title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 11. října 2007.#Européenne et Luxembourgeoise d’investissements SA (ELISA) proti Directeur général des impôts a Ministère public.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Cour de cassation - Francie.#Přímé daně - Daň z tržní hodnoty nemovitostí vlastněných ve Francii právnickými osobami - Holdingová společnost založená podle lucemburského práva - Odmítnutí osvobození od daně -Směrnice 77/799/EHS - Příkladmý výčet uvedených daní - Daň obdobné povahy - Meze výměny údajů - Dvoustranná úmluva - Článek 73b Smlouvy o ES (nyní článek 56 ES) - Volný pohyb kapitálu - Boj proti daňovým únikům.#Věc C-451/05.

text:
      Věc C-451/05
      Européenne et Luxembourgeoise d’investissements SA (ELISA)
      v.
      Directeur général des impôts,
      Ministère public
      [žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Cour de cassation (Francie)]
      „Přímé daně – Daň z tržní hodnoty nemovitostí vlastněných ve Francii právnickými osobami – Holdingová společnost založená podle lucemburského práva – Odmítnutí osvobození od daně – Směrnice 77/799/EHS – Příkladmý výčet uvedených daní – Daň obdobné povahy – Meze výměny údajů – Dvoustranná úmluva – Článek 73b Smlouvy o ES (nyní článek 56 ES) – Volný pohyb kapitálu – Boj proti daňovým únikům“
      Stanovisko generálního advokáta J. Mazáka přednesené dne 26. dubna 2007
      Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 11. října 2007
      Shrnutí rozsudku
      1.     Sbližování právních předpisů – Vzájemná pomoc mezi orgány členských států v oblasti přímých a nepřímých daní – Směrnice 77/799

      (Směrnice Rady 77/799, čl. 1 odst. 2 a 3)
      2.     Sbližování právních předpisů – Vzájemná pomoc mezi orgány členských států v oblasti přímých a nepřímých daní – Směrnice 77/799

      (Směrnice Rady 77/799, čl. 8 odst. 1)
      3.     Volný pohyb kapitálu – Omezení – Daň z tržní hodnoty nemovitostí vlastněných právnickými osobami
      [Smlouva o ES, článek 73b (nyní článek 56 ES)]
      1.     Daň stanovená členským státem z tržní hodnoty nemovitostí, které vlastní právnické osoby v tomto členském státě, představuje
         daň obdobné povahy, jako jsou daně uvedené v čl. 1 odst. 3 směrnice 77/799 o vzájemné pomoci mezi příslušnými orgány členských
         států v oblasti přímých a nepřímých daní, která je vyměřena z částí majetku ve smyslu čl. 1 odst. 2 této směrnice.

      (viz bod 37, výrok 1)
      2.     Směrnice 77/799 o vzájemné pomoci mezi příslušnými orgány členských států v oblasti přímých a nepřímých daní a zejména její
         čl. 8 odst. 1 nebrání tomu, aby dva členské státy byly vázány mezinárodní úmluvou o zamezení dvojího zdanění a stanovení pravidel
         vzájemné správní pomoci v oblasti daní z příjmu a majetku, která ze své působnosti pro jeden členský stát vylučuje jednu kategorii
         daňových poplatníků podléhajících dani, na kterou se vztahuje uvedená směrnice, v rozsahu, v němž právní předpisy nebo správní
         praxe členského státu, který má poskytnout údaje, neopravňují příslušný orgán k získávání a použití takových údajů pro vlastní
         účely uvedeného členského státu, což přísluší ověřit vnitrostátnímu soudu.

      (viz bod 55, výrok 2)
      3.     Článek 73b Smlouvy (nyní článek 56 ES) musí být vykládán v tom smyslu, že brání takovým vnitrostátním právním předpisům, které
         osvobozují od daně z tržní hodnoty nemovitostí vlastněných v tomto členském státě právnickými osobami společnosti v něm usazené,
         zatímco toto osvobození pro společnosti usazené v jiném členském státě podřizují existenci úmluvy o správní pomoci uzavřené
         mezi dotčeným členským státem a tímto druhým státem za účelem boje proti vyhýbání se daňovým povinnostem a daňovým únikům
         nebo skutečnosti, že na základě smlouvy obsahující ustanovení o zákazu diskriminace z důvodu státní příslušnosti tyto společnosti
         nesmí podléhat většímu zdanění než takovému, kterému podléhají společnosti usazené v prvním členském státě, a neumožňují společnosti
         usazené v jiném členském státě, aby poskytla důkazy umožňující prokázat totožnost svých akcionářů-fyzických osob.

      (viz bod 102, výrok 3)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      11. října 2007(*)

      „Přímé daně – Daň z tržní hodnoty nemovitostí vlastněných ve Francii právnickými osobami – Holdingová společnost založená podle lucemburského práva – Odmítnutí osvobození od daně –Směrnice 77/799/EHS – Příkladmý výčet uvedených daní – Daň obdobné povahy – Meze výměny údajů – Dvoustranná úmluva – Článek 73b Smlouvy o ES (nyní článek 56 ES) – Volný pohyb kapitálu – Boj proti daňovým únikům“
      Ve věci C‑451/05,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Cour de cassation
         (Francie) ze dne 13. prosince 2005, došlým Soudnímu dvoru dne 19. prosince 2005, v řízení

      Européenne et Luxembourgeoise d’investissements SA (ELISA)
      proti
      Directeur général des impôts,
      Ministère public,
      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení K. Lenaerts, předseda senátu, G. Arestis (zpravodaj), E. Juhász, J. Malenovský a T. von Danwitz, soudci,
      generální advokát: J. Mazák,
      vedoucí soudní kanceláře: J. Swedenborg, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 24. ledna 2007,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za Européenne et Luxembourgeoise d’investissements SA J.‑J. Gatineauem, avocat,
      –       za francouzskou vládu G. de Berguesem a J.‑C. Graciou, jako zmocněnci,
      –       za řeckou vládu S. Spyropoulosem, Z. Chatzipavlou a K. Boskovitsem, jako zmocněnci,
      –       za italskou vládu I. M. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s G. De Bellisem, avvocato dello Stato,
      –       za nizozemskou vládu H. G. Sevenster a M. de Gravem, jako zmocněnci,
      –       za vládu Spojeného království V. Jackson, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s T. Wardem, barrister,
      –       za Komisi Evropských společenství R. Lyalem a J.‑P. Keppennem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 26. dubna 2007,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 52 Smlouvy o ES (nyní po změně článek 43 ES) a článku 73b Smlouvy
         o ES (nyní článek 56 ES), jakož i článku 1 směrnice Rady 77/799/EHS ze dne 19. prosince 1977 o vzájemné pomoci mezi příslušnými
         orgány členských států v oblasti přímých a nepřímých daní (Úř. věst. L 336, s. 15; Zvl. vyd. 09/01, s. 63), ve znění směrnice
         Rady 92/12/EHS ze dne 25. února 1992 (Úř. věst. L 76, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 179, dále jen „směrnice 77/799“).

      2       Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Européenne et Luxembourgeoise d’investissements SA (dále jen „ELISA“) a directeur
         général des impôts týkajícího se uplatňování režimu daně z tržní hodnoty nemovitostí, které vlastní právnické osoby ve Francii
         (dále jen „sporná daň“).

       Právní rámec
       Právo Společenství
      3       Článek 1 směrnice 77/799 nazvaný „Obecná ustanovení“ stanoví:
      „1.      Příslušné orgány členských států si v souladu s touto směrnicí navzájem poskytují veškeré údaje, které by jim mohly umožnit
         správné vyměření daní z příjmů a majetku […]

      2.      Za daně z příjmů a z majetku se považují, bez ohledu na způsob výběru, veškeré daně vyměřené z celkového příjmu, celkového
         majetku nebo z částí příjmů nebo majetku, včetně daní ze zisku z převodu movitého a nemovitého majetku, daní z objemu mezd
         a platů placených podniky a daní z přírůstku hodnoty majetku.

