědnost
         za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, posoudit s ohledem na konkrétní okolnosti věci jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné
         otázce pro vydání jejich rozsudku, tak i relevanci otázek, které kladou Soudnímu dvoru. V důsledku toho, jestliže se položené
         otázky týkají výkladu práva Unie, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (viz rozsudek ze dne 10. března 2009, Hartlauer,
         C‑169/07, Sb. rozh. s. I‑1721, bod 24 a citovaná judikatura).

      20      Z toho plyne, že se na otázky týkající se práva Unie vztahuje domněnka relevance. Odmítnutí žádosti podané vnitrostátním soudem
         je ze strany Soudního dvora možné pouze tehdy, pokud je zjevné, že žádaný výklad práva Unie nemá žádný vztah k realitě nebo
         předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém nebo také jestliže Soudní dvůr nedisponuje skutkovými
         nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (viz v tomto smyslu rozsudky ze
         dne 5. prosince 2006, Cipolla a další, C‑94/04 a C‑202/04, Sb. rozh. s. I‑11421, bod 25, jakož i ze dne 7. června 2007, van
         der Weerd a další, C‑222/05 až C‑225/05, Sb. rozh. s. I‑4233, bod 22).

      21      Přitom co se týče námitky nepřípustnosti vznesené italskou vládou, je nutno konstatovat, že předkládací rozhodnutí dostatečným
         způsobem líčí právní a skutkový rámec sporu v původním řízení a že informace poskytnuté předkládajícím soudem umožňují určit
         rozsah položených otázek. Uvedené rozhodnutí tak zúčastněným poskytlo účinnou možnost předložit vyjádření v souladu s článkem 23
         statutu Soudního dvora, jak o tom ostatně svědčí obsah vyjádření předložených Soudnímu dvoru.

      22      Z toho plyne, že této námitce nelze vyhovět.

      23      Co se dále týče argumentů uplatněných Assiprofar, Ordine dei Farmacisti della Provincia di Roma a řeckou vládou, podle nichž
         se veškeré okolnosti sporu v původním řízení omezují na území jediného členského státu, je třeba připomenout, že z judikatury
         Soudního dvora vyplývá, že odpověď Soudního dvora může být i za takových okolností pro předkládající soud přesto užitečná,
         zejména v případě, kdy by mu vnitrostátní právo ukládalo, aby byla tuzemskému státnímu příslušníku poskytnuta stejná práva,
         jako jsou práva, která státní příslušník jiného členského státu vyvozuje z práva Unie v téže situaci (viz zejména rozsudky
         ze dne 30. března 2006, Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, C‑451/03, Sb. rozh. s. I‑2941, bod 29; Cipolla a další,
         výše citovaný, bod 30, jakož i ze dne 1. června 2010, Blanco Pérez a Chao Gómez, C‑570/07 a C‑571/07, Sb. rozh. s. I‑0000,
         bod 36).

      24      V projednávané věci se případ, na který poukazuje judikatura citovaná v předcházejícím bodě tohoto rozsudku, týká v kontextu
         věci v původním řízení práv, která by státní příslušník jiného členského státu mohl vyvozovat z práva Unie, kdyby se nacházel
         ve stejné situaci jako E. Sbarigia, tedy kdyby provozoval lékárnu ve specifické městské části obce Řím a čelil by rozhodnutí
         příslušného vnitrostátního orgánu na základě čl. 10 odst. 2 L.R. 26/02 o žádosti, která nijak nezpochybňuje všeobecný systém
         úpravy otevírací doby a dovolených lékáren zavedený tímto zákonem, avšak směřuje pouze k získání, na základě výjimky z tohoto
         všeobecného systému, povolení vzdát se všech zavíracích období.

      25      S ohledem na specifické okolnosti věci v původním řízení se tak zjevně ukazuje, že výklad článku 49 ES požadovaný předkládajícím
         soudem v jeho rozhodnutí není pro vyřešení sporu v původním řízení relevantní.

