title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 14. června 2017.#Compass Contract Services Limited v. Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná First-tier Tribunal (Tax Chamber).#Řízení o předběžné otázce – Daň z přidané hodnoty (DPH) – Vrácení bezdůvodně zaplacené DPH – Nárok na odpočet DPH – Podmínky – Zásady rovného zacházení a daňové neutrality – Zásada efektivity – Vnitrostátní právní úprava zavádějící promlčecí lhůtu.#Věc C-38/16.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      14. června 2017 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Daň z přidané hodnoty (DPH) — Vrácení bezdůvodně zaplacené DPH — Nárok na odpočet DPH — Podmínky — Zásady rovného zacházení a daňové neutrality — Zásada efektivity — Vnitrostátní právní úprava zavádějící promlčecí lhůtu“
      Ve věci C‑38/16,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím First-tier Tribunal (Tax Chamber) [soud prvního stupně (daňový senát), Spojené království] ze dne 20. ledna 2016, došlým Soudnímu dvoru dne 25. ledna 2016, v řízení

         Compass Contract Services Limited

      proti

         Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs,

      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení T. von Danwitz, předseda senátu, E. Juhász, C. Vajda, K. Jürimäe a C. Lycourgos (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: M. Campos Sánchez-Bordona,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 8. prosince 2016,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Compass Contract Services Limited D. Scoreym, QC, jakož i O. Jarrattem a D. Stephensem, conseils,

               —

               za vládu Spojeného království D. Robertsonem a M. Holtem, jako zmocněnci, ve spolupráci s A. Macnabem, barrister,

               —

               za Evropskou komisi M. Owsiany-Hornung a M. Wasmeierem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 2. března 2017,
      vydává tento
      Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu unijních právních zásad rovného zacházení, daňové neutrality a efektivity.

               2

               Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společností Compass Contract Services Limited (dále jen „Compass“) a Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs (dále jen „Commissioners“) ve věci odmítnutí tohoto orgánu vrátit daň z přidané hodnoty (DPH), kterou Compass bezdůvodně zaplatila.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               Článek 17 šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně (Úř. věst. 1977, L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23; dále jen „šestá směrnice“), který je nadepsán „Vznik a rozsah nároku na odpočet daně“, ve znění použitelném na spor ve věci v původním řízení stanovil:
               „1.   Nárok na odpočet daně vzniká okamžikem vzniku daňové povinnosti z odpočitatelné daně.
               2.   Jsou-li zboží a služby použity pro účely jejích zdanitelných plnění, je osoba povinná k dani oprávněna odpočíst od daně, kterou je povinna odvést:

                        a)

                        [DPH], která je splatná nebo byla odvedena s ohledem na zboží nebo služby, jež jí byly nebo mají být dodány jinou osobou povinnou k dani;

                        b)

                        [DPH], která je splatná nebo byla odvedena s ohledem na dovezené zboží;

                        c)

                        [DPH] splatnou podle čl. 5 odst. 7 písm. a) a čl. 6 odst. 3.

                  […]“

               4

               Článek 18 šesté směrnice, nadepsaný „Pravidla uplatňování nároku na odpočet daně“, stanovil:
               „1.   Pro uplatnění nároku na odpočet daně musí osoba povinná k dani:

                        a)

                        při odpočtu daně podle čl. 17 odst. 2 písm. a) vlastnit fakturu vystavenou v souladu s čl. 22 odst. 3;

                        b)

                        při odpočtu daně podle čl. 17 odst. 2 písm. b) vlastnit dovozní doklad, v němž je uvedena jako příjemce nebo dovozce a který udává nebo umožňuje výpočet výše splatné daně;

                        c)

                        při odpočtu daně podle čl. 17 odst. 2 písm. c) splnit náležitosti předepsané jednotlivými členskými státy;

                        d)

                        je-li žádána, aby zaplatila daň jako zákazník nebo kupující v případech, na které se vztahuje čl. 21 bod 1, splnit náležitosti předepsané jednotlivými členskými státy.

                  2.   Osoba povinná k dani provede odpočet daně tak, že od celkové výše daně z přidané hodnoty splatné za dané zdaňovací období odečte celkovou výši daně, u níž v průběhu téhož období vznikl nárok na odpočet, který může být uplatněn podle odstavce 1.
               […]
               3.   Členské státy stanoví podmínky a postup, jímž může být osoba povinná k dani oprávněna k provedení odpočtu daně, který neprovedla v souladu s odstavci 1 a 2.
               4.   Jestliže za dané zdaňovací období výše přípustného odpočtu daně překročí výši splatné daně, mohou členské státy vrátit daň nebo převést nadměrný odpočet daně do následujícího období v souladu s podmínkami, které samy stanoví.
               […]“

         Právo Spojeného království

               5

               Článek 25 Value Added Tax Act 1994 (zákon o dani z přidané hodnoty z roku 1994) ve znění použitelném ve věci v původním řízení stanoví:
               „[…]
               2.   Nestanoví-li tento článek jinak, je [osoba povinná k dani] oprávněna na konci každého účetního období si připsat odpočitatelnou částku DPH přípustnou podle článku 26 a poté odpočíst tuto částku od DPH na výstupu, kterou je povinna odvést.
               […]
               6.   Nelze provést žádný odpočet podle odstavce 2 výše ani vyplacení přeplatku na DPH, pokud není podána žádost v tomto smyslu splňující lhůty a náležitosti předepsané nařízeními nebo na jejich základě, přičemž v případě osoby, která neuskutečnila žádné zdanitelné plnění v průběhu dotčeného zdaňovacího období nebo dříve, musí vyplacení přeplatku na DPH podléhat podmínkám (pokud existují), které považuje Commissioners za vhodné, včetně podmínek týkajících se vrácení daně za zvláštních okolností.“

               6

               Článek 80 zákona z roku 1994 stanoví:
               „Přeplatek nebo částka, která má být vrácena a odpovídá přiznanému nebo zaplacenému přeplatku na DPH
               […]
               4.   Na žádost podanou podle tohoto článku není Commissioners povinen

                        a)

                        uznat osobě přeplatek na DPH podle odstavce 1 nebo 1A výše, anebo

                        b)

                        vrátit osobě částku podle odstavce 1B výše,

                  pokud je žádost podána více než tři roky po relevantním datu.“

               7

               Článek 29 Value Added Tax Regulations 1995 (nařízení o dani z přidané hodnoty z roku 1995), ve znění použitelném ve věci v původním řízení, provedlo uvedený článek 25 zákona z roku 1994. Odstavce 1 a 1A tohoto článku 29 znějí následovně:
               „1.   Nestanoví-li odstavec 1A […] výše jinak a nevydá-li Commissioners povolení nebo obecný či zvláštní pokyn v opačném smyslu, je osoba žádající o odpočet DPH zaplacené na vstupu podle čl. 25 odst. 2 zákona [z roku 1994] povinna tak učinit v daňovém prohlášení, které podá za účetní období, v němž vznikla povinnost k DPH.
               1A.   Commissioners nemůže povolit ani uložit osobě, aby žádala o odpočet DPH zaplacené na vstupu za takových podmínek, že o odpočet by muselo být žádáno více než tři roky po datu, k němuž musí být podáno daňové prohlášení týkající se účetního období, v němž vznikla povinnost k DPH.“

               8

               Článek 121 Finance Act 2008 (finanční zákon z roku 2008, dále jen „zákon z roku 2008“) stanoví:
               „Starší žádosti o DPH: Dodatečné lhůty

                        1)

                        Podmínka uložená v čl. 80 odst. 4 [zákona z roku 1994], že žádost upravená v tomto článku musí být podána v průběhu tří let následujících po relevantním datu, se nevztahuje na žádost o částku, která byla přiznána nebo zaplacena za účetní období končící před 4. prosincem 1996, pokud byla tato žádost podána před 1. dubnem 2009.

                        2)

                        Podmínka uložená v čl. 25 odst. 6 [zákona z roku 1994], že žádost o odpočet DPH zaplacené na vstupu musí být podána ve lhůtách předepsaných nařízeními nebo na jejich základě, se nevztahuje na žádost o odpočet DPH zaplacené na vstupu, která se stala splatnou v rámci účetního období končícího před 1. květnem 1997 a ve vztahu k níž má žadatel požadované důkazy, pokud byla tato žádost podána před 1. dubnem 2009.

                  […]

                        4)

                        Tento článek nabývá účinnosti dne 19. března 2008.“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               9

               Compass, společnost poskytující zejména stravovací služby, žádá o vrácení částek DPH, které bezdůvodně zaplatila a které se týkají konkrétně dvou účetních období (čtvrtletí) končících v lednu a dubnu 1997.

               10

               V roce 1996 oznámilo Spojené království Velké Británie a Severního Irska svůj úmysl změnit právní předpisy v oblasti vracení přeplatků na vybrané DPH a zkrátit promlčecí lhůty týkající se žádostí o taková vrácení ze šesti let na tři roky. Tato změna nabyla účinnosti dne 4. prosince 1996. Soudní dvůr rozhodl v rozsudku ze dne 11. července 2002, Marks & Spencer (C‑62/00, EU:C:2002:435), že zásady efektivity a legitimního očekávání brání těmto vnitrostátním právním předpisům, neboť se zpětnou účinností a bez přechodného období zkracují lhůtu, v níž mohla být podána žádost o vrácení bezdůvodně zaplacené DPH.