      3.      Stávající daně podle odstavce 2 jsou zejména tyto:
      […]
      ve Francii:

      Impôt sur le revenu,
      Impôt sur les sociétés,
      Taxe professionnelle,
      Taxe foncière sur les propriétés bâties,
      Taxe foncière sur les propriétés non bâties;
      […]
      4.      Odstavec 1 se vztahuje i na všechny daně stejné nebo obdobné povahy, kterými budou doplněny nebo nahrazeny daně uvedené v odstavci
         3 […]

      […]“
      4       Články 2, 3 a 4 směrnice 77/799 obsahují ustanovení týkající se výměny na dožádání, automatické výměny a spontánní výměny
         údajů podle čl. 1 odst. 1 této směrnice.

      5       Článek 8 uvedené směrnice nazvaný „Meze výměny údajů“ stanoví:
      „1.      Tato směrnice neukládá provedení šetření ani poskytnutí údajů, pokud právní předpisy nebo správní praxe neopravňují příslušné
         orgány členského státu, který má poskytnout údaj, k provedení takového šetření nebo k získávání a použití takových údajů pro
         vlastní daňové účely.

      2.      Poskytnutí údaje může být odmítnuto, pokud by vedlo k prozrazení obchodního, průmyslového nebo profesního tajemství nebo obchodního
         postupu nebo pokud by poskytnutí daného údaje odporovalo veřejnému pořádku.

      3.      Příslušný orgán členského státu může odmítnout poskytnutí údaje, pokud zúčastněný členský stát není z právních nebo faktických
         důvodů schopen odpovídající údaje sám poskytovat.“

      6       Článek 11 směrnice 77/799 nazvaný „Vztah k širším závazkům vzájemné pomoci“ stanoví, že „předchozími ustanoveními nejsou dotčeny
         širší závazky k vzájemnému poskytování údajů podle jiných právních předpisů.“

       Vnitrostátní právo
      7       Články 990 D a 990 E code général des impôts (všeobecný daňový zákoník, dále jen „CGI“) ve znění zákona č. 92-1376 ze dne
         30. prosince 1992 o finančním zákonu pro rok 1993 (JORF č. 304 ze dne 31. prosince 1992) stanoví:

      „Článek 990 D
      Právnické osoby, které přímo nebo zprostředkovaně vlastní jednu nebo více nemovitostí nacházejících se ve Francii nebo jsou
         držiteli práv in rem k takové nemovitosti, jsou povinny platit ročně daň ve výši 3 % z tržní hodnoty těchto nemovitostí nebo práv.

      Za osobu vlastnící ve Francii zprostředkovaně nemovitosti nebo práva k nim se považuje každá právnická osoba, která drží podíl
         v jakékoli formě a velikosti v právnické osobě, která je vlastníkem těchto nemovitostí nebo práv nebo držitelem podílu ve
         třetí právnické osobě, která sama vlastní nemovitosti nebo práva nebo je součástí řetězce podílů. Toto ustanovení se použije
         při jakémkoli počtu zprostředkujících právnických osob.

      Článek 990 E
      Dani stanovené v článku 990 D nepodléhají:
      1°      Právnické osoby, jejichž nemovitá aktiva ve smyslu článku 990 D nacházející se ve Francii představují méně než 50 % francouzských
         aktiv. Pro použití tohoto ustanovení se do nemovitých aktiv nezahrnují aktiva, která právnická osoba uvedená v článku 990 D
         nebo zprostředkovatel určí ke svému vlastnímu podnikání, jinému než s nemovitostmi.

      2°      Právnické osoby, které mají své sídlo v zemi nebo na území, které uzavřely s Francií úmluvu o správní pomoci v boji proti
         vyhýbání se daňovým povinnostem a daňovým únikům, a které nejpozději 15. května sdělí na místě stanoveném vyhláškou uvedenou
         v článku 990 F umístění, popis a hodnotu nemovitostí ve svém vlastnictví k 1. lednu, totožnost a adresy svých společníků ke
         stejnému datu a počet akcií nebo podílů, které jsou v držení každého z nich.

      3°      Právnické osoby, které mají své sídlo skutečné správy ve Francii, nebo jiné právnické osoby, které na základě smlouvy nesmí
         podléhat většímu daňovému zatížení, pokud každoročně sdělí nebo převezmou a dodrží povinnost sdělit daňovému úřadu na jeho
         vyžádání umístění a popis nemovitostí ve svém vlastnictví k 1. lednu, totožnost a adresy svých akcionářů, společníků nebo
         jiných členů, počet akcií nebo jiných práv, které jsou v držení každého z nich, a údaje o jejich pobytu pro daňové účely [...]“

       Mezinárodní právo
      8       Článek 21 odst. 1 úmluvy mezi Francouzskou republikou a Lucemburským velkovévodstvím o zamezení dvojího zdanění a stanovení
         pravidel vzájemné správní pomoci v oblastí daní z příjmu a majetku podepsané v Paříži dne 1. dubna 1958, pozměněné dodatkem
         podepsaným v Paříži dne 8. října 1970 (dále jen „úmluva ze dne 1. dubna 1958“), stanoví:

      „Státní příslušníci, společnosti nebo uskupení jednoho ze smluvních států nebudou ve druhém státě podléhat žádným dalším nebo
         vyšším daním, než jsou daně, které se ukládají státním příslušníkům, společnostem nebo uskupením tohoto druhého státu.“

      9       Článek 22 odst. 1 úmluvy ze dne 1. dubna 1958 stanoví:
      „Příslušné orgány obou států si mohou pro účely řádného uplatňování této úmluvy za podmínky vzájemnosti vyměňovat z úřední
         povinnosti nebo na požádání takové údaje, u kterých daňové právní předpisy těchto dvou států umožňují, aby se získávaly prostřednictvím
         běžných správních postupů […]“

      10     Francouzská a lucemburská vláda podle výměny dopisů ze dne 8. září 1970 týkající se úmluvy ze dne 1. dubna 1958 usoudily,
         že „tato úmluva se nepoužije od svého vstupu v platnost na holdingové společnosti ve smyslu zvláštních lucemburských právních
         předpisů (v současné době zákon ze dne 31. července 1929 a nařízení s mocí zákona ze dne 27. prosince 1937) ani na příjem,
         který osoba, jež je pro daňové účely rezidentem ve Francii, odvozuje z těchto společností, ani na podíly, které má v takových
         společnostech“.

      11     Úmluva o usazování podepsaná v Paříži dne 31. března 1930 mezi Francouzskou republikou a Lucemburským velkovévodstvím stanoví
         doložku nejvyšších výhod.

      12     Podle článku 9 této posledně uvedené úmluvy „se obě Vysoké smluvní strany zavazují uzavřít v co nejkratší době zvláštní úmluvu
         týkající se poplatků, daní a příspěvků, kterým podléhají státní příslušníci a společnosti, a řešení otázek dvojího zdanění“.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      13     ELISA je holdingová společnost založená podle lucemburského práva podle zákona ze dne 31. července 1929 o daňovém režimu uplatňovaném
         na holdingové společnosti (Mém. 1929, s. 685), ve znění velkovévodského nařízení ze dne 24. března 1989 (Mém. A 1989, s. 181).