      26      Jak totiž uvedl generální advokát v bodech 72 a 73 svého stanoviska, z ustálené judikatury vyplývá, že se na státního příslušníka
         členského státu, který trvale a nepřetržitě vykonává profesní činnost v jiném členském státě, vztahuje kapitola Smlouvy o ES
         týkající se práva usazování, a nikoliv kapitola týkající se služeb (viz zejména rozsudky ze dne 21. června 1974, Reyners,
         C‑2/74, Recueil, s. 631, bod 21, a ze dne 30. listopadu 1995, Gebhard, C‑55/94, Recueil, s. I‑4165, bod 28).

      27      Co se ostatně týče právě svobody usazování, přestože Tribunale amministrativo regionale per il Lazio výslovně Soudní dvůr
         nepožádal o výklad článku 43 ES, je zjevné, že ani výklad tohoto článku není relevantní v rámci sporu probíhajícího před předkládajícím
         soudem.

      28      V projednávané věci, jak již bylo zdůrazněno v bodě 23 tohoto rozsudku, je totiž dotyčná lékárna stálou provozovnou na pěší
         zóně v centru města Řím, jejíž majitel, hypoteticky státní příslušník jiného členského státu, by již nepřetržitě vykonával
         profesní činnost. Výkon práva usazování zakotveného v článku 43 ES tudíž ve věci v původním řízení zjevně není dotčen.

      29      Po tomto upřesnění je třeba konstatovat, že ostatní ustanovení práva Společenství v oblasti hospodářské soutěže, o jejichž
         výklad předkládající soud žádá, a to zejména články 81 ES až 86 ES, se rovněž jeví jako zjevně nepoužitelná v takovém kontextu,
         jako je kontext věci v původním řízení.

      30      Zaprvé je třeba poukázat na to, že články 83 ES až 85 ES nejsou nijak relevantní v rámci sporu, jenž byl předložen předkládajícímu
         soudu, neboť se jedná buď o ustanovení ryze procesního charakteru (články 83 ES a 85 ES), nebo o přechodná ustanovení (článek
         84 ES).

      31      Zadruhé co se týče článků 81 ES a 82 ES, i když je pravda, že se samy o sobě týkají pouze chování podniků a nevztahují se
         na právní či správní předpisy vydané členskými státy, nic to nemění na skutečnosti, že tyto články vykládané ve spojení s článkem 10 ES,
         který zavádí povinnost spolupráce, ukládají členským státům, aby nepřijímaly nebo nezachovávaly v platnosti opatření, byť
         by se jednalo o právní či správní předpisy, způsobilá zmařit užitečný účinek pravidel hospodářské soutěže uplatnitelných na
         podniky (viz rozsudek Cipolla a další, výše citovaný, bod 46 a citovaná judikatura).

      32      V tomto ohledu je nicméně zjevné, že vnitrostátní právní úprava dotčená v původním řízení týkající se případného udělení výjimky
         co se týče otevíracích období lékárny, která se nachází ve specifické městské části obce Řím, nemůže sama o sobě nebo svým
         uplatněním ovlivnit obchod mezi členskými státy ve smyslu článků 81 ES a 82 ES (viz a contrario rozsudky ze dne 17. října 1972, Vereniging van Cementhandelaren v. Komise, 8/72, Recueil, s. 977, bod 29; ze dne 10. prosince
         1991, Merci convenzionali porto di Genova, C‑179/90, Recueil, s. I‑5889, body 14 a 15, jakož i ze dne 19. února 2002, Arduino,
         C‑35/99, Recueil, s. I‑1529, bod 33).

      33      V důsledku toho je třeba mít za to, že v rozsahu, v němž se týká ustanovení článků 81 ES a 82 ES, je první otázka položená
         předkládajícím soudem nepřípustná.

      34      Zatřetí ze skutečnosti, že uvedená ustanovení práva Unie v oblasti hospodářské soutěže nejsou na věc v původním řízení použitelná,
         vyplývá, že na ni není použitelný ani článek 86 ES.

      35      Co se týče článku 28 ES uváděného některými zúčastněnými, kteří Soudnímu dvoru předložili vyjádření, je pro úplnost nutno
         konstatovat, že z důvodů uvedených v bodě 32 tohoto rozsudku musí být rovněž bez dalšího vyloučeno ovlivnění obchodu mezi
         členskými státy, a tudíž možnost narušení volného pohybu zboží.