               11

               Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) [Odvolací soud (pro Anglii a Wales) (občanskoprávní oddělení) Spojené království] uplatňoval tuto judikaturu v oblasti žádostí o odpočet DPH zaplacené na vstupu, jelikož od 1. května 1997 zkrátilo Spojené království rovněž promlčecí lhůtu u takových žádostí ze šesti let na tři roky. Uvedený soud rozhodl ve věci Michael Fleming (t/a Bodycraft) v. Commissioners [(2006) EWCA Civ 70], že vzhledem k tomu, že toto zkrácení promlčecí lhůty bylo uskutečněno bez přechodného období, musí být osobám, jejichž nárok na odpočet DPH zaplacené na vstupu vznikl před 1. květnem 1997, povoleno podat takovou žádost a tato nová lhůta nesmí být na ně uplatněna. House of Lords ve svém rozsudku Fleming a Condé Nast v. Commissioners [(2008) UKHL 2] ze dne 23. ledna 2008 potvrdil tento rozsudek Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) [Odvolací soud (pro Anglii a Wales) (občanskoprávní oddělení)].

               12

               V návaznosti na uvedený rozsudek House of Lords zveřejnil Commissioners komentáře k daňovým zákonům [Business Brief 07/08, (2008) STI 311 (Issue 8)], v nichž prohlásil, že žádosti týkající se DPH, které byly podány po uplynutí nové tříleté lhůty, se mohou vztahovat „k přeplatku na vybrané DPH, která byla zaplacena nebo přiznána za účetní období končící před 4. prosincem 1996“, jakož i „k DPH zaplacené na vstupu, u níž vznikl nárok na odpočet v účetních obdobích končících před 1. květnem 1997“. Obě tato data tak odpovídala datu nabytí účinnosti nové promlčecí lhůty zkrácené o tři roky pro podání žádostí o vrácení bezdůvodně zaplacené DPH, a sice 4. prosinci 1996, na straně jedné a pro podání žádostí o odpočet DPH zaplacené na vstupu, a sice 1. květnu 1997, na straně druhé. Tyto žádostí týkající se DPH se napříště označují jako „žádosti Fleming“. Článek 121 zákona z roku 2008 kodifikoval tyto promlčecí lhůty u obou těchto typů žádostí.

               13

               Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že v červnu 2006 Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) [Odvolací soud (pro Anglii a Wales) (občanskoprávní oddělení)] rozhodl, že některá plnění uskutečněná společností Compass v rámci přípravy studených pokrmů, za něž Compass vybrala a přiznala DPH, nepodléhala DPH. Tento soud měl za to, že na základě vnitrostátních právních předpisů se v souladu s výjimkou povolenou v čl. 28 odst. 2 šesté směrnice vztahuje na tato plnění nulová sazba DPH.

               14

               Commissioners tudíž uznal, že Compass zaplatila přeplatek na DPH. V lednu 2008 podala Compass žádosti o vrácení přeplatku na vybrané DPH za období od 1. dubna 1973 do 2. února 2002.

               15

               Commissioners vrátil DPH, kterou Compass bezdůvodně zaplatila za období od 1. dubna 1973 do 31. října 1996. Naproti tomu zamítl žádosti o vrácení týkající se zbývajících období s odůvodněním, že tyto žádosti jsou promlčené. Měl totiž za to, že tříletá promlčecí lhůta začala běžet 4. prosince 1996, pokud jde o účetní období končící po tomto datu, a v době podání uvedených žádostí již uplynula. Jak uvádí předkládající soud, období, o která se jedná v původním řízení, jsou z tohoto důvodu omezena na dvě účetní období společnosti Compass skončená po 4. prosinci 1996 a před 1. květnem 1997, přičemž tato společnost nezpochybňuje, že promlčecí lhůta právoplatně běžela po posledně uvedeném datu.

               16

               Compass nato podala proti rozhodnutí, v němž jí Commissioners odmítl vrátit bezdůvodně zaplacenou DPH za obě tato účetní období, žalobu k First-tier Tribunal (Tax Chamber) [soud prvního stupně (daňový senát), Spojené království]. Na podporu této žaloby tvrdí, že rozdílné zacházení s takovou žádostí o vrácení vybrané DPH, jako je žádost, kterou podala, a se žádostí o odpočet DPH zaplacené na vstupu, je v rozporu se zásadou rovného zacházení. Podle společnosti Compass není totiž odůvodněné, aby osoba povinná k dani mohla podat za tatáž účetní období žádost o odpočet DPH, avšak nikoli žádost o vrácení bezdůvodně zaplacené DPH. Tvrdí, že časový nesoulad, pokud jde o datum, kdy nabývá účinnosti tříletá promlčecí lhůta, jenž je stanoven právní úpravou Spojeného království, která tak stanoví rozdílné zacházení s těmito dvěma typy žádostí a která je výsledkem náhody spojené se skutečnostmi, jež vedly k přijetí uvedené promlčecí lhůty, není objektivně odůvodněn.

               17

               Za těchto podmínek se First-tier Tribunal (Tax Chamber) [soud prvního stupně (daňový senát)] rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Vede rozdílné zacházení Spojeného království se žádostmi Fleming týkajícími se vybrané daně (jež mohly být podány za období končící před 4. prosincem 1996) a se žádostmi Fleming týkajícími se odpočitatelné daně (jež mohly být podány za období končící před 1. květnem 1997 – tj. později než v případě žádostí Fleming týkajících se vybrané daně):

                                 a)

                                 k porušení zásady rovného zacházení platné v unijním právu nebo

                                 b)

                                 k porušení zásady daňové neutrality platné v unijním právu anebo

                                 c)

                                 k porušení zásady efektivity platné v unijním právu či

                                 d)

                                 k porušení jakékoli jiné relevantní zásady unijního práva?

                        2)

                        Pokud bude odpověď na první otázku pod písmenem a) až d) kladná, jak má být zacházeno se žádostmi Fleming týkajícími se vybrané daně, které se vztahují k období od 4. prosince 1996 do 30. dubna 1997?“

         K předběžným otázkám

         K první otázce

               18

               Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda zásady daňové neutrality, rovného zacházení a efektivity brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je úprava, o kterou se jedná v původním řízení a která v rámci zkrácení promlčecí lhůty u žádostí o vrácení bezdůvodně zaplacené DPH a u žádostí o odpočet DPH zaplacené na vstupu stanoví rozdílná přechodná období tak, že se na žádosti týkající se dvou účetních období tří měsíců vztahují rozdílné promlčecí lhůty podle toho, zda je jejich předmětem vrácení bezdůvodně zaplacené DPH, nebo odpočet DPH zaplacené na vstupu.

               19

               Jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, v souladu s čl. 80 odst. 4 a čl. 25 odst. 6 zákona z roku 1994 provedeným čl. 29 odst. 1A nařízení o dani z přidané hodnoty z roku 1995 ve znění použitelném na spor ve věci v původním řízení, na které odkazuje článek 121 zákona z roku 2008, se na žádosti o vrácení bezdůvodně zaplacené DPH a na žádosti o odpočet DPH zaplacené na vstupu vztahuje stejná promlčecí lhůta, která byla zkrácena o tři roky. Naproti tomu datum, od kterého je tato lhůta uplatnitelná – které vyplývá z přechodných období zavedených článkem 121 zákona z roku 2008, jenž kodifikoval praxi Commissioners, a určených k zajištění souladu s unijním právem, jak bylo uvedeno v bodech 10 až 12 tohoto rozsudku – je rozdílné u těchto dvou typů žádostí. Tato tříletá promlčecí lhůta se podle čl. 121 odst. 1 zákona z roku 2008 nevztahuje na žádost o vrácení bezdůvodně zaplacené částky DPH, která byla přiznána nebo zaplacena za účetní období končící před 4. prosincem 1996, pokud byla tato žádost podána před 1. dubnem 2009. Kromě toho odstavec 2 tohoto článku 121 stanoví, že uvedená promlčení lhůta se nevztahuje na žádost o odpočet DPH zaplacené na vstupu, která se stala splatnou v rámci účetního období končícího před 1. květnem 1997, pokud byla tato žádost podána před 1. dubnem 2009.

               20

               Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že žádost o vrácení bezdůvodně zaplacené DPH, kterou podala Compass, byla zamítnuta na základě čl. 121 odst. 1 zákona z roku 2008 a tříleté promlčecí lhůty uplatnitelné na účetní období končící po 4. prosinci 1996, kterou stanoví. Bylo by tomu jinak v případě, že by společnost předložila žádost o odpočet DPH zaplacené na vstupu, jelikož tříletá promlčecí lhůta vztahující se na tento typ žádostí byla uplatnitelná až na účetní období končící po 1. květnu 1997.