      14     Podle čl. 1 druhého pododstavce tohoto zákona je holdingová společnost osvobozena od daně z příjmu, daňové přirážky, dodatečné
         daně, jakož i od srážkové daně a je rovněž osvobozena od obecních daní. Podle čl. 1 šestého pododstavce uvedeného zákona přísluší
         právo kontroly a vyšetřování registrační správě a je omezené na zjištění a prozkoumání skutkového stavu a údajů týkajících
         se daňového postavení společnosti a údajů shromážděných pro zabezpečení a ověření řádného a správného vybírání daní a poplatků,
         které je společnost povinna zaplatit.

      15     Podle předkládacího rozhodnutí vlastní ELISA na francouzském území několik nemovitostí a z tohoto titulu se na ni vztahují
         články 990 D a následující CGI, které ustanovují spornou daň.

      16     Z předkládacího usnesení rovněž vyplývá, že ELISA podala daňová přiznání, která vyžadoval zákon, ale nezaplatila odpovídající
         daň. Poté, co byla tato společnost dne 18. prosince 1997 vyrozuměna o daňových sankcích, daňové orgány přistoupily k jejich
         vymáhání. Vzhledem k tomu, že její stížnost byla zamítnuta, ELISA podala proti generálnímu řediteli daňové správy žalobu k tribunal
         de grande instance de Paris s cílem dosáhnout zproštění povinnosti zaplatit uvedenou daň.

      17     V důsledku dvou pro ni nepříznivých rozhodnutí vydaných dne 28. října 1999 tribunal de grande instance de Paris a dne 5. července
         2001 cour d’appel de Paris podala ELISA kasační opravný prostředek.

      18     Cour de cassation se rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
      „1)       Brání článek 52 a následující a článek 73b a následující Smlouvy o ES právní úpravě, jako je právní úprava stanovená v článku
         990 D a následujících [CGI], která právnickým osobám se sídlem skutečné správy ve Francii poskytuje možnost osvobození od
         [sporné] daně a podle které tato možnost u právnických osob se sídlem skutečné správy na území jiného státu, i když se jedná
         o členský stát Evropské unie, závisí na existenci úmluvy o správní pomoci mezi Francií a tímto státem za účelem boje proti
         vyhýbání se daňovým povinnostem a daňovým únikům nebo na skutečnosti, že na základě smlouvy obsahující ustanovení o zákazu
         diskriminace z důvodu státní příslušnosti, tyto právnické osoby nesmí podléhat většímu zdanění než takovému, kterému podléhají
         právnické osoby se svým sídlem skutečné správy ve Francii?

      2)       Je daň, jako je sporná daň, daní z majetku ve smyslu článku 1 směrnice [77/799]?
      3)       Brání, v případě kladné odpovědi, povinnosti týkající se vzájemné pomoci v oblasti daní, které jsou uloženy členským státům
         směrnicí [77/799], tomu, aby členské státy na základě dvoustranné úmluvy o správní pomoci v oblasti daní zavedly povinnosti
         téže povahy, přičemž vylučují jednu kategorii daňových poplatníků, jako jsou lucemburské holdingové společnosti?

      4)       Ukládají článek 52 a následující a článek 73b a následující Smlouvy o ES členskému státu, který uzavřel s jinou zemí, členem,
         či nečlenem Evropské unie, úmluvu obsahující ustanovení o zákazu diskriminace v oblasti daní, poskytnout právnické osobě se
         sídlem skutečné správy na území jiného členského státu, pokud tato právnická osoba vlastní jednu nebo více nemovitostí na
         území prvního členského státu a pokud druhý členský stát není vůči prvnímu vázán rovnocenným ustanovením, tytéž výhody, jako
         jsou výhody upravené tímto ustanovením?“

       K předběžným otázkám
      19     Úvodem je třeba poukázat na to, že spor v původním řízení se týká skutečností týkajících se členských států s vyloučením jakéhokoli
         třetího státu. V důsledku toho se odpovědi na předběžné otázky týkají pouze vztahů mezi členskými státy.

       Ke druhé otázce
      20     Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu, kterou je třeba přezkoumat na prvním místě, je, zda sporná daň představuje daň
         z majetku ve smyslu článku 1 směrnice 77/799/EHS.

      21     V tomto ohledu je třeba nejprve připomenout, že z čl. 1 odst. 2 směrnice 77/799 vyplývá, že za daně z příjmů a majetku se
         bez ohledu na způsob výběru považují daně vyměřené z celkového příjmu, celkového majetku nebo z částí příjmů nebo majetku,
         včetně daní ze zisku z převodu movitého a nemovitého majetku, daní z objemu mezd a platů placených podniky a daní z přírůstku
         hodnoty majetku.

      22     Z tohoto ustanovení jasně vyplývá, že kromě daní z celkového příjmu a celkového majetku se směrnice 77/799 vztahuje rovněž
         na daně vyměřené z částí příjmů nebo majetku. Z toho vyplývá, že takové daně bez ohledu na jejich název tvoří rovněž součást
         daní, pro které si příslušné orgány členských států v souladu se směrnicí 77/799 navzájem poskytují veškeré údaje, které by
         jim mohly umožnit správné vyměření uvedených daní.

      23     Zadruhé podle čl. 1 odst. 3 směrnice 77/799 jsou, pokud jde o Francii, daně podle odstavce 2 zejména impôt sur le revenu,
         impôt sur les sociétés, taxe professionnelle, taxe foncière sur les propriétés bâties a taxe foncière sur les propriétés non
         bâties.

      24     Z článku 1 odst. 3 směrnice 77/799 jednoznačně vyplývá, že výčet daní uvedených v tomto článku je příkladmý.
      25     Za těchto podmínek je třeba rovnou vyloučit argument, podle kterého, jelikož sporná daň není uvedena mezi daněmi uvedenými
         v čl. 1 odst. 3 směrnice 77/799, se nemůže směrnice použít na spor v původním řízení.

      26     Příkladmý charakter výčtu daní uvedených v čl. 1 odst. 3 směrnice 77/799 je potvrzen odstavcem 4 tohoto článku, který stanoví,
         že příslušné orgány členských států si navzájem poskytují rovněž veškeré údaje, které by jim mohly umožnit správné vyměření
         daní stejné nebo obdobné povahy, kterými budou doplněny nebo nahrazeny daně uvedené v odstavci 3 uvedeného článku.

      27     Přestože uznává, že výčet daní uvedených v čl. 1 odst. 3 směrnice 77/799 je příkladmý, francouzská vláda nicméně tvrdí, že
         charakteristiky sporné daně jí neumožňují pokládat za daň z majetku ve smyslu čl. 1 odst. 1 a 3 směrnice 77/799, a tudíž nemůže
         být tato směrnice použitelná na spor v původním řízení.

      28     V tomto ohledu uvedená vláda na jedné straně uplatňuje, že sporná daň není uložena fyzickým osobám, nýbrž právnickým osobám,
         a na druhé straně, že je cílem této daně bojovat proti daňovým únikům.

      29     Co se týče prvního uplatněného argumentu, je namístě rovnou konstatovat, že z čl. 1 odst. 3 směrnice 77/799 vyplývá, že mezi
         daně, pro které si příslušné orgány členských států navzájem poskytují veškeré údaje, které by jim mohly umožnit správné vyměření
         těchto daní, patří daně, které se ukládají rovněž právnickým osobám, jako je taxe professionnelle, na kterou výslovně odkazuje
         čl. 1 odst. 3 směrnice 77/799.

      30     Z toho vyplývá, že argumentace vycházející z toho, že se daně dotčené směrnicí 77/799 nevztahují na právnické osoby, musí
         být odmítnuta.

      31     Co se týče druhého argumentu uvedeného francouzskou vládou, je třeba poukázat na to, že za předpokladu, že cílem sporné daně
         je boj proti daňovým únikům, nemůže mít tato úvaha každopádně sama za následek zpochybnění použití směrnice 77/799 ve sporu
         v původním řízení.