      36      Z toho plyne, že výklad článku 28 ES není relevantní pro účely vyřešení sporu, jenž byl předložen předkládajícímu soudu.

      37      Co se konečně týče článků 152 ES a 153 ES, které uvádí předkládající soud ve své druhé otázce, stačí poukázat na to, že jak
         uvedl generální advokát v bodech 48 až 51 svého stanoviska a jak zdůraznili téměř všichni zúčastnění, kteří předložili vyjádření
         v tomto řízení, uvedené články jsou určeny orgánům Unie a členským státům a zjevně se jich nelze dovolávat za účelem přezkoumání
         slučitelnosti vnitrostátních opatření s právem Unie.

      38      Z výše uvedeného vyplývá, že tuto žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je třeba považovat za nepřípustnou.

       K nákladům řízení
      39      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce předložená Tribunale amministrativo regionale per il Lazio rozhodnutím ze dne 21. května
            2008 je nepřípustná.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: italština.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 11. března 2004.#Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft mbH proti Werneru Jägerovi.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Oberlandesgericht Düsseldorf - Německo.#Věc C-182/01.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 27. listopadu 1986. # Dieter Strack proti Evropskému parlamentu. # Věc 155/85.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 7. března 2002. # Caterina Insalaca proti Office national des pensions (ONP). # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal du travail de Mons - Belgie. # Sociální zabezpečení. # Věc C-107/00.


Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 13. července 1983. # Sandro Forcheri a Marisa Marino, provdaná Forcheri, proti Belgickému státu a Asbl Institut supérieur de sciences humaines appliquées - École ouvrière supérieure. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Justice de paix de Bruxelles (4e canton) - Belgie. # Věc 152/82.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 6. července 2006.#Talacre Beach Caravan Sales Ltd proti Commissioners of Customs & Excise.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Spojené království.#Šestá směrnice o DPH - Článek 28 - Osvobození od daně s vrácením odvedené daně - Prodej zboží zdaňovaného nulovou sazbou vybaveného zbožím zdaňovaným běžnou sazbou - Obytné karavany - Jediné dodání.#Věc C-251/05.

text:
      Věc C-251/05
      Talacre Beach Caravan Sales Ltd
      v.
      Commissioners of Customs & Excise
      [žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Spojené království)]
      „Šestá směrnice o DPH – Článek 28 – Osvobození od daně s vrácením odvedené daně – Prodej zboží zdaňovaného nulovou sazbou vybaveného zbožím zdaňovaným běžnou sazbou – Obytné karavany – Jediné dodání“
      Stanovisko generální advokátky J. Kokott přednesené dne 4. května 2006
      Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 6. července 2006
      Shrnutí rozsudku
      Daňové předpisy – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Možnost členských
            států zachovat osvobození od daně s vrácením daně odvedené na předchozím stupni
      [Směrnice Rady 77/388, čl. 28 odst. 2 písm. a)]
      Skutečnost, že je určité zboží předmětem jediného dodání zahrnujícího jednak věc hlavní, která podle právních předpisů členského
         státu podléhá osvobození od daně s vrácením odvedené daně ve smyslu čl. 28 odst. 2 písm. a) šesté směrnice 77/388 o harmonizaci
         právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu, ve znění směrnice 92/77, kterou se doplňuje společný systém
         daně z přidané hodnoty a mění směrnice 77/388 (sblížení sazeb daně z přidané hodnoty), a jednak zboží, které tyto předpisy
         vylučují z působnosti uvedeného osvobození, nebrání dotyčnému členskému státu v tom, aby zdaňoval dodání vyloučeného zboží
         běžnou sazbou daně z přidané hodnoty.

      Ačkoliv z judikatury týkající se zdanění jediného dodání vyplývá, že takové dodání v zásadě podléhá jediné sazbě daně z přidané
         hodnoty, nebrání tato judikatura oddělenému zdaňování některých prvků tohoto dodání, pokud jedině takové zdanění splňuje podmínky,
         jejichž splněním ustanovení čl. 28 odst. 2 písm. a) šesté směrnice podmiňuje osvobození od daně s vrácením odvedené daně.