               21

               V tomto ohledu je třeba zaprvé připomenout, že podle ustálené judikatury platí, že zásada daňové neutrality brání zvláště tomu, aby bylo s podobným zbožím nebo podobnými službami, které si tedy navzájem konkurují, zacházeno z pohledu DPH rozdílně (rozsudky ze dne 3. května 2001, Komise v. Francie, C‑481/98, EU:C:2001:237, bod 22, jakož i ze dne 10. listopadu 2011, The Rank Group, C‑259/10 a C‑260/10, EU:C:2011:719, bod 32).

               22

               Žádná skutečnost ve spisu, který předkládající soud předal Soudnímu dvoru, přitom neumožňuje mít za to, že se službami poskytnutými společností Compass bylo z pohledu DPH zacházeno jinak než s podobnými plněními konkurujícího hospodářského subjektu.

               23

               Jak totiž uvádí generální advokát v bodě 54 svého stanoviska, Commissioners uplatnil na všechny žadatele, včetně Compass, stejná pravidla upravující promlčecí lhůty v závislosti na povaze jejich nároků podle toho, zda se týkaly žádosti o vrácení bezdůvodně zaplacené DPH nebo žádosti o odpočet DPH zaplacené na vstupu.

               24

               Pokud jde zadruhé o zásadu rovného zacházení, Soudní dvůr rozhodl, že zatímco o porušení zásady daňové neutrality, která je v oblasti DPH vyjádřením zásady rovného zacházení, lze uvažovat pouze mezi konkurenčními hospodářskými subjekty, porušení obecné zásady rovného zacházení se může v daňové oblasti vyznačovat dalšími typy diskriminace postihující hospodářské subjekty, které nejsou nutně v soutěžním vztahu, avšak nacházejí se ve srovnatelné situaci z jiného hlediska (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. dubna 2008, Marks & Spencer, C‑309/06, EU:C:2008:211, bod 49).

               25

               Podle ustálené judikatury platí, že porušení zásady rovného zacházení z důvodu odlišného zacházení předpokládá, že dotčené situace jsou srovnatelné s ohledem na veškeré prvky, které je charakterizují (rozsudek ze dne 16. prosince 2008, Arcelor Atlantique et Lorraine a další, C‑127/07, EU:C:2008:728, bod 25). Prvky, jimiž se různé situace odlišují, a srovnatelnost těchto situací musí být určeny a posuzovány zejména ve světle předmětu dotčených ustanovení a jimi sledovaného cíle, přičemž se rozumí, že pro tento účel musí být zohledněny zásady a cíle oblasti, jejíž součástí akt je (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. prosince 2008, Arcelor Atlantique et Lorraine a další, C‑127/07, EU:C:2008:728, bod 26, jakož i rozsudek ze dne 7. března 2017, RPO, C‑390/15, EU:C:2017:174, bod 42).

               26

               Je tedy třeba posoudit, zda z hlediska promlčecích lhůt upravených v článku 121 zákona z roku 2008 je situace takového hospodářského subjektu, jako je Compass, který má v úmyslu dosáhnout vrácení DPH bezdůvodně zaplacené daňovým orgánům, srovnatelná se situací jiného hospodářského subjektu, který žádá tytéž orgány o odpočet DPH zaplacené na vstupu.

               27

               Compass má v tomto ohledu za to, že situace hospodářského subjektu, který žádá o vrácení bezdůvodně zaplacené DPH, je srovnatelná se situací hospodářského subjektu, který žádá o odpočet DPH zaplacené na vstupu zejména z toho důvodu, že – jak vyplývá z rozsudku ze dne 10. dubna 2008, Marks & Spencer (C‑309/06, EU:C:2008:211) – oba tyto subjekty mají u daňových orgánů přeplatek na DPH. Spojené království a Evropská komise naproti tomu tvrdí, že tyto situace nejsou srovnatelné vzhledem k odlišné právní povaze nároků, na kterých jsou založeny oba typy žádostí.

               28

               Za účelem ověření, zda jsou uvedené situace srovnatelné, či nikoli, je na jedné straně třeba určit prvky, kterými se vyznačuje taková žádost o vrácení bezdůvodně zaplacené DPH, jako je žádost společnosti Compass. V tomto ohledu je třeba připomenout, že šestá směrnice neobsahuje žádné ustanovení, které by upravovalo opravu bezdůvodně naúčtované částky DPH výstavcem faktury. Za těchto podmínek je v zásadě na členských státech, aby stanovily podmínky, za nichž lze opravit DPH, která byla naúčtována bezdůvodně (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. září 2000, Schmeink & Cofreth a Strobel, C‑454/98, EU:C:2000:469, body 48 a 49, jakož i rozsudek ze dne 11. dubna 2013, Rusedespred, C‑138/12, EU:C:2013:233, bod 25).

               29

               Podle ustálené judikatury Soudního dvora platí, že nárok na vrácení daní vybraných v členském státě v rozporu s pravidly unijního práva je následkem a doplňkem práv, které jsou jednotlivcům přiznána ustanoveními unijního práva, jak byla vyložena Soudním dvorem (viz zejména rozsudky ze dne 9. listopadu 1983, San Giorgo199/82, EU:C:1983:318, bod 12; ze dne 8. března 2001, Metallgesellschaft a další, C‑397/98 a C‑410/98, EU:C:2001:134, bod 84, jakož i ze dne 19. července 2012, Littlewoods Retail a další, C‑591/10, EU:C:2012:478, bod 24). Členský stát je tedy v zásadě povinen vrátit daně vybrané v rozporu s unijním právem (viz zejména rozsudky ze dne 14. ledna 1997, Comateb a další, C‑192/95 až C‑218/95, EU:C:1997:12, bod 20, jakož i ze dne 19. července 2012, Littlewoods Retail a další, C‑591/10, EU:C:2012:478, bod 24).

               30

               Žádost o vrácení bezdůvodně zaplacené DPH lze podřadit pod nárok na vydání bezdůvodného obohacení, jehož účelem je podle ustálené judikatury napravit důsledky rozporu daně s unijním právem, a sice tím, že se odstraní hospodářská zátěž, která hospodářskému subjektu takto bezdůvodně vznikla a kterou tento subjekt v konečném důsledku skutečně nesl (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 20. října 2011, Danfoss a Sauer-Danfoss, C‑94/10, EU:C:2011:674, bod 23).

               31

               Je tudíž třeba uvést, že prvkem, který charakterizuje takový nárok na vrácení a v němž tkví jeho původ, je skutečnost, že osoba povinná k dani bezdůvodně zaplatila daňovým orgánům částku DPH v rozporu s unijním právem. Právě skutečnost, že tato DPH byla zaplacena bezdůvodně, je základem práva na vydání bezdůvodného obohacení a v souladu podmínkami stanovenými při dodržení zásad rovnosti a efektivity vnitrostátním právem každého členského státu zajišťuje, že hospodářská zátěž vyplývající pro tuto osobu povinnou k dani z tohoto zaplacení bude odstraněna.

               32

               Pokud jde na druhé straně o určení prvků, které charakterizují žádost o odpočet DPH zaplacené na vstupu, je třeba uvést, že zatímco nárok na vrácení bezdůvodně zaplacené DPH vyplývá z obecných zásad unijního práva, jak uvedl generální advokát v bodě 59 svého stanoviska a jak vyplývá z bodů 29 a 30 tohoto rozsudku, je nárok na odpočet DPH zaplacené na vstupu upravený v článcích 17 a násl. šesté směrnice.

               33

               Soudní dvůr již rozhodl, že nárok osob povinných k dani odpočíst od DPH, kterou jsou povinny odvést, částku DPH, která je splatná či byla zaplacena za zboží a služby, které obdržely na vstupu, je základní zásadou společného systému DPH zavedeného unijními právními předpisy. Nárok na odpočet DPH je tedy nedílnou součástí mechanismu DPH a v zásadě nemůže být omezen (viz zejména rozsudky ze dne 6. prosince 2012, Bonik, C‑285/11, EU:C:2012:774, body 25 a 26, jakož i ze dne 22. června 2016, Gemeente Woerden, C‑267/15, EU:C:2016:466, body 30 a 31).

               34

               Účelem režimu odpočtů je zcela zbavit osobu povinnou k dani zátěže DPH, která je splatná nebo byla zaplacena v rámci všech jejích ekonomických činností.
               Společný systém DPH zajišťuje tudíž neutralitu daňové zátěže všech ekonomických činností bez ohledu na jejich účel nebo výsledky za podmínky, že tyto činnosti v zásadě samy podléhají DPH (rozsudky ze dne 14. února 1985, Rompelman, 268/83, EU:C:1985:74, bod 19; ze dne 6. července 2006, Kittel a Recolta Recycling, C‑439/04 a C‑440/04, EU:C:2006:446, bod 48, jakož i ze dne 26. dubna 2017, Farkas, C‑564/15, EU:C:2017:302, bod 43).