      32     Mimoto je namístě připomenout, že směrnice 77/799 stanovila mechanismy určené k posílení spolupráce mezi správci daně uvnitř
         Společenství právě kvůli boji proti vyhýbání se daňovým povinnostem a boji proti daňovým únikům, jakož i pro umožnění správného
         vyměření daní z příjmů a majetku (viz v tomto smyslu zejména rozsudky ze dne 13. dubna 2000, W. N., C‑420/98, Recueil, s. I‑2847,
         bod 22, a ze dne 26. ledna 2006, Komise v. Rada, C‑533/03, Sb. rozh. s. I‑1025, body 70 a 71).

      33     Nicméně se zdá, že tímto argumentem se francouzská vláda snaží prokázat, že sporná daň nemůže být považována za daň z majetku
         ve smyslu směrnice 77/799. Toto tvrzení má být potvrzeno skutečností, že sporná daň se ukládá právnickým osobám.

      34     Tato argumentace musí být nicméně odmítnuta.
      35     Mimo skutečnosti, jak je zdůrazněno v bodě 29 tohoto rozsudku, že totiž směrnice 77/799 ze své působnosti nevylučuje daně
         ukládané právnickým osobám, je třeba připomenout, že poplatníky sporné daně jsou právnické osoby, které jsou vlastníky nemovitostí
         nacházejících se ve Francii, a že se tato daň vyměřuje podle ceny těchto nemovitostí.

      36     Je nutno konstatovat, že uvedená daň postihuje část majetku dotčené právnické osoby. Tvoří tedy součást daní, které jsou bez
         ohledu na svůj název vyměřené z částí příjmů nebo majetku ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 77/799.

      37     Ze všech předcházejících úvah vyplývá, že na druhou otázku je třeba odpovědět, že sporná daň představuje daň obdobné povahy,
         jako jsou daně uvedené v čl. 1 odst. 3 směrnice 77/799, která je vyměřena z částí majetku ve smyslu čl. 1 odst. 2 této směrnice.

       Ke třetí otázce
      38     K odpovědi na tuto otázku je třeba připomenout na jedné straně povinnosti uložené členským státům, které vyplývají z relevantních
         ustanovení směrnice 77/799, a na druhé straně povinnosti vyplývající oběma dotyčným členským státům v projednávané věci z úmluvy
         ze dne 1. dubna 1958.

      39     Co se týče povinností uložených směrnicí 77/799, je třeba nejprve upřesnit, že podle znění odstavců 1, 3 a 4 článku 1 této
         směrnice ve vzájemném spojení si příslušné orgány členských států navzájem poskytují veškeré údaje, které by jim mohly umožnit
         správné vyměření daní z příjmů a majetku, jakož i daní obdobné povahy, jako je sporná daň.

      40     Dále podle článku 2 směrnice 77/799 se toto poskytnutí údajů provádí na dožádání příslušného orgánu dotyčného členského státu.
         Jak vyplývá z článku 3 této směrnice, příslušné orgány členských států si navzájem poskytují údaje rovněž automaticky bez
         předchozího dožádání pro určité kategorie případů, na které se odkazuje v uvedené směrnici, nebo ještě podle jejího článku
         4 spontánně.

      41     V tomto ohledu čl. 8 odst. 1 směrnice 77/799 stanoví, že tato směrnice neukládá provedení šetření ani poskytnutí údajů, pokud
         právní předpisy nebo správní praxe neopravňují příslušné orgány členského státu, který má poskytnout údaj, k provedení takového
         šetření nebo k získávání a použití takových údajů pro vlastní účely.

      42     Nakonec podle článku 11 směrnice 77/799 nejsou jejími ustanoveními dotčeny širší závazky k vzájemnému poskytování údajů podle
         jiných právních předpisů.

      43     Pokud jde o povinnosti vyplývající z úmluvy ze dne 1. dubna 1958, její čl. 22 odst. 1 stanoví, že správní orgány obou dotyčných
         států – v tomto případě Francouzské republiky a Lucemburského velkovévodství – si mohou pro účely řádného uplatňování této
         úmluvy za podmínky vzájemnosti vyměňovat z úřední povinnosti nebo na požádání takové údaje, u kterých vnitrostátní daňové
         právní předpisy umožňují, aby se získávaly prostřednictvím běžných správních postupů. Tato výměna údajů se nicméně netýká
         holdingových společností založených podle lucemburského práva.

      44     Z ujednání uvedené úmluvy jasně vyplývá, že stanoví povinnosti stejné povahy, jako jsou ty, které vyplývají ze směrnice 77/799.
      45     Za těchto podmínek se předkládající soud táže, zda povinnosti uložené členským státům směrnicí 77/799 v oblasti vzájemné daňové
         pomoci brání členským státům uplatnit povinnosti vyplývající z úmluvy ze dne 1. dubna 1958.

      46     V tomto ohledu je zaprvé tvrzeno, že povinnosti vyplývající z uvedené úmluvy nemají žádný dopad na použitelnost směrnice 77/799.
         Podle řecké vlády jsou tyto povinnosti v každém případě pokryty článkem 11 směrnice, který stanoví, že jejími ustanoveními
         nejsou dotčeny širší závazky k vzájemnému poskytování údajů podle jiných právních předpisů.

      47     Tento argument musí být rovnou zamítnut. Není totiž pochyby o tom, že co se týče holdingových společností založených podle
         lucemburského práva, nemají povinnosti vyplývající z úmluvy ze dne 1. dubna 1958 širší dopad, pokud jde o poskytování údajů.
         Naopak směřují k omezení, ba i k vyloučení uvedeného poskytování, pokud jde o údaje týkající se uvedených holdingových společností.

      48     Z toho vyplývá, že článku 11 směrnice 77/799 se nelze platně dovolávat v rámci sporu v původním řízení.
      49     Zadruhé francouzská vláda tvrdí, že z čl. 8 odst. 1 směrnice 77/799 vyplývá, že v projednávaném případě tato směrnice nebrání
         použití úmluvy ze dne 1. dubna 1958, která vylučuje holdingové společnosti založené podle lucemburského práva ze systému výměny
         údajů mezi dotyčnými vnitrostátními orgány.

      50     V tomto ohledu z čl. 8 odst. 1 směrnice 77/799 vyplývá, že tato směrnice neukládá členským státům provedení šetření ani poskytnutí
         údajů, pokud právní předpisy nebo správní praxe neopravňují příslušné orgány členského státu, který má poskytnout údaj, k provedení
         takového šetření nebo k získávání a použití takových údajů pro vlastní účely.

      51     Podle francouzské vlády se relevantní lucemburské právní předpisy omezují na požadavek, aby holdingové společnosti založené
         podle lucemburského práva poskytovaly pouze údaje o svém právním postavení, a stanoví, že od nich nelze požadovat žádné údaje
         pro daňové účely.

      52     V důsledku toho, pokud příslušné lucemburské právní předpisy toto skutečně stanoví, což ověřit je věcí předkládajícího soudu,
         se na situaci holdingových společností založených podle lucemburského práva, co se týče vzájemné pomoci členských států v oblasti
         přímých a nepřímých daní, vztahuje čl. 8 odst. 1 směrnice 77/799.

      53     Je tomu tak stejně ohledně úmluvy ze dne 1. dubna 1958, z níž vyplývá, že její smluvní strany ze systému údajů, který je jí
         stanoven, vyloučily uvedené holdingové společnosti.