      (viz body 24, 27 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      6. července 2006 (*)

      „Šestá směrnice o DPH – Článek 28 – Osvobození od daně s vrácením odvedené daně – Prodej zboží zdaňovaného nulovou sazbou vybaveného zbožím zdaňovaným běžnou sazbou – Obytné karavany – Jediné dodání“
      Ve věci C‑251/05,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Court of Appeal (England
         & Wales) (Civil Division) (Spojené království) ze dne 21. července 2004, došlým Soudnímu dvoru dne 14. června 2005, v řízení

      Talacre Beach Caravan Sales Ltd
      proti
      Commissioners of Customs & Excise,

      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, K. Schiemann, N. Colneric, M. Ilešič (zpravodaj) a E. Levits, soudci,
      generální advokátka: J. Kokott,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 6. dubna 2006,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za Talacre Beach Caravan Sales Ltd R. Cordarou, QC, A. Hitchmoughem, barrister, a B. Gorenem, solicitor,
      –       za vládu Spojeného království C. White a T. Harris, jako zmocněnkyněmi, ve spolupráci s R. Andersonem, QC,
      –       za Komisi Evropských společenství R. Lyalem, jako zmocněncem,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 4. května 2006,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 28 odst. 2 písm. a) šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května
         1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty:
         jednotný základ daně (Úř. věst. L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23), ve znění směrnice Rady 92/77/EHS ze dne 19. října 1992,
         kterou se doplňuje společný systém daně z přidané hodnoty a mění směrnice 77/388/EHS (sblížení sazeb DPH) (Úř. věst. L 316,
         s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 202, dále jen „šestá směrnice“).

      2       Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společností Talacre Beach Caravan Sales Ltd (dále jen „Talacre“) a Commissioners
         of Customs and Excise (dále jen „Commissioners“), orgánem příslušným pro výběr daně z přidané hodnoty (dále jen „DPH“) ve
         Spojeném království ve věci uplatnění osvobození od daně s vrácením odvedené daně.

       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      3       Talacre provozuje rekreační parky pro obytné karavany ve Spojeném království. Její příjmy pocházejí zejména z prodeje vybavených
         obytných karavanů, pronájmu stání a zpřístupnění zařízení majitelům obytných karavanů.

      4       Vybavené obytné karavany, které Talacre prodává, obvykle obsahují koupelny, položené podlahy, kovové tyče na záclony, záclony,
         vestavěné skříně, vybavené kuchyňky, lavice, jídelní stoly, křesla, stoličky, odkládací stolky, zrcadla, skříně, postele a matrace.

      5       Faktury, které pro Talacre vystavuje výrobce uvedených obytných karavanů, uvádějí samostatně cenu karavanů bez DPH, jakož
         i cenu vnitřního vybavení zvýšenou o běžnou sazbu DPH.

      6       Talacre má nicméně za to, že prodej obytného karavanu a jeho vnitřního vybavení představuje jediné a nerozdělitelné dodání,
         které je tak třeba zdanit jedinou daňovou sazbou, a to sazbou použitelnou na hlavní věc, tedy samotný obytný karavan. Jedinou
         sazbou daně použitelnou v projednávaném případě je podle Talacre sazba nulová, jelikož zdanění obytných karavanů, které Talacre
         dodává, podléhá takové sazbě na základě právních předpisů platných ve Spojeném království.

      7       Článek 30 zákona o dani z přidané hodnoty (Value Added Tax Act, dále jen „VAT Act“) totiž stanoví, že „[…] dodání zboží nebo
         poskytnutí služeb podléhá zdanění nulovou sazbou daně […], pokud se vztahuje na zboží nebo služby uvedené v příloze 8 […]“.
         V uvedené příloze 8 skupině 9 jsou uvedeny „obytné karavany, jejichž průjezdný profil přesahuje povolené rozměry pro provoz
         přípojných vozidel tažených motorovým vozidlem, jehož pohotovostní hmotnost nepřesahuje 2030 kilogramů, na pozemních komunikacích“.