               35

               Soudní dvůr tak již judikoval, že uplatnění nároku na odpočet DPH je omezeno pouze na splatné daně a nemůže být rozšířeno na DPH, která byla bezdůvodně vyúčtována a zaplacena daňovému orgánu (rozsudky ze dne 15. března 2007, Reemtsma Cigarettenfabriken, C‑35/05, EU:C:2007:167, body 23 a 27, jakož i ze dne 26. dubna 2017, Farkas, C‑564/15, EU:C:2017:302, bod 47).

               36

               Platí tudíž, že na rozdíl od prvku charakterizujícího nárok na vrácení bezdůvodně zaplacené DPH, je nárok na odpočet DPH, který je nárokem vlastním mechanismu DPH zavedenému společným systémem DPH, založen na existenci splatné daně.

               37

               Z výše uvedeného vyplývá, že zatímco účelem nároku na vrácení bezdůvodně zaplacené DPH je napravit stav vzniklý v důsledku porušení unijního práva tím, že se osobě, která má tento nárok, umožní odstranit bezdůvodně nesenou hospodářskou zátěž, vyplývá nárok na odpočet DPH zaplacené na vstupu ze samotného uplatňování společného systému DPH za účelem, aby splatnou nebo zaplacenou DPH nenesla osoba povinná k dani v rámci svých ekonomických činností podléhajících DPH, čímž je zajištěno odstranění daňové zátěže u těchto činností.

               38

               Jak uvedl generální advokát v bodě 60 svého stanoviska, takový rozdíl v povaze dotčených nároků a cílů, které sledují, odůvodňuje, že mohou existovat právní režimy vlastní oběma těmto nárokům, zejména pokud jde o jejich obsah, jakož i podmínky uplatňování, jako je například promlčecí lhůta u žalob určených k vymáhání uvedených nároků a zvláště datum, od kterého je taková lhůta uplatnitelná.

               39

               Skutečnost, že lze mít za to – jak uvádí společnost Compass ve svém písemném vyjádření – že jak osoba, která má nárok na vrácení bezdůvodně zaplacené DPH, tak osoba, která má nárok na odpočet DPH zaplacené na vstupu, mají přeplatek na DPH u daňových orgánů, nemůže sama o sobě vést k závěru, že jejich situace je srovnatelná pro účely uplatňování zásady rovného zacházení v daňové oblasti vzhledem k základním rozdílům jak v cílech sledovaných právními režimy vlastními těmto nárokům, tak v prvcích, které je charakterizují. S ohledem na tyto rozdíly nejsou vnitrostátní daňové orgány povinny zacházet s osobami, které mají uvedené nároky, stejným způsobem, pokud jde o režim promlčecích lhůt vztahujících se k žádostem týkajícím se těchto nároků, ani zejména stanovit totožné datum pro uplatňování nové promlčecí lhůty.

               40

               Dále co se týče rozsudku ze dne 10. dubna 2008, Marks & Spencer (C‑309/06, EU:C:2008:211), kterého se dovolává Compass ve svém písemném vyjádření – jak bylo připomenuto v bodě 27 tohoto rozsudku – je třeba uvést, že Soudní dvůr uvedl v bodě 50 tohoto rozsudku, že obecná zásada rovného zacházení má být uplatňována v situaci, kdy všechny hospodářské subjekty mají přeplatek na DPH, usilují o jeho vrácení u daňových orgánů a jejich žádosti o vrácení daně jsou vyřizovány rozdílným způsobem. Výklad unijního práva, který provedl Soudní dvůr v tomto rozsudku, se však týkal situace, v níž hospodářské subjekty usilovaly o vrácení DPH, kterou bezdůvodně zaplatily daňovým orgánům a jejich žádosti o vrácení daně byly vyřizovány rozdílným způsobem. Vzhledem k rozdílům mezi skutkovým stavem, o který se jedná v uvedeném rozsudku, a skutkovým stavem v původním řízení nemůže výklad Soudního dvora provedený v uvedeném rozsudku zpochybnit výklad, že nárok na vrácení bezdůvodně zaplacené DPH a nárok na odpočet DPH zaplacené na vstupu mají rozdílnou povahu.

               41

               Z toho vyplývá, že vzhledem k přechodným obdobím v oblasti promlčecích lhůt upraveným v článku 121 zákona z roku 2008 a zavedeným – jak vyplývá z bodu 19 tohoto rozsudku – k zajištění účinnosti nároku na vrácení a souladu s unijním právem, není situace takového hospodářského subjektu, jako je Compass, jenž usiluje o vrácení DPH, kterou bezdůvodně zaplatil vnitrostátním daňovým orgánům, srovnatelná se situací jiného hospodářského subjektu, který žádá o odpočet DPH, kterou zaplatil těmto orgánům na vstupu. Zásada rovnosti tudíž nebrání tomu, aby bylo s oběma situacemi zacházeno rozdílně, pokud jde o lhůty vyplývající z těchto přechodných období.

               42

               Pokud jde zatřetí o posouzení první otázky z hlediska zásady efektivity, je třeba připomenout, že Soudní dvůr uznal slučitelnost stanovení přiměřených pevných promlčecích lhůt pro podání žaloby s právem Unie, v zájmu právní jistoty, která chrání jak daňového poplatníka, tak dotčený správní orgán. Povaha těchto lhůt totiž není taková, aby prakticky znemožňovala nebo nadměrně ztěžovala výkon práv přiznaných právním řádem Unie, i když uplynutí těchto lhůt již z podstaty věci vede k úplnému nebo částečnému odmítnutí podané žaloby (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 17. července 1997, Haahr Petrolleum, C‑90/94, EU:C:1997:368, bod 48, jakož i ze dne 8. září 2011, Q-Beef a Bosschaert, C‑89/10 a C‑96/10, EU:C:2011:555, bod 36). V tomto ohledu se jeví tříletá vnitrostátní promlčecí lhůta jako přiměřená (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 11. července 2002, Marks & Spencer, C‑62/00, EU:C:2002:435, bod 35, jakož i ze dne 15. dubna 2010, Barth, C‑542/08, EU:C:2010:193, bod 28.)

               43

               Soudní dvůr již kromě toho v bodě 38 svého rozsudku ze dne 11. července 2002, Marks & Spencer (C‑62/00, EU:C:2002:435), rozhodl, že zásada efektivity nebrání tomu, aby vnitrostátní právní předpisy zkrátily lhůtu, v níž se lze domáhat vrácení částek zaplacených v rozporu s unijním právem nejen za podmínky, že nově stanovená lhůta je přiměřená, nýbrž i za podmínky, že tyto nové právní předpisy obsahují přechodný režim umožňující jednotlivcům mít k dispozici dostatečnou lhůtu po jejich přijetí k tomu, aby mohli podat žádosti o vrácení, které byli oprávněni podat podle starších právních předpisů.

               44

               Je přitom třeba konstatovat – jak uvádí Spojené království ve svém písemném vyjádření – že takové ustanovení, jako je článek 121 zákona z roku 2008, které stanoví přechodná období pro uplatňování zkrácených promlčecích lhůt u žádostí o vrácení bezdůvodně zaplacené DPH a u žádostí o odpočet DPH zaplacené na vstupu, splňuje podmínky, které stanovil Soudní dvůr v rozsudku ze dne 11. července 2002, Marks & Spencer (C‑62/00, EU:C:2002:435).

               45

               Okolnost, že přechodná období týkající se data, od kterého jsou nové zkrácené promlčecí lhůty uplatnitelné, jsou odlišná podle toho, které z promlčecích lhůt, jež se uplatní na tyto dva typy žádostí, se týkají, nemůže mít žádný vliv na takový závěr, jelikož uplatňováním uvedených lhůt nejsou znemožněny nebo nadměrně ztíženy vrácení bezdůvodně zaplacené DPH ani odpočet DPH na vstupu. Vzhledem k tomu, že v situaci, o jakou se jedná v původním řízení, se zkrácení promlčecí lhůty u obou typů dotčených žádostí uplatní od 4. prosince 1996, pokud jde o prvně uvedené žádosti, a od 1. května 1997, pokud jde o žádosti uvedené na druhém místě – jak bylo připomenuto v bodě 12 tohoto rozsudku – umožnilo takové zkrácení, které nemá zpětnou účinnost z důvodu přechodných období, takovým jednotlivcům, jako je Compass, aby měli k dispozici skutečně tříletou lhůtu k předložení svých žádostí za období následující po 4. prosinci 1996 u prvních a po 1. květnu 1997 u druhých žádostí. Je tudíž třeba konstatovat, že lhůty, o které se jedná v původním řízení, jsou přiměřené, takže zásada efektivity nebrání takové právní úpravě.

               46

               Z výše uvedeného vyplývá, že na první otázku je třeba odpovědět tak, že zásady daňové neutrality, rovného zacházení a efektivity nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je právní úprava, o kterou se jedná v původním řízení a která v rámci zkrácení promlčecí lhůty u žádostí o vrácení bezdůvodně zaplacené DPH a u žádostí o odpočet DPH zaplacené na vstupu stanoví různá přechodná období tak, že se na žádosti týkající se dvou účetních období tří měsíců vztahují rozdílné promlčecí lhůty podle toho, zda je jejich předmětem vrácení bezdůvodně zaplacené DPH, nebo odpočet DPH zaplacené na vstupu.