      54     Úmluva ze dne 1. dubna 1958 totiž pouze odráží stav lucemburských právních předpisů v dané oblasti, takže se na tuto úmluvu
         rovněž, pokud jde o její omezenou působnost, vztahuje čl. 8 odst. 1 směrnice 77/799.

      55     Za těchto podmínek je třeba na třetí otázku odpovědět, že směrnice 77/799, a zejména její čl. 8 odst. 1 nebrání tomu, aby
         dva členské státy byly vázány mezinárodní úmluvou o zamezení dvojího zdanění a stanovení pravidel vzájemné správní pomoci
         v oblasti daní z příjmu a majetku, která ze své působnosti pro jeden členský stát vylučuje jednu kategorii daňových poplatníků
         podléhajících dani, na kterou se vztahuje uvedená směrnice, v rozsahu, v němž právní předpisy nebo správní praxe členského
         státu neopravňují příslušný orgán, který má poskytnout údaje, k získávání a použití takových údajů pro vlastní účely uvedeného
         státu, což ověřit je věcí předkládajícího soudu.

       K první otázce
      56     Podstatou první otázky položené předkládajícím soudem je, zda ustanovení Smlouvy týkající se svobody usazování a volného pohybu
         kapitálu brání takovým vnitrostátním právním předpisům, jaké jsou dotčené v původním řízení, které osvobozují od sporné daně
         společnosti usazené ve Francii, zatímco uvedené osvobození pro společnosti usazené v jiném členském státě podřizují existenci
         úmluvy o správní pomoci mezi Francouzskou republikou a tímto státem za účelem boje proti vyhýbání se daňovým povinnostem a daňovým
         únikům nebo skutečnosti, že na základě smlouvy obsahující ustanovení o zákazu diskriminace z důvodu státní příslušnosti tyto
         společnosti nesmí podléhat většímu zdanění než takovému, kterému podléhají společnosti usazené ve Francii.

      57     Jelikož předkládající soud žádá, aby mu Soudní dvůr vyložil jak článek 52 Smlouvy týkající se svobody usazování, tak článek
         73b Smlouvy týkající se volného pohybu kapitálu, je třeba určit, zda taková vnitrostátní právní úprava, jaká je dotčená v původním
         řízení, může spadat do těchto svobod.

      58     Co se týče článku 73b Smlouvy, je třeba připomenout, že právo nabývat, užívat a zcizovat nemovitosti na území jiného členského
         státu, které představuje nezbytný doplněk svobody usazování, jak vyplývá z čl. 54 odst. 3 písm. e) Smlouvy o ES [nyní po změně
         čl. 44 odst. 2 písm. e) ES] způsobuje při svém výkonu pohyb kapitálu (rozsudek ze dne 25. ledna 2007, Festersen, C‑370/05,
         Sb. rozh. s. I‑1129, bod 22 a citovaná judikatura).

      59     Podle ustálené judikatury zahrnuje pohyb kapitálu operace, prostřednictvím kterých nerezidenti uskutečňují investice do nemovitostí
         na území členského státu, jak vyplývá z klasifikace pohybu kapitálu uvedené v příloze I směrnice Rady 88/361/EHS ze dne 24.
         června 1988, kterou se provádí článek 67 Smlouvy [článek zrušený Amsterodamskou smlouvou] (Úř. věst. L 178, s. 5; Zvl. vyd.
         10/01, s. 13); tato klasifikace si zachovává, co se týče definice pojmu „pohyb kapitálu“, informativní hodnotu, kterou měla
         dříve (viz výše uvedený rozsudek Festersen, bod 23 a citovaná judikatura).

      60     Je nesporné, že žalobkyně v původním řízení koupila jako holdingová společnost založená podle lucemburského práva nemovitosti
         ve Francii. Je nesporné, že taková přeshraniční investice představuje pohyb kapitálu ve smyslu uvedené klasifikace (viz rozsudek
         ze dne 5. července 2005, D., C‑376/03, Sb. rozh. s. I‑5821, bod 24).

      61     Z toho vyplývá, že taková vnitrostátní právní úprava, jaká je dotčená v původním řízení, spadá do volného pohybu kapitálu.
      62     Co se týče článku 52 Smlouvy, z judikatury Soudního dvora vyplývá, že svoboda usazování, kterou tento článek přiznává příslušníkům
         Společenství a která zahrnuje jejich přístup k samostatně výdělečným činnostem a jejich výkon, jakož i zřizování a řízení
         podniků za stejných podmínek, které jsou stanoveny právními předpisy členského státu usazení pro jeho vlastní státní příslušníky,
         zahrnuje pro společnosti založené podle práva některého členského státu, jež mají své sídlo, ústřední správu nebo hlavní provozovnu
         uvnitř Společenství, právo vykonávat činnost v dotyčném členském státě prostřednictvím dceřiné společnosti, pobočky nebo zastoupení
         (rozsudky ze dne 23. února 2006, Keller Holding, C‑471/04, Sb. rozh. s. I‑2107, bod 29, a ze dne 14. září 2006, Centro di
         Musicologia Walter Stauffer, C‑386/04, Sb. rozh. s. I‑8203, bod 17 a citovaná judikatura).

      63     Mimoto je pojem „usazování“ ve smyslu Smlouvy velmi širokým pojmem zahrnujícím možnost příslušníka Společenství podílet se
         stabilně a trvale na hospodářském životě jiného členského státu, než je stát jeho původu, a dosahovat přitom zisku, a tím
         podporovat vzájemné hospodářské a sociální prolínání uvnitř Společenství v oblasti samostatně výdělečných činností (viz zejména
         výše uvedený rozsudek Centro di Musicologia Walter Stauffer, bod 18 a citovaná judikatura).

      64     Nicméně k tomu, aby se ustanovení týkající se práva na usazování mohla použít, je v zásadě nutné, aby byla zajištěna trvalá
         přítomnost v hostitelském členském státě, a v případě nabytí a vlastnictví nemovitostí, aby správa tohoto majetku byla aktivní
         (výše uvedený rozsudek Centro di Musicologia Walter Stauffer, bod 19).

      65     Přestože v projednávané věci žalobkyně v původním řízení vlastní nemovitosti ve Francii, nevyplývá ani z popisu skutkového
         stavu poskytnutého předkládajícím soudem, ani z vyjádření předložených Soudnímu dvoru, že tyto nemovitosti vlastní v rámci
         výkonu svých činností nebo že sama svůj nemovitý majetek spravuje.

      66     V důsledku toho je namístě dojít k závěru, že ustanovení upravující svobodu usazování se v zásadě za takových okolností, jako
         jsou okolnosti vyložené v předkládacím rozhodnutí, nepoužijí.

      67     Z předcházejících úvah vyplývá, že je třeba přezkoumat, zda taková vnitrostátní právní úprava, jaká je dotčena ve věci v původním
         řízení, představuje omezení volného pohybu kapitálu.

      68     V tomto ohledu je třeba úvodem připomenout, že i když přímé daně na základě ustálené judikatury spadají do pravomoci členských
         států, členské státy musejí nicméně při jejím výkonu dodržovat právo Společenství (viz zejména rozsudky ze dne 7. září 2004,
         Manninen, C‑319/02, Sb. rozh. s. I‑7477, bod 19; ze dne 6. března 2007, Meilicke a další, C‑292/04, Sb. rozh. s. I‑1835, bod
         19, a ze dne 24. května 2007, Holböck, C‑157/05, Sb. rozh. s. I‑4051, bod 21).

      69     Z judikatury Soudního dvora rovněž vyplývá, že opatřeními zakázanými podle čl. 73b odst. 1 Smlouvy jako omezení pohybu kapitálu
         jsou také ta, která mohou odradit od investování v některém členském státě osoby, které nemají v tomto státě bydliště, nebo
         odradit osoby s bydlištěm v tomto členském státě od investování v jiných státech (výše uvedený rozsudek Festersen, bod 24
         a citovaná judikatura).