      8       Není zpochybňováno, že uvedená nulová sazba je srovnatelná s osvobozením od daně s vrácením odvedené daně ve smyslu čl. 28
         odst. 2 šesté směrnice, který stanoví:

      „2. Bez ohledu na čl. 12 odst. 3 se během přechodného období podle článku 28l použijí tato ustanovení.
      a)      V oblasti snížených sazeb mohou být zachována osvobození od daně s vrácením daně odvedené na předchozím stupni nebo snížené
         sazby nižší než minimální sazba stanovená v čl. 12 odst. 3, které byly v platnosti k 1. lednu 1991 a které jsou v souladu
         s právem Společenství a splňují podmínky uvedené v poslední odrážce článku 17 druhé směrnice Rady ze dne 11. dubna 1967.

      […]“
      9       Na rozdíl od tvrzení Talacre, pokud jde o zdanění dodání vybaveného obytného karavanu, Commissioners použil nulovou sazbu
         pouze na samotné obytné karavany a na jejich vnitřní vybavení pak běžnou sazbu DPH.

      10     V této souvislosti vycházel ze skutečnosti, že VAT Act uvedené vybavení z nulové sazby výslovně vylučuje.
      11     Podle poznámky v příloze 8 VAT Act totiž skupina 9 této přílohy nezahrnuje „movitý majetek neuvedený ve skupině 5 bodu 3“
         ani „vybavení související s bydlením v obytném karavanu nebo nákladním říčním člunu“. Podle článku 96 VAT Act musí být výklad
         přílohy 8 v souladu s uvedenou poznámkou.

      12     Žalobu, kterou Talacre podala proti rozhodnutí Commissioners, zamítl VAT and Duties Tribunal i High Court of Justice (England
         & Wales), Chancery Division. Podle těchto soudů nelze ze skutečnosti, že obytný karavan a jeho vnitřní vybavení jsou předmětem
         jediného dodání, vyvodit závěr, že jejich celková cena musí podléhat nulové sazbě. Talacre se odvolala k předkládajícímu soudu.

      13     Za těchto okolností se Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru
         následující předběžnou otázku:

      „Jestliže členský stát prostřednictvím svých vnitrostátních právních předpisů využil podle čl. 28 odst. 2 písm. a) [šesté
         směrnice] svého práva na výjimku za účelem uplatnění nulové sazby na dodání určitého zboží, ale ve stejných právních předpisech
         vyloučil určité zboží z působnosti nulové daňové sazby (,vyloučené zboží‘), brání skutečnost, že došlo pouze k jedinému dodání
         zboží (včetně vyloučeného zboží), členskému státu v tom, aby zdaňoval dodání vyloučeného zboží běžnou sazbou daně z přidané
         hodnoty?“

       K předběžné otázce
      14     Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda skutečnost, že je určité zboží předmětem jediného dodání zahrnujícího jednak
         věc hlavní, která podle právních předpisů členského státu podléhá osvobození od daně s vrácením odvedené daně ve smyslu čl. 28
         odst. 2 písm. a) šesté směrnice, a jednak zboží, které tyto předpisy vylučují z působnosti uvedeného osvobození, brání dotyčnému
         členskému státu v tom, aby zdaňoval dodání vyloučeného zboží běžnou sazbou DPH.

      15     Podle Talacre je na tuto otázku třeba odpovědět kladně. Talacre uplatňuje, že členský stát v žádném případě nesmí jediné dodání
         zdaňovat různými sazbami daně. V této souvislosti se odvolává na rozsudky ze dne 13. července 1989, Henriksen, 173/88, Recueil,
         s. 2763; ze dne 25. února 1999, CPP, C‑349/96, Recueil, s. I‑973; a ze dne 15. května 2001, Primback, C‑34/99, Recueil, s. I‑3833.

      16     Vláda Spojeného království a Komise Evropských společenství tuto argumentaci zpochybňují. Poznamenávají, že za takových okolností,
         jako jsou okolnosti ve věci v původním řízení, souvisí použitá sazba DPH se zavedením vnitrostátní výjimky, kterou je členský
         stát oprávněn za určitých podmínek přijmout na základě článku 28 šesté směrnice. Jelikož podle jedné z těchto podmínek musela
         být tato výjimka v platnosti k 1. lednu 1991, nemůže osvobození od daně s vrácením odvedené daně překračovat meze výslovně
         stanovené vnitrostátními právními předpisy.