         K druhé otázce

               47

               S ohledem na odpověď podanou na první otázku není namístě odpovídat na druhou otázku.

         K nákladům řízení

               48

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

                     Zásady daňové neutrality, rovného zacházení a efektivity nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je právní úprava, o kterou se jedná v původním řízení a která v rámci zkrácení promlčecí lhůty u žádostí o vrácení bezdůvodně zaplacené daně z přidané hodnoty a u žádostí o odpočet daně z přidané hodnoty zaplacené na vstupu stanoví různá přechodná období tak, že se na žádosti týkající se dvou účetních období tří měsíců vztahují rozdílné promlčecí lhůty podle toho, zda je jejich předmětem vrácení bezdůvodně zaplacené daně z přidané hodnoty, nebo odpočet daně z přidané hodnoty zaplacené na vstupu.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: angličtina.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 9. února 2006.#La Cascina Soc. coop. arl a Zilch Srl proti Ministero della Difesa a další (C-226/04) a Consorzio G. f. M. proti Ministero della Difesa a La Cascina Soc. coop. arl (C-228/04).#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunale amministrativo regionale del Lazio - Itálie.#Veřejné zakázky na služby - Směrnice 92/50/EHS - Článek 29 první pododstavec písm. e) a f) - Povinnosti poskytovatelů služeb - Placení příspěvků na sociální zabezpečení jakož i daní a poplatků.#Spojené věci C-226/04 a C-228/04.

text:
      Spojené věci C-226/04 a C-228/04
      La Cascina Soc. coop. arl a další
      v.
      Ministero della Difesa a další
      (žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané Tribunale amministrativo regionale del Lazio)
      „Veřejné zakázky na služby – Směrnice 92/50/EHS – Článek 29 první pododstavec písm. e) a f) – Povinnosti poskytovatelů služeb – Placení příspěvků na sociální zabezpečení jakož i daní a poplatků“
      Stanovisko generálního advokáta M. Poiarese Madura přednesené dne 8. září 2005
      Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 9. února 2006
      Shrnutí rozsudku
      Sbližování právních předpisů – Postupy při zadávání veřejných zakázek na služby – Směrnice 92/50 – Zadávání zakázek
      [Směrnice Rady 92/50, čl. 29, pododstavec 1, písm. e) a f)]
      Článek 29 první pododstavec písm. e) a f) směrnice 92/50 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na služby nabízí
         členským státům možnost vyloučit z účasti v soutěži o veřejnou zakázku každého zájemce, který nesplnil své povinnosti vztahující
         se k placení příspěvků na sociální zabezpečení a daní a poplatků podle vnitrostátních právních předpisů.

      Toto ustanovení nebrání vnitrostátním právním předpisům nebo správní praxi, podle kterých poskytovatel služeb, který nesplnil
         ve lhůtě pro předložení žádosti o účast v soutěži o veřejnou zakázku své povinnosti v oblasti příspěvků na sociální zabezpečení
         a daní a poplatků uskutečněním odpovídající platby v plném rozsahu, může splnit své povinnosti později

      –       na základě daňové amnestie nebo úlev vyhlášených státem nebo
      –       na základě dohody se správním orgánem za účelem postupného zaplacení nebo zmírnění dluhů nebo
      –       podáním žaloby ke správnímu nebo soudnímu orgánu,
      za podmínky, že ve lhůtě stanovené vnitrostátními právními předpisy nebo správní praxí prokáže, že využil takových opatření
         nebo takové dohody nebo že podal takovou žalobu v této lhůtě.

      Článek 29 směrnice totiž v této oblasti nezamýšlí jednotné používání důvodů vyloučení v něm uvedených na úrovni Společenství
         v rozsahu, v němž členské státy mají možnost vůbec nepoužít tyto důvody vyloučení nebo je začlenit do vnitrostátních právních
         předpisů se stupněm přísnosti, který se může lišit případ od případu. V tomto rámci mají členské státy pravomoc zmírnit nebo
         učinit flexibilnějšími kritéria stanovená v článku 29 směrnice.

      Vnitrostátním pravidlům tedy přísluší upřesnit obsah a dosah dotčených povinností, jakož i podmínky jejich splnění. Vnitrostátním
         normám také přísluší vymezit okamžik, do kterého, nebo lhůtu, ve které dotčené osoby musely učinit platby odpovídající jejich
         povinnostem, nebo prokázat, že podmínky pro splnění a      posteriori  jsou splněny. Zásady transparentnosti a rovného zacházení však vyžadují, aby tato lhůta byla vymezena s absolutní jistotou
         a zveřejněna, aby dotčené osoby mohly přesně znát omezení řízení a ujistit se o skutečnosti, že stejná omezení platí pro všechny
         soutěžitele. Krom toho pouhý začátek placení v dotčeném okamžiku nebo důkaz úmyslu zaplacení nebo také důkaz finanční kapacity
         platby po této lhůtě nemůže stačit.

      (viz body 23–24, 31–33, 40 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      9. února 2006 (*)

      „Veřejné zakázky na služby – Směrnice 92/50/EHS – Článek 29 první pododstavec písm. e) a f) – Povinnosti poskytovatelů služeb – Placení příspěvků na sociální zabezpečení, jakož i daní a poplatků“
      Ve spojených věcech C‑226/04 a C‑228/04,
      jejichž předmětem jsou žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podané Tribunale amministrativo regionale
         del Lazio (Itálie) rozhodnutími ze dne 22. dubna 2004, došlými Soudnímu dvoru dne 2. června 2004, v řízeních

      La Cascina Soc. coop. arl,
      Zilch Srl (C‑226/04)

      proti
      Ministero della Difesa,
      Ministero dell’Economia e delle Finanze,
      Pedus Service,
      Cooperativa Italiana di Ristorazione soc. coop. arl (CIR),
      Istituto nazionale per l’assicurazione contro gli infortuni sul lavoro (INAIL)
      a
      Consorzio G. f. M. (C‑228/04)

      proti
      Ministero della Difesa,
      La Cascina Soc. coop. arl,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, K. Schiemann, N. Colneric, K. Lenaerts a E. Juhász (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: M. Poiares Maduro,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 30. června 2005,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za La Cascina Soc. coop. arl a Zilch Srl D. Grossim, G. Romano‑Cesareem a D. Cusmanem, avvocati,
      –       za italskou vládu I. M. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s D. Del Gaizo, avvocato dello Stato,
      –       za rakouskou vládu M. Fruhmannem, jako zmocněncem,
      –       za Komisi Evropských společenství A. Aresuem a K. Wiednerem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 8. září 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají výkladu čl. 29 prvního pododstavce písm. e) a f) směrnice Rady 92/50/EHS
         ze dne 18. června 1992 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na služby (Úř. věst. L 209, s. 1; Zvl. vyd. 06/01,
         s. 322, dále jen „směrnice“).

      2       Tyto žádosti byly předloženy v rámci sporů mezi společnostmi La Cascina Soc. Coop. Arl (dále jen „La Cascina“) a Zilch Srl
         (dále jen „Zilch“), jakož i consorzio G. f. M. (dále jen „G. f. M.“) a italskými ministerstvy obrany a hospodářství a financí
         jako zadavateli ohledně jednak vyloučení těchto podniků z účasti na řízení o veřejné zakázce na služby, a jednak souladu s článkem
         29 směrnice odpovídajícího ustanovení italských právních předpisů, které zajišťuje provedení této směrnice do vnitrostátního
         práva.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3       Z druhého a třetího bodu odůvodnění směrnice vyplývá, že byla přijata v rámci opatření „vedoucích k postupnému zavedení vnitřního
         trhu veřejných zakázek na služby“.

      4       Dvacátý bod odůvodnění směrnice stanoví, že „[...] vzhledem k tomu, že pro zamezení praktik, které omezují hospodářskou soutěž
         jako takovou a zejména účast příslušníků jiných členských států na zakázkách, je nezbytné zlepšit přístup poskytovatelů služeb
         k zadávání zakázek“.

      5       V duchu otevření veřejných zakázek co nejširší hospodářské soutěži stanoví čl. 13 odst. 5 směrnice v oblasti organizace veřejných
         soutěží, že „[v] každém případě musí být počet vyzvaných zájemců dostatečný, aby zajistil skutečnou soutěž“. Stejně tak, co
         se týče omezených řízení, čl. 27 odst. 2 druhý pododstavec této směrnice stanoví, že „[v] každém případě musí být počet zájemců
         vyzvaných k účasti dostatečný, aby zajistil skutečnou soutěž“.