      70     Co se týče právnických osob se sídlem skutečné správy ve Francii, jsou tyto podle čl. 990 E bodu 3 CGI osvobozeny od sporné
         daně, pokud každoročně sdělí nebo převezmou a dodrží povinnost sdělit daňovému úřadu na jeho vyžádání umístění a popis nemovitostí
         ve svém vlastnictví k 1. lednu, totožnost a adresy svých akcionářů, společníků nebo jiných členů, počet akcií nebo jiných
         práv, které jsou v držení každého z nich, a údaje o jejich pobytu pro daňové účely.

      71     Co se týče právnických osob, které mají sídlo v jiném členském státě než ve Francii, čl. 990 E bod 2 CGI stanoví, že jsou
         osvobozeny od sporné daně – stejně jako právnické osoby se sídlem skutečné správy ve Francii – pokud každý rok sdělí umístění,
         popis a hodnotu nemovitostí ve svém vlastnictví k 1. lednu, totožnost a adresy svých společníků ke stejnému datu a počet akcií
         nebo podílů, které jsou v držení každého z nich.

      72     Podle téhož ustanovení CGI je nicméně mimoto nutné, aby byla uzavřena úmluva o správní pomoci v boji proti vyhýbání se daňovým
         povinnostem a daňovým únikům nebo podle čl. 990 E bodu 3 CGI smlouva, podle které dotyčné právnické osoby nesmí podléhat většímu
         daňovému zatížení než právnické osoby se sídlem skutečné správy ve Francii.

      73     Co se týče osvobození uvedeného v čl. 990 E bodě 2 CGI, úmluva, na kterou tento článek odkazuje, byla uzavřena, ale holdingové
         společnosti založené podle lucemburského práva, jako je žalobkyně v původním řízení, jsou z její působnosti vyloučeny, a tudíž
         se nemohou domáhat osvobození od sporné daně.

      74     Co se týče právnických osob, které nemají sídlo správy ve Francii a které se mohou domáhat osvobození stanoveného v čl. 990 E
         bodě 3 CGI, je třeba uvést, že k tomuto dni nebyla mezi Francouzskou republikou a Lucemburským velkovévodstvím uzavřena žádná
         zvláštní úmluva, která by řešila otázky dvojího zdanění. Za těchto podmínek, a jak bylo jasně uvedeno v předkládacím rozhodnutí,
         daňový úřad ve věci v původním řízení na základě čl. 990 E bodu 3 CGI zamítl žádost o osvobození od sporné daně předloženou
         žalobkyní v původním řízení.

      75     Z předcházejících úvah vyplývá, že aby se na ně vztahovalo osvobození od sporné daně podle článku 990 D a čl. 990 E bodu 2
         a 3 CGI, podléhají právnické osoby, které nemají sídlo správy ve Francii, na rozdíl od ostatních poplatníků dodatečné podmínce,
         totiž existenci úmluvy uzavřené mezi Francouzskou republikou a dotyčným státem.

      76     V tomto ohledu je namístě uvést, že v případě neexistence takové úmluvy je právnická osoba, která nemá sídlo správy ve Francii,
         zbavena možnosti požadovat úspěšně osvobození od sporné daně podle článku 990 D a čl. 990 E bodů 2 a 3 CGI. Přitom vzhledem
         ke skutečnosti, že přísluší samotným dotyčným státům, aby se rozhodly, zda se zavážou smluvní cestou, jeví se tato podmínka
         existence úmluvy o správní pomoci nebo smlouvy jako způsobilá zavést de facto pro tuto kategorii právnických osob stálý režim, ve kterém nebudou osvobozeny od sporné daně.

      77     Z toho vyplývá, že požadavky stanovené vnitrostátní právní úpravou dotčenou v původním řízení pro osvobození od sporné daně
         činí investice do nemovitostí méně přitažlivými pro takové společnosti-nerezidenty, jako jsou holdingové společnosti založené
         podle lucemburského práva.

      78     Uvedená právní úprava tedy pro dotčené právnické osoby představuje omezení zásady volného pohybu kapitálu, které je v zásadě
         zakázáno článkem 73b Smlouvy.

      79     Za těchto podmínek je třeba zatřetí a nakonec přezkoumat, zda omezení vyplývající ze sporné daně je odůvodněno naléhavým důvodem
         obecného zájmu.

      80     K tomu francouzská vláda tvrdí, že sporná daň tvoří součást souboru opatření boje proti vyhýbání se daňovým povinnostem, jejímž
         cílem je motivovat právnické osoby, které drží přímo, nebo nepřímo nemovitost ve Francii, aby odhalily identitu fyzických
         nebo právnických osob, které jsou jejich společníky.

      81     Z judikatury Soudního dvora jistě vyplývá, že boj proti vyhýbání se daňovým povinnostem představuje naléhavý důvod obecného
         zájmu, který může odůvodnit omezení volného pohybu (viz výše uvedený rozsudek Centro di Musicologia Walter Stauffer, bod 32,
         jakož i rozsudek ze dne 30. ledna 2007, Komise v. Dánsko, C‑150/04, Sb. rozh. s. I‑1163, bod 51 a citovaná judikatura).

      82     Dotčené omezení musí nicméně být přiměřené sledovanému cíli a nesmí překračovat meze toho, co je nezbytné k dosažení uvedeného
         cíle (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Manninen, bod 29; Centro di Musicologia Walter Stauffer, bod 32; Komise v. Dánsko,
         bod 46, a rozsudek ze dne 5. července 2007, Komise v. Belgie, C‑522/04, Sb. rozh. s. I‑5701, bod 47).

      83     Je tedy třeba přezkoumat, zda sporná daň je přiměřená pro boj proti vyhýbání se daňovým povinnostem a zda nepřekračuje meze
         toho, co je nezbytné k dosažení tohoto cíle.

      84     Podle francouzské vlády má sporná daň za cíl odradit poplatníky podléhající francouzské dani z majetku, aby takovému zdanění
         unikli tím, že založí společnosti, které se stanou vlastníky nemovitostí nacházejících se ve Francii, ve státech, které s Francouzskou
         republikou neuzavřely úmluvu o správní pomoci nebo smlouvu obsahující ustanovení o zákazu diskriminace z důvodu státní příslušnosti,
         na jejímž základě tyto společnosti nesmí podléhat většímu zdanění než takovému, kterému podléhají společnosti usazené ve Francii.

      85     Sporná daň má zejména za cíl bojovat proti praxi spočívající v tom, že fyzické osoby, které mají daňové bydliště ve Francii
         a jejichž nemovitosti by běžně podléhaly dani z majetku, zakládají společnosti, které mají daňový domicil v jiném státě, od
         něhož Francouzská republika nemůže získat patřičné údaje o fyzických osobách, které drží v těchto společnostech podíly.

      86     Ukazuje se tedy, že rozhodujícím kritériem pro osvobození od daně je ve skutečnosti zajištění toho, že francouzská daňová
         správa může požadovat přímo od zahraničních daňových orgánů všechny údaje nezbytné pro prověření prohlášení společností, které
         mají vlastnická a jiná práva in rem k nemovitému majetku ve Francii, v souladu s článkem 990 E CGI, jakož i prohlášení fyzických osob s daňovým bydlištěm ve
         Francii týkající se jejich nemovitostí, které jsou předmětem daně z majetku.

      87     Francouzská právní úprava dotčená v původním řízení tím, že zdaňuje všechny společnosti, které nesplňují tento požadavek,
         má za následek zdanění nemovitého majetku společností použitých jako „zástěna“ fyzickými osobami, které by při neexistenci
         takovýchto společností podléhaly dani z majetku.