      17     V tomto ohledu je třeba hned na úvod konstatovat, že čl. 28 odst. 2 šesté směrnice tím, že členským státům umožňuje používat
         osvobození od daně s vrácením odvedené daně, stanoví výjimku z čl. 12 odst. 3 téže směrnice upravujícího běžnou sazbu DPH.

      18     Ze znění čl. 28 odst. 2 písm. a) šesté směrnice dále vyplývá, že použití osvobození od daně s vrácením odvedené daně podléhá
         několika podmínkám. Tato osvobození od daně musí být v platnosti k 1. lednu 1991. Krom toho musí být v souladu s právními
         předpisy Společenství a odpovídat podmínkám stanoveným v poslední odrážce článku 17 již zrušené druhé směrnice Rady 67/228/EHS
         ze dne 11. dubna 1967 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Struktura a způsoby použití
         společného systému daně z přidané hodnoty (Úř. věst. 1967, 71, s. 1303), podle nichž lze osvobození od daně s vrácením odvedené
         daně zavést pouze z přesně vymezených důvodů společenského zájmu a ve prospěch konečného spotřebitele.

      19     V projednávaném případě není zpochybňováno, že pokud VAT Act osvobozuje typ obytných karavanů, který dodává Talacre, od daně
         s vrácením odvedené daně, uvedené podmínky jsou splněny. Je zejména nesporné, že nulová sazba byla k 1. lednu 1991 v platnosti
         a že byla zavedena z důvodů společenského zájmu.

      20     Rovněž je nesporné, že určité zboží dodávané s obytnými karavany VAT Act výslovně vylučuje z režimu osvobození od daně s vrácením
         odvedené daně. Z toho vyplývá, že pokud jde o toto zboží, podmínky stanovené v čl. 28 odst. 2 písm. a) šesté směrnice, a zejména
         podmínka, podle níž mohou být zachována pouze osvobození od daně s vrácením odvedené daně v platnosti k 1. lednu 1991, splněny
         nejsou.

      21     Z toho plyne, že osvobození uvedeného zboží od daně s vrácením odvedené daně by bylo rozšířením působnosti osvobození stanoveného
         pro dodání samotných obytných karavanů. To by mělo za následek, že zboží, které vnitrostátní právní předpisy z osvobození
         výslovně vylučují, by přesto bylo osvobozeno na základě čl. 28 odst. 2 písm. a) šesté směrnice.

      22     Je třeba konstatovat, že takový výklad ustanovení čl. 28 odst. 2 písm. a) šesté směrnice naráží na jeho znění i cíl, podle
         nichž působnost výjimky, kterou stanoví, je omezena na to, co výslovně stanovily vnitrostátní právní předpisy k 1. lednu 1991.
         Jak uvedla generální advokátka v bodech 15 a 16 svého stanoviska, čl. 28 odst. 2 písm. a) šesté směrnice lze přirovnat k doložce
         „stand still“, jejímž cílem je zabránit sociálním znevýhodněním, která mohou být důsledkem zrušení výhod stanovených vnitrostátním zákonodárcem,
         nikoli však v šesté směrnici. S ohledem na tento účel je pro určení rozsahu plnění, jejichž osvobození od daně umožňuje šestá
         směrnice po přechodnou dobu zachovat, rozhodný obsah vnitrostátních právních úprav v platnosti k 1. lednu 1991.

      23     Krom toho, jak Soudní dvůr několikrát zdůraznil, ustanovení šesté směrnice, která stanoví výjimky z obecné zásady, podle které
         je DPH vybírána z každého dodání zboží nebo poskytnutí služby za protiplnění uskutečněného osobou povinnou k dani, je třeba
         vykládat striktně (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 22. října 1998, Madgett a Baldwin, C‑308/96 a C‑94/97, Recueil, s. I‑6229,
         bod 34; ze dne 8. května 2003, Komise v. Francie, C‑384/01, Recueil, s. I‑4395, bod 28; ze dne 1. prosince 2005, Ygeia, C‑394/04
         a C‑395/04, Sb. rozh. I‑10373, body 15 a 16, jakož i ze dne 8. prosince 2005, Jyske Finans, C‑280/04, Sb. rozh. I‑10683, bod
         21). I z tohoto důvodu nelze osvobození od daně s vrácením odvedené daně stanovená v čl. 28 odst. 2 písm. a) šesté směrnice
         vztáhnout na zboží, které vnitrostátní zákonodárce k 1. lednu 1991 z působnosti takového osvobození vylučoval.