      6       Článek 29 nacházející se v kapitole 2 hlavy VI směrnice nazvaný „Kvalitativní kritéria výběru“ stanoví:
      „Z účasti v soutěži o veřejnou zakázku může být vyloučen kterýkoliv poskytovatel služeb:
      a)      na nějž byl prohlášen konkurz nebo je v likvidaci, jehož podnikání podléhá soudní správě nebo je podle vnitrostátních právních
         předpisů v podobné situaci;

      b)      který je jako dlužník účastníkem řízení o prohlášení konkurzu, řízení o návrhu na zrušení, řízení o uvalení soudní správy,
         řízení o návrhu na povolení vyrovnání nebo se podle vnitrostátních právních předpisů nachází v podobném řízení;

      c)      který byl pravomocně odsouzen pro trestný čin související s jeho podnikáním;
      d)      který se dopustil vážného profesního pochybení, které bylo zadavatelem prokazatelně zjištěno;
      e)      který nesplnil povinnosti vztahující se k placení příspěvků na sociální zabezpečení podle právních předpisů státu, v němž
         je usazen, nebo podle právních předpisů státu zadavatele;

      f)      který nesplnil povinnosti vztahující se k placení daní a poplatků podle právních předpisů státu, v němž je usazen, nebo podle
         právních předpisů státu zadavatele;

      g)      který se dopustil vážného zkreslení při poskytování informací, které mohou být podle této kapitoly požadovány.
      Pokud zadavatel vyžaduje od poskytovatele služeb důkaz, že se na něj nevztahuje žádný z případů uvedených v písmenech a),
         b), c), e) nebo f), přijme jako dostatečný důkaz:

      –       [...]
      –       pro písmena e) a f) osvědčení vydané příslušným orgánem v daném členském státě.
      [...]
      Členské státy určí ve lhůtě stanovené v článku 44 orgány a jiné subjekty oprávněné vydávat tyto doklady nebo osvědčení a neprodleně
         o tom informují ostatní členské státy a Komisi.“

       Vnitrostátní právní úprava
      7       Směrnice byla do italského práva provedena legislativním dekretem č. 157 ze dne 17. března 1995 (GURI č. 104 ze dne 6. května
         1995, dále jen „dekret č. 157/1995“).

      8       Článek 12 písm. d) a e) tohoto dekretu, tak jak byl nahrazen článkem 10 legislativního dekretu č. 65 ze dne 25. února 2000
         (GURI č. 70 ze dne 24. března 2000, dále jen „článek 12 dekretu č. 157/1995“), který zajišťuje provedení článku 29 směrnice
         do vnitrostátního práva, stanoví:

      „[...] z účasti v soutěži o veřejné zakázky jsou vyloučeni zájemci:
      kteří neplní povinnosti vztahující se k placení příspěvků na sociální pojištění ve prospěch zaměstnanců podle italských právních
         předpisů nebo předpisů státu, v němž jsou usazeni;

      kteří neplní povinnosti vztahující se k placení poplatků a daní podle italských právních předpisů nebo předpisů státu, v němž
         jsou usazeni.“

       Spory v původním řízení a předběžné otázky
      9       Italské ministerstvo obrany v prosinci 2002 po dohodě s ministerstvem hospodářství a financí zveřejnilo v Gazzetta ufficiale
         della Repubblica italiana, jakož i v Úředním věstníku Evropských společenství vyhlášení urychleného omezeného nabídkového řízení na zadání zakázky na restaurační služby útvarů a oddělení ministerstva
         obrany detašovaných na vnitrostátním území. Lhůta pro přijetí žádostí o účast byla stanovena na 15. ledna 2003 a lhůta pro
         přijetí nabídek na 3. března 2003.

      10     Toto nabídkové řízení bylo rozděleno na šestnáct položek. Pro každou z nich byla stanovena rozdílná roční odměna, jakož i konkrétní
         oblast provádění zakázky a souhrn zvláštních služeb, které mají být poskytnuty.

      11     Na toto vyhlášení nabídkového řízení odpověděly mezi jinými La Cascina a Zilch, v rámci časově omezeného sdružení podniků,
         na většinu ze šestnácti stanovených položek, jakož i G. f. M. pouze pro položku č. 7.

      12     Dne 4. prosince 2003 rozhodl zadavatel vyloučit z řízení La Cascina a G. f. M. z důvodu, že neplní povinnosti v oblasti placení
         příspěvků na sociální zabezpečení ve prospěch zaměstnanců, jakož i Zilch z důvodu, že neplní povinnosti vztahující se k placení
         daní.

      13     Tři uvedené subjekty navrhovaly před předkládajícím soudem zrušení tohoto rozhodnutí. Zvláště La Cascina a G. f. M. uplatňovaly,
         že příspěvky na sociální zabezpečení byly zaplaceny a posteriori.  Zilch tvrdila, že část požadované daně byla předmětem daňové úlevy a že co se týče druhé části dlužné daně, byla předmětem
         „daňové amnestie“ podle opatření přijatého vnitrostátním zákonodárcem v roce 2002, na jehož základě jí bylo povoleno uskutečnit
         placení ve splátkách.

      14     Zadavatel naopak tvrdil, že zaplacení a posteriori neznamenalo, že žalující podniky ke dni uplynutí lhůty k předložení žádosti o účast v nabídkovém řízení, tedy ke dni 15. ledna
         2003, své povinnosti splnily.

      15     Předkládající soud konstatuje rozdíl ve formulaci článku 29 směrnice a článku 12 dekretu č. 157/1995. Zatímco tedy ustanovení
         Společenství stanoví možnost vyloučení z účasti v soutěži o veřejnou zakázku poskytovatele služeb, „který nesplnil“ své povinnosti,
         vnitrostátní ustanovení vylučuje toho, „který neplní“ své povinnosti.

      16     Tento soud si tedy klade otázku, zda vnitrostátní ustanovení, které je předmětem věci v původním řízení, není permisivnější
         a neponechává širší prostor vnitrostátním orgánům, a odkazuje v tomto ohledu na výkladové odlišnosti, které se objevily v rozhodnutích
         vydaných v této oblasti italskými soudy. Některé z těchto soudů totiž přijímají splnění povinností a posteriori, tedy po lhůtě k podání žádosti o účast v nabídkovém řízení, ve dvou typech situací:

      –       pokud dotčené osoby zpochybnily opodstatněnost svých povinností před příslušnými správními nebo soudními orgány,
      –       pokud se dotčených osob, které skutečně nesplnily své povinnosti, týkala opatření o úlevách poskytnutých státem, který jim
         umožnil splnit a posteriori své povinnosti v daňové oblasti nebo v oblasti sociálního zabezpečení, nebo daňová amnestie.

      17     Vzhledem k tomu, že takový výklad by mohl vést k nerovnému zacházení s poskytovateli služeb, jakož i k ochromení postupu řízení
         zadání zakázky, Tribunale amministrativo regionale del Lazio se rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující
         předběžné otázky:

      „[T]áže se Soudního dvora:
      1)      zda výše uvedená ustanovení dotčené směrnice musí být vykládána v tom smyslu, že pokud zákonodárce použije slova ,nesplnil
         povinnosti vztahující se k placení příspěvků na sociální zabezpečení podle právních předpisů státu, v němž je usazen, nebo
         podle právních předpisů státu zadavatele‘, a ,který nesplnil povinnosti vztahující se k placení daní a poplatků podle právních
         předpisů státu, v němž je usazen, nebo podle právních předpisů státu zadavatele‘, má na mysli pouze okolnost – s vyloučením
         jakéhokoliv jiného případu – kdy podnik splnil – ke dni uplynutí lhůty pro předložení žádosti o účast v nabídkovém řízení
         (nebo každopádně před zadáním zakázky [...]) – uvedené povinnosti tím, že uskutečnil platbu v plném rozsahu a bez odkladu;

      2)      zda v důsledku toho italské vnitrostátní ustanovení, které je provádí [tedy čl. 12 písm. d) a e) legislativního dekretu č. 157
         ze dne 17. března 1995] – tam, kde oproti výše uvedenému ustanovení Společenství umožňuje vyloučit z veřejných zakázek podniky,
         které ,neplní povinnosti vztahující se k placení příspěvků na sociální zabezpečení ve prospěch zaměstnanců podle italských
         právních předpisů nebo podle právních předpisů státu, v němž jsou usazeni‘, a kteří ,neplní povinnosti vztahující se k placení
         poplatků a daní podle italských právních předpisů nebo podle předpisů státu, v němž jsou usazeni‘ – musí být vykládáno pouze
         s ohledem na nerespektování – ověřitelné k výše uvedenému datu (lhůta k předložení žádostí o účast; nebo okamžik, který bezprostředně
         předchází zadání, byť i předběžnému, zakázky) – těchto povinností, s vyloučením jakékoli možnosti pozdějšího ,splnění‘;

      3)      nebo zda naopak (v případě, že by ve světle toho, co bylo uvedeno v bodě 2 výše, mělo být vnitrostátní ustanovení považováno
         za odchylující se od odůvodnění a cíle ustanovení Společenství) může být ve světle povinností, které má v rámci provedení
         právních předpisů Společenství, obsažených v dotčené směrnici chápáno, že je vnitrostátnímu zákonodárci umožněno stanovit
         případy, ve kterých by k soutěži o veřejné zakázky byli připuštěni podniky, které, přestože ke dni uplynutí lhůty pro účast
         na uvedených zakázkách ,neplní‘ povinnosti, by prokázaly, že mohou své povinnosti splnit (a že za tímto účelem podnikly skutečné
         kroky) před zadáním zakázky;

      4)      a konečně pro případ, že by výklad uvedený v bodě 3 měl být považován za možný – a že by v důsledku toho bylo považováno za
         možné zavést flexibilnější ustanovení vzhledem ke striktnějšímu přijetí výrazu použitého zákonodárcem Společenství, tedy ,splnit
         povinnosti‘ – zda toto ustanovení není v rozporu se základními zásadami Společenství, jako je rovné zacházení pro všechny
         občany Unie nebo – co se týče pouze veřejných zakázek – záruky ,par condicio‘ ve prospěch všech podniků, které žádají o účast v soutěži o tyto veřejné zakázky.“

       K předběžným otázkám
      18     Úvodem je třeba uvést, že v souladu s ustanoveními Hlavy II směrnice se její ustanovení použijí podle kategorie dotčených
         služeb. Tato kategorizace, která však vyžaduje posouzení skutečností, je v pravomoci předkládajícího soudu; Soudní dvůr tedy
         vyloží ustanovení směrnice, na která se odvolává žádost o rozhodnutí o předběžné otázce. Z této žádosti krom toho vyplývá,
         že se týká omezeného řízení ve smyslu směrnice.