      88     Sporná daň v důsledku toho umožňuje bojovat proti takovým postupům, jejichž jediným cílem je to, aby se fyzické osoby vyhnuly
         placení daně z majetku ve Francii, nebo přinejmenším učinit tyto postupy méně atraktivními. Je proto vhodná pro účely boje
         proti vyhýbání se daňovým povinnostem.

      89     Zbývá nicméně určit, zda sporná daň nejde nad rámec toho, co je pro dosažení tohoto cíle nezbytné.
      90     K tomu francouzská vláda uvádí, že restriktivní přístup k osvobození od sporné daně je nezbytný z důvodu těžkostí, které francouzské
         daňové orgány mají při dokazování vyhýbání se daňovým povinnostem, pokud neexistují spolehlivé údaje pro prověření údajů,
         které poskytli daňoví poplatníci ve svých daňových přiznáních.

      91     V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury odůvodnění vycházející z boje proti vyhýbání se daňovým
         povinnostem může být přijato, pouze pokud se týká čistě vykonstruovaných operací, jejichž cílem je obejít daňový předpis,
         což vylučuje jakýkoli obecný předpoklad vyhýbání se daňovým povinnostem. Obecný předpoklad daňového úniku nebo vyhýbání se
         daňovým povinnostem nemůže tudíž postačovat, aby odůvodnil daňové opatření, které ohrožuje cíle Smlouvy (viz v tomto smyslu
         rozsudky ze dne 26. září 2000, Komise v. Belgie, C‑478/98, Recueil, s. I‑7587, bod 45; ze dne 4. března 2004, Komise v. Francie,
         C‑334/02, Recueil, s. I‑2229, bod 27, jakož i ze dne 12. září 2006, Cadbury Schweppes a Cadbury Schweppes Overseas, C‑196/04,
         Sb. rozh. s. I‑7995, bod 50 a citovaná judikatura).

      92     Rovněž podle ustálené judikatury Soudního dvora se členský stát může dovolávat směrnice 77/799, aby od příslušných orgánů
         jiného členského státu získal veškeré nezbytné údaje, které by mu mohly umožnit správné vyměření daní, které uvedená směrnice
         pokrývá (viz výše uvedené rozsudky Cadbury Schweppes a Cadbury Schweppes Overseas, bod 71, a Komise v. Dánsko, bod 52). Krom
         toho z odpovědi na druhou předběžnou otázku vyplývá, že sporná daň je pokryta směrnicí 77/799.

      93     Z odpovědi na třetí položenou otázku jistě vyplývá, že v kontextu věci v původním řízení se na omezenou působnost úmluvy ze
         dne 1. dubna 1958 vztahují meze výměny údajů upravené čl. 8 odst. 1 směrnice 77/799, takže pro francouzské daňové orgány může
         být v případě holdingových společností založených podle lucemburského práva nemožné účinně bojovat proti vyhýbání se daňovým
         povinnostem.

      94     Z judikatury nicméně rovněž vyplývá, že i když čl. 8 odst. 1 směrnice 77/799 neukládá daňovým orgánům členských států žádnou
         povinnost spolupracovat, pokud jejich právní předpisy nebo správní praxe příslušným orgánům brání, aby prováděly šetření nebo
         získávaly a používaly údaje pro vlastní účely těchto států, nemožnost požadovat takovou spolupráci nemůže odůvodnit nepřiznání
         daňového zvýhodnění.

      95     Nic totiž nebrání dotyčným daňovým orgánům, aby od poplatníka požadovaly důkazy, které by považovaly za nezbytné k řádnému
         vyměření dotyčných daní, a případně odmítly požadované osvobození, pokud by tyto důkazy nebyly dodány (viz výše uvedený rozsudek
         Komise v. Dánsko, bod 54 a citovaná judikatura).

      96     Nelze tak a priori vyloučit, že by poplatník mohl předložit příslušný listinný důkaz umožňující daňovým orgánům členského státu zdanění zřetelně
         a přesně ověřit, že se nepokouší vyhnout se nebo obejít placení daní (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 8. července 1999,
         Baxter a další, C‑254/97, Recueil, s. I‑4809, body 19 a 20, a ze dne 10. března 2005, Laboratoires Fournier, C‑39/04, Sb.
         rozh. s. I‑2057, bod 25).

      97     Mimoto je namístě uvést, že za okolností věci v původním řízení může případná nemožnost požadovat spolupráci přímo od daňových
         orgánů Lucemburského velkovévodství ověřování údajů ztížit.

      98     Tato obtíž nemůže nicméně odůvodnit kategorické odmítnutí přiznat daňovou výhodu pro investice uskutečněné investorem pocházejícím
         z tohoto členského státu. Když totiž holdingové společnosti založené podle lucemburského práva požadují osvobození od sporné
         daně, francouzské daňové orgány mohou požadovat od těchto společností důkazy, které považují za nezbytné k úplnému zajištění
         transparentnosti jejich vlastnických práv a struktury jejich akcionářů, a to nezávisle na existenci úmluvy o správní pomoci
         nebo smlouvy obsahující ustanovení o zákazu diskriminace v daňové oblasti.

      99     Francouzská právní úprava dotčená v původním řízení neumožňuje společnostem, které nespadají do rozsahu působnosti úmluvy
         o správní pomoci a na které se nevztahuje smlouva stanovující ustanovení o zákazu diskriminace v daňové oblasti, ale které
         investují do nemovitostí ve Francii, aby předložily listinné důkazy umožňující prokázat totožnost jejich akcionářů a jakékoliv
         další údaje, které francouzské daňové orgány považují za nezbytné. V důsledku toho tyto právní předpisy za všech okolností
         brání tomu, aby tyto společnosti prokázaly, že nesledují podvodný cíl.

      100   Z toho vyplývá, že francouzská vláda mohla přijmout méně omezující opatření, aby dosáhla cíle spočívajícího v boji proti vyhýbání
         se daňovým povinnostem.

      101   Sporná daň tudíž nemůže být odůvodněna bojem proti vyhýbání se daňovým povinnostem.
      102   V důsledku toho je třeba na první položenou otázku odpovědět, že článek 73b Smlouvy musí být vykládán v tom smyslu, že brání
         takovým vnitrostátním právním předpisům, jaké jsou dotčené v původním řízení, které osvobozují od sporné daně společnosti
         usazené ve Francii, zatímco toto osvobození pro společnosti usazené v jiném členském státě podřizují existenci úmluvy o správní
         pomoci uzavřené mezi Francouzskou republikou a tímto státem za účelem boje proti vyhýbání se daňovým povinnostem a daňovým
         únikům nebo skutečnosti, že na základě smlouvy obsahující ustanovení o zákazu diskriminace z důvodu státní příslušnosti tyto
         společnosti nesmí podléhat většímu zdanění než takovému, kterému podléhají společnosti usazené ve Francii, a neumožňují společnosti
         usazené v jiném členském státě, aby poskytla důkazy umožňující prokázat totožnost svých akcionářů-fyzických osob.