      24     Skutečnost, že dodání obytného karavanu a jeho vnitřního vybavení lze kvalifikovat jako jediné dodání, nemůže tento závěr
         vyvrátit. Judikatura týkající se zdaňování jediných dodání, na kterou odkazuje Talacre a která je uvedena v bodě 15 tohoto
         rozsudku, se nevztahuje na osvobození od daně s vrácením odvedené daně stanovená článkem 28 šesté směrnice. Jestliže z uvedené
         judikatury vyplývá, že jediné dodání v zásadě podléhá jediné sazbě DPH, nebrání oddělenému zdaňování některých prvků tohoto
         dodání, pokud jedině takové zdanění splňuje podmínky, jejichž splněním ustanovení čl. 28 odst. 2 písm. a) šesté směrnice podmiňuje
         osvobození od daně s vrácením odvedené daně.

      25     V této souvislosti, jak správně uvedla generální advokátka v bodech 38 až 40 svého stanoviska s odkazem na bod 27 výše uvedeného
         rozsudku CPP, neexistuje absolutní pravidlo ohledně určení rozsahu plnění z hlediska DPH, a při určování rozsahu plnění je
         proto třeba zohledňovat veškeré okolnosti, včetně konkrétního právního kontextu. S ohledem na výše připomenuté znění a cíl
         ustanovení čl. 28 odst. 2 písm. a) šesté směrnice lze přitom vnitrostátní osvobození od daně povolené na základě uvedeného
         článku použít pouze za podmínky, že bylo v platnosti k 1. lednu 1991 a že podle dotyčného členského státu bylo nezbytné z důvodů
         společenského zájmu a ve prospěch konečného spotřebitele. V projednávaném případě Spojené království Velké Británie a Severního
         Irska konstatovalo, že zdanění nulovou sazbou bylo namístě pouze v případě dodání samotných obytných karavanů. Nepovažovalo
         za odůvodněné, aby zdanění touto sazbou podléhalo rovněž dodání vnitřního vybavení uvedených obytných karavanů.

      26     Konečně, nic neumožňuje dojít k závěru, že by oddělené zdanění některých prvků dodání vybavených obytných karavanů způsobilo
         nepřekonatelné obtíže, jimiž by mohlo být dotčeno řádné fungování režimu DPH (viz obdobně rozsudek ze dne 15. prosince 2005,
         Centralan Property, C‑63/04, Sb. rozh. I‑11087, body 79 a 80).

      27     S ohledem na vše výše uvedené je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že skutečnost, že je určité zboží předmětem jediného
         dodání zahrnujícího jednak věc hlavní, která podle právních předpisů členského státu podléhá osvobození od daně s vrácením
         odvedené daně ve smyslu čl. 28 odst. 2 písm. a) šesté směrnice, a jednak zboží, které tyto předpisy vylučují z působnosti
         uvedeného osvobození, nebrání dotyčnému členskému státu v tom, aby zdaňoval dodání vyloučeného zboží běžnou sazbou DPH.

       K nákladům řízení
      28     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      Skutečnost, že je určité zboží předmětem jediného dodání zahrnujícího jednak věc hlavní, která podle právních předpisů členského
            státu podléhá osvobození od daně s vrácením odvedené daně ve smyslu čl. 28 odst. 2 písm. a) šesté směrnice Rady 77/388/EHS
            ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně
            z přidané hodnoty: jednotný základ daně, ve znění směrnice Rady 92/77/EHS ze dne 19. října 1992, kterou se doplňuje společný
            systém daně z přidané hodnoty a mění směrnice 77/388/EHS (sblížení sazeb DPH), a jednak zboží, které tyto předpisy vylučují
            z působnosti uvedeného osvobození, nebrání dotyčnému členskému státu v tom, aby zdaňoval dodání vyloučeného zboží běžnou sazbou
            daně z přidané hodnoty.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: angličtina.