      19     Těmito otázkami se tedy předkládající soud v podstatě zaprvé táže, zda čl. 29 první pododstavec písm. e) a f) směrnice musí
         být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátnímu ustanovení, které odkazuje na situaci poskytovatele služeb, který „neplní
         povinnosti“, sociální nebo daňové. Zadruhé se táže na okamžik, ke kterému musí poskytovatel služeb poskytnout důkaz splnění
         uvedených povinností. Zatřetí se táže, zda poskytovatel služeb, který je buď v prodlení s placením svých příspěvků na sociální
         zabezpečení nebo svých daní, anebo mu příslušné orgány umožnily placení těchto příspěvků nebo daní ve splátkách, anebo podal
         žalobu ke správnímu nebo soudnímu orgánu směřující ke zpochybnění existence nebo částky svých povinností sociálního zabezpečení
         nebo svých daňových povinností, musí či nemusí být považován za nesplnivšího povinnosti vztahující se k sociálnímu zabezpečení
         nebo placení daní ve smyslu čl. 29 prvního pododstavce, písm. e) a f) směrnice.

      20     Aby bylo možno na tyto otázky užitečně odpovědět, je třeba nejprve uvést, že předmětem směrnic Společenství týkajících se
         veřejných zakázek je koordinace vnitrostátních postupů v této oblasti. Co se konkrétněji týče veřejných zakázek na služby,
         třetí bod odůvodnění směrnice stanoví, že cíle stanovené v prvním a druhém bodě odůvodnění „[...] vyžadují koordinaci postupů
         při zadávání veřejných zakázek na služby“.

      21     V tomto kontextu koordinace článek 29 směrnice stanoví sedm důvodů vyloučení zájemců z účasti v soutěži o veřejnou zakázku,
         které se vztahují k profesionální bezúhonnosti, jejich solventnosti nebo důvěryhodnosti. Toto ustanovení ponechává použití
         všech těchto případů vyloučení na posouzení členských států, jak o tom svědčí výraz „z účasti v soutěži o veřejnou zakázku
         může být vyloučen [...]“, který je uveden na začátku uvedeného ustanovení a v písmenech e) a f) výslovně odkazuje na ustanovení
         vnitrostátních právních předpisů.

      22     Jak tedy relevantně uvedla Komise Evropských společenství, dotčené ustanovení samo stanoví jediná omezení možnosti členských
         států v tom smyslu, že členské státy nemohou stanovit jiné důvody vyloučení, než ty, které jsou v tomto ustanovení uvedeny.
         Tato možnost členských států je omezena rovněž obecnými zásadami transparentnosti a rovného zacházení (viz zejména rozsudek
         ze dne 12. prosince 2002, Universale-Bau a další, C‑470/99, Recueil, s. I‑11617, body 91 a 92, jakož i rozsudek ze dne 16.
         října 2003, Traunfellner, C‑421/01, Recueil, s. I‑11941, bod 29).

      23     Článek 29 směrnice tedy v této oblasti nezamýšlí jednotné používání důvodů vyloučení v něm uvedených na úrovni Společenství
         v rozsahu, v němž členské státy mají možnost vůbec nepoužít tyto důvody vyloučení zvolením co nejširší možné účasti v zadávacích
         řízeních nebo je začlenit do vnitrostátních právních předpisů se stupněm přísnosti, který se může lišit případ od případu
         v závislosti na právních, ekonomických a sociálních okolnostech převažujících na vnitrostátní úrovni. V tomto rámci mají členské
         státy pravomoc zmírnit nebo učinit flexibilnějšími kritéria stanovená v článku 29 směrnice.

      24     Co se zaprvé týče otázky, zda čl. 29 první pododstavec písm. e) a f) směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátnímu
         ustanovení, které odkazuje na situaci poskytovatele služeb, který „neplní povinnosti“, sociální nebo daňové“, toto ustanovení
         nabízí členským státům možnost vyloučit každého zájemce, „který nesplnil své povinnosti“ vztahující se k placení příspěvků
         na sociální zabezpečení a daní a poplatků“ podle vnitrostátních „právních předpisů“.

      25     Toto ustanovení neobsahuje definici pojmu „nesplnit své povinnosti“. S ohledem na úvahy rozvinuté v bodě 23 tohoto rozsudku
         neměli autoři směrnice v úmyslu dát tomuto pojmu autonomní kvalifikaci Společenství, avšak za tímto účelem odkázali na vnitrostátní
         pravidla. Vnitrostátním pravidlům tedy přísluší upřesnit obsah a dosah dotčených povinností, jakož i podmínky jejich splnění.

      26     Italský zákonodárce využil možnosti, kterou mu dává čl. 29 první pododstavec písm. e) a f) směrnice tím, že vložil tyto dva
         důvody předmětného vyloučení do čl. 12 písm. d) a e) legislativního dekretu č. 157/1995. Předkládající soud se však zaprvé
         táže, zda použitím vedlejší věty „kteří neplní povinnosti [...]“ není toto ustanovení permisivnější a neponechává širší prostor
         vnitrostátním orgánům vzhledem k vyjádření použitému v čl. 29 prvním pododstavci písm. e) a f) směrnice.

      27     V tomto ohledu je třeba uvést, že, jak to správně uvedly dotčené osoby, které předložily vyjádření Soudnímu dvoru, výrazy
         „nemít splněny“ povinnosti nebo „neplnit“ povinnosti jsou použity oba dva bez rozdílu v různých směrnicích Společenství v oblasti
         veřejných zakázek. Je to například případ čl. 24 první pododstavec písm. e) a f) směrnice Rady 93/37/EHS ze dne 14. června
         1993 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce (Úř. věst. L 199, s. 54; Zvl. vyd. 06/02, s. 163),
         čl. 20 odst. 1 písm. e) a f) směrnice Rady 93/36/EHS ze dne 14. června 1993 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek
         na dodávky (Úř. věst. L 199, s. 1; Zvl. vyd. 06/02, s. 110) a nakonec případ čl. 45 odst. 2 písm. e) a f) směrnice Evropského
         parlamentu a Rady 2004/18/ES ze dne 31. března 2004 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce,
         dodávky a služby (Úř. věst. L 134, s. 114; Zvl. vyd. 06/07 s. 132), který vstoupil v platnost dne 31. ledna 2006. Není tedy
         žádný rozdíl v obsahu mezi těmito dvěma dotčenými výrazy.

      28     Na základě těchto úvah je třeba zkoumat různé situace, na které odkazuje předkládající soud.
      29     Vnitrostátní soudce se zadruhé táže, zda pro splnění povinností v oblasti příspěvků na sociální zabezpečení a daní nebo poplatků
         musí poskytovatel služeb „ke dni uplynutí lhůty pro předložení žádosti o účast v nabídkovém řízení nebo každopádně před zadáním
         zakázky“ mít „v plném rozsahu a bez odkladu“ uskutečněnu odpovídající platbu.

      30     Pro vymezení okamžiku, ke kterému je třeba posoudit, zda zájemce splnil své povinnosti, je třeba konstatovat, že poněvadž
         čl. 29 první pododstavec písm. e) a f) směrnice odkazuje za účelem zjištění obsahu pojmu „mít splněny své povinnosti“ na právní
         předpisy členských států a zákonodárce Společenství nechtěl přistoupit k jednotnému používání tohoto článku na úrovni Společenství,
         je konzistentní mít za to, že tentýž odkaz na vnitrostátní ustanovení je učiněn, pokud jde o stanovení dotčeného okamžiku.

      31     Vnitrostátním normám tedy přísluší vymezit okamžik, do kterého, nebo lhůtu, ve které dotčené osoby musely učinit platby odpovídající
         jejich povinnostem nebo, co se týče ostatních situací uvedených předkládajícím soudem, které jsou zkoumány v bodech 34 až
         39 tohoto rozsudku, prokázat, že podmínky pro splnění a posteriori  jsou splněny. Touto lhůtou může být zejména lhůta pro podání žádostí o účast v soutěži o veřejnou zakázku, den odeslání dopisu,
         který vyzývá k předložení nabídky, lhůta pro podání nabídek zájemců, den posouzení nabídek zadavatelem nebo dále okamžik,
         který bezprostředně předchází zadání zakázky.

      32     Je namístě každopádně upřesnit, že zásady transparentnosti a rovného zacházení, které řídí všechny postupy při zadávání veřejných
         zakázek, podle kterých musí být hmotněprávní a procesněprávní podmínky týkající se účasti v soutěži o veřejnou zakázku předem
         jasně vymezeny, vyžadují, aby tato lhůta byla vymezena s absolutní jistotou a zveřejněna, aby dotčené osoby mohly přesně znát
         omezení řízení a ujistit se o skutečnosti, že stejná omezení platí pro všechny soutěžitele. Tato lhůta může být stanovena
         vnitrostátními právními předpisy nebo tyto předpisy mohou tuto odpovědnost svěřit zadavatelům.

      33     Má se tedy za to, že splnil své povinnosti zájemce, který ve lhůtě uvedené v bodě 31 výše uskutečnil platby v plném rozsahu
         vztahující se k jeho dluhům v oblasti sociálního zabezpečení a daní nebo poplatků, s výhradou případů pozdějšího zaplacení
         a podání žaloby ke správnímu nebo soudnímu orgánu, o kterých je pojednáno v bodech 34 až 39 tohoto rozsudku. Pouhý začátek
         placení v dotčeném okamžiku nebo důkaz úmyslu zaplacení nebo také důkaz finanční kapacity platby po této lhůtě nemůže stačit,
         ledaže by byla porušena zásada rovného zacházení se zájemci.

      34     Otázka předkládajícího soudu se zatřetí týká ve věci samé toho, zda vnitrostátní právní předpisy nebo správní praxe, které
         dávají poskytovatelům služeb možnost splnit a posteriori za účelem jejich připuštění k zadávacímu řízení na veřejnou zakázku své povinnosti v oblasti daňové a sociálního zabezpečení
         na základě opatření o úlevách nebo daňové amnestii přijatých daným členským státem nebo na základě dohody se správním orgánem
         za účelem postupného zaplacení nebo zmírnění dluhů, mohou být považovány za slučitelné s čl. 29 prvním pododstavcem písm. e)
         a f) směrnice.

      35     V tomto ohledu je třeba uvést, že, jak to správně uvedl generální advokát v bodě 29 svého stanoviska, výše a splatnost částek,
         které jsou předmětem povinností v oblasti daňové a sociálního zabezpečení, jsou vymezeny vnitrostátním právem. Stejně tak
         bylo v bodě 25 výše zdůrazněno, že vnitrostátnímu právu rovněž přísluší vymezit obsah a dosah pojmu „mít splněny své povinnosti“.
         Krom toho je rozhodná lhůta v tomto ohledu stanovena vnitrostátními právními předpisy, jak bylo uvedeno v bodě 31 tohoto rozsudku.

      36     Vnitrostátní předpisy nebo správní praxe podle kterých se v případě opatření o úlevách nebo daňové amnestie, stejně jako v důsledku
         dohody se správním orgánem, má za to, že dotčení zájemci splnili své povinnosti za účelem svého připuštění k soutěži o veřejnou
         zakázku, nejsou neslučitelné s čl. 29 prvním pododstavcem písm. e) a f) směrnice za podmínky, že ve lhůtě, která je uvedena
         v bodě 31 tohoto rozsudku, mohou předložit důkaz, že využili opatření o úlevách nebo daňové amnestii nebo dohody se správním
         orgánem týkající se jejich dluhů.

      37     Otázka předkládajícího soudu se nakonec týká účinků, které má podání žaloby zájemcem ke správnímu nebo soudnímu orgánu, na
         zjištění příslušných orgánů v oblasti daňové nebo sociálního zabezpečení vedoucí k posouzení, zda tento zájemce splnil své
         povinnosti za účelem svého připuštění k zadávacímu řízení.

      38     Je třeba konstatovat, že odkaz čl. 29 prvního pododstavce písm. e) a f) směrnice na vnitrostátní právo je platný rovněž co
         se týče této otázky. Účinky podání žaloby ke správnímu nebo soudnímu orgánu jsou nicméně úzce spojeny s výkonem a zachováním
         základních práv týkajících se soudní ochrany, jejíž respektování právní řád Společenství rovněž zajišťuje. Vnitrostátní právní
         úprava, která by zcela opomíjela účinky podání žaloby ke správnímu nebo soudnímu orgánu na možnost účastnit se zadávacího
         řízení, by mohly porušit základní práva dotčených osob.

      39     S ohledem na toto omezení tedy přísluší vnitrostátnímu právnímu řádu, aby vymezil, zda podání žaloby ke správnímu nebo soudnímu
         orgánu má účinky, které zavazují zadavatele mít za to, že dotčený zájemce splnil své povinnosti, až do okamžiku, kdy je vydáno
         konečné rozhodnutí za účelem jeho připuštění k zadávacímu řízení za podmínky, že taková žaloba bude podána ve lhůtě, která
         je uvedena v bodě 31 tohoto rozsudku.

      40     Na předložené otázky je tedy třeba odpovědět tak, že čl. 29 první pododstavec písm. e) a f) směrnice nebrání vnitrostátním
         právním předpisům nebo správní praxi, podle kterých poskytovatel služeb, který nesplnil ve lhůtě pro předložení žádosti o účast
         v soutěži o veřejnou zakázku své povinnosti v oblasti příspěvků na sociální zabezpečení a daní a poplatků uskutečněním odpovídající
         platby v plném rozsahu, může splnit své povinnosti později

      –       na základě daňové amnestie nebo úlevách vyhlášených státem nebo
      –       na základě dohody se správním orgánem za účelem postupného zaplacení nebo zmírnění dluhů nebo
      –       podáním žaloby ke správnímu nebo soudnímu orgánu,
      za podmínky, že ve lhůtě stanovené vnitostátními právními předpisy nebo správní praxí prokáže, že využil takových opatření
         nebo takové dohody nebo že podal takovou žalobu v této lhůtě.

       K nákladům řízení
      41     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      Článek 29 první pododstavec písm. e) a f) směrnice Rady 92/50/EHS ze dne 18. června 1992 o koordinaci postupů při zadávání
            veřejných zakázek na služby nebrání vnitrostátním právním předpisům nebo správní praxi, podle kterých poskytovatel služeb,
            který nesplnil ve lhůtě pro předložení žádosti o účast v soutěži o veřejnou zakázku své povinnosti v oblasti příspěvků na
            sociální zabezpečení a daní a poplatků uskutečněním odpovídající platby v plném rozsahu, může splnit své povinnosti později
      –       na základě daňové amnestie nebo úlev vyhlášených státem nebo
      –       na základě dohody se správním orgánem za účelem postupného zaplacení nebo zmírnění dluhů nebo
      –       podáním žaloby ke správnímu nebo soudnímu orgánu,
      za podmínky, že ve lhůtě stanovené vnitrostátními právními předpisy nebo správní praxí prokáže, že využil takových opatření
            nebo takové dohody nebo že podal takovou žalobu v této lhůtě.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: italština.


Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (prvního senátu) ze dne 20. září 2011. # Sandrine De Buggenoms a další proti Evropské komisi. # Veřejná služba. # Věc F-45/06 REV.


Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 7. listopadu 2002. # Peter Hirschfeldt proti Evropské agentuře pro životní prostředí (AEE). # Opravný prostředek - Úředníci - Vnitřní výběrové řízení - Povýšení. # Věc C-184/01 P.


Rozsudek Tribunálu (prvního senátu) ze dne 18. února 2016.#Harrys Pubar AB a Harry's New York Bar SA v. Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory).#„Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška slovní ochranné známky HARRY’S NEW YORK BAR – Starší národní obrazová ochranná známka PUB CASINO Harrys RESTAURANG – Částečné zamítnutí zápisu – Nebezpečí záměny – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009“.#Spojené věci T-84/14 a T-97/14.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 13. prosince 1991. # Komise Evropských společenství proti Italské republice. # Nesplnění povinnosti státem - Směrnice. # Věc C-33/90.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 17. října 1995. # E. Olivieri-Coenen proti Bestuur van de Nieuwe Algemene Bedrijfsvereniging. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Arrondissementsrechtbank Amsterdam - Nizozemsko. # Sociální zabezpečení. # Věc C-227/94.


Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 23. března 2000. # Trestní řízení proti Berendse-Koenen M.G. en Berendse H.D. Maatschap # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Arrondissementsrechtbank Arnhem - Nizozemsko. # Opatření s rovnocenným účinkem. # Věc C-246/98.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 17. září 1998. # Antonio Pontillo proti Donatab Srl. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Pretura circondariale di Caserta - Itálie. # Společná organizace trhu. # Věc C-372/96.