       Ke čtvrté otázce
      103   S ohledem na odpovědi Soudního dvora na první tři otázky není na čtvrtou otázku položenou předkládajícím soudem třeba odpovídat.
       K nákladům řízení
      104   Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
      1)      Daň z tržní hodnoty nemovitostí, které vlastní právnické osoby ve Francii, představuje daň obdobné povahy, jako jsou daně
            uvedené v čl. 1 odst. 3 směrnice Rady 77/799/EHS ze dne 19. prosince 1977 o vzájemné pomoci mezi příslušnými orgány členských
            států v oblasti přímých a nepřímých daní, ve znění směrnice Rady 92/12/EHS ze dne 25. února 1992, která je vyměřena z částí
            majetku ve smyslu čl. 1 odst. 2 této směrnice.
      2)      Směrnice 77/799, ve znění směrnice 92/12, a zejména její čl. 8 odst. 1 nebrání tomu, aby dva členské státy byly vázány mezinárodní
            úmluvou o zamezení dvojího zdanění a stanovení pravidel vzájemné správní pomoci v oblasti daní z příjmu a majetku, která ze
            své působnosti pro jeden členský stát vylučuje jednu kategorii daňových poplatníků podléhajících dani, na kterou se vztahuje
            uvedená směrnice, v rozsahu, v němž právní předpisy nebo správní praxe členského státu neopravňují příslušný orgán, který
            má poskytnout údaje, k získávání a použití takových údajů pro vlastní účely uvedeného státu, což ověřit je věcí předkládajícího
            soudu.
      3)      Článek 73b Smlouvy o ES (nyní článek 56 ES) musí být vykládán v tom smyslu, že brání takovým vnitrostátním právním předpisům,
            jaké jsou dotčené v původním řízení, které osvobozují od daně z tržní hodnoty nemovitostí vlastněných ve Francii právnickými
            osobami společnosti usazené ve Francii, zatímco toto osvobození pro společnosti usazené v jiném členském státě podřizují existenci
            úmluvy o správní pomoci uzavřené mezi Francouzskou republikou a tímto státem za účelem boje proti vyhýbání se daňovým povinnostem
            a daňovým únikům nebo skutečnosti, že na základě smlouvy obsahující ustanovení o zákazu diskriminace z důvodu státní příslušnosti
            tyto společnosti nesmí podléhat většímu zdanění než takovému, kterému podléhají společnosti usazené ve Francii, a neumožňují
            společnosti usazené v jiném členském státě, aby poskytla důkazy umožňující prokázat totožnost svých akcionářů-fyzických osob.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: francouzština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 4. března 1986. # Komise Evropských společenství proti Dánskému království. # Věc 106/84.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 14. června 1990. # Michel Weiser proti Caisse nationale des barreaux français. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Tribunal d'instance de Paris - Francie. # Úředníci - Převod nároků na důchod. # Věc C-37/89.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 23. října 2003. # RTL Television GmbH proti Niedersächsische Landesmedienanstalt für privaten Rundfunk. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Niedersächsisches Oberverwaltungsgericht - Německo. # Věc C-245/01.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 25. ledna 2007.#Trestní řízení proti Uwe Kay Festersen.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Vestre Landsret - Dánsko.#Svoboda usazování - Volný pohyb kapitálu - Články 43 ES a 56 ES - Omezení nabývání zemědělských hospodářství - Povinnost nabyvatele zřídit si na zemědělském statku s pozemky trvalé bydliště.#Věc C-370/05.

text:
      Věc C-370/05
      Trestní řízení
      proti
      Uwemu Kay Festersenovi
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Vestre Landsret)
      „Svoboda usazování – Volný pohyb kapitálu – Články 43 ES a 56 ES – Omezení nabývání zemědělských hospodářství – Povinnost nabyvatele zřídit si na zemědělském statku s pozemky trvalé bydliště“
      Shrnutí rozsudku
      Volný pohyb kapitálu – Omezení nabývání nemovitostí
      (Článek 56 ES)
      Článek 56 ES brání tomu, aby vnitrostátní právní úprava podmiňovala nabytí zemědělského statku s pozemky tím, že si nabyvatel
         zřídí na dobu osmi let na tomto statku trvalé bydliště bez ohledu na konkrétní okolnosti související s vlastnostmi dotyčného
         zemědělského statku s pozemky.

      Lze sice připustit, že vnitrostátní právní úprava, která obsahuje takovou povinnost bydliště, jejímž cílem je zabránit nabývání
         zemědělské půdy z čistě spekulativních důvodů, a která tak směřuje k usnadnění nabývání této půdy přednostně osobami, které
         ji chtějí obdělávat, odpovídá v členském státě, jehož zemědělská půda představuje omezený přírodní zdroj, cíli obecného zájmu.
         Nicméně povinnost bydliště představuje opatření, které překračuje meze toho, co je k dosažení takového cíle nezbytné. Jednak
         se totiž ukazuje jako obzvláště omezující v tom, že omezuje nejen volný pohyb kapitálu, ale rovněž právo nabyvatele zvolit
         si svobodně místo pobytu, zaručené Evropskou úmluvou o ochraně lidských práv a základních svobod a chráněné v právním řádu
         Společenství, a zasahuje tak do základního práva. Krom toho nic neumožňuje konstatovat, že k dosažení sledovaného cíle není
         možné přijmout jiná opatření, méně omezující než tato povinnost. Taková povinnost, tím spíše pokud je doplněna podmínkou,
         že bydliště musí být zachováno po dobu několika let, překračuje meze toho, co lze považovat za nezbytné.

      (viz body 33–37, 41–42, 50, výrok 1)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      25. ledna 2007 (*)

      „Svoboda usazování – Volný pohyb kapitálu – Články 43 ES a 56 ES – Omezení nabývání zemědělských hospodářství – Povinnost nabyvatele zřídit si na zemědělském statku s pozemky trvalé bydliště“
      Ve věci C‑370/05,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Vestre Landsret (Dánsko)
         ze dne 5. října 2005, došlým Soudnímu dvoru dne 10. října 2005, v trestním řízení proti

      Uwemu Kay Festersenovi
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení A. Rosas, předseda senátu, A. Tizzano, A. Borg Barthet, J. Malenovský (zpravodaj) a U. Lõhmus, soudci,
      generální advokátka: C. Stix-Hackl,
      vedoucí soudní kanceláře: B. Fülöp, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 12. července 2006,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za U. K. Festersena K. Berningem, advokat,
      –        za dánskou vládu J. Moldem, jako zmocněncem, ve spolupráci s P. Bieringem, advokat,
      –        za norskou vládu K. Moenem a I. Holten, jako zmocněnci,
      –        za Komisi Evropských společenství H. Støvlbækem, jako zmocněncem,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 3. října 2006,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 43 ES a 56 ES.

      2        Tato žádost byla podána v rámci trestního řízení zahájeného proti U. K. Festersenovi na základě toho, že nesplnil povinnost
         zřídit si trvalé bydliště na zemědělském statku s pozemky, který nabyl na území obce Bov v kraji Jižní Jutsko (Dánsko).

       Vnitrostátní právní rámec
      3        Podle článku 2 dánského zákona o zemědělství (landbrugsloven), ve znění vyplývajícím z kodifikující vyhlášky č. 598 (lovbekendtgørelse
         nr. 598) ze dne 15. července 1999 (dále jen „zákon o zemědělství“):

      „1. Na všechny zemědělské statky s pozemky se vztahuje povinnost obdělávání podle ustanovení tohoto zákona.
      2. Zemědělským statkem s pozemky se rozumí nemovitost označená jako taková v katastru nemovitostí.
      [...]“
      4        Článek 4 odst. 6 zákona o zemědělství stanoví:

      „Dojde-li k rozdělení zemědělského statku s pozemky na části nebo se z jiného důvodu sníží jejich rozloha pod 2 ha, není jejich
         obdělávání povinné, ledaže si jej vlastník přeje zachovat. […]“

      5        Podle článku 7 tohoto zákona:

      „1. Každý zemědělský statek s pozemky musí být obhospodařován samostatně a opatřen vhodnou obytnou budovou, jejíž obyvatelé
         půdu obdělávají, s výhradou ustanovení čl. 8 odst. 4 a 6, čl. 9 odst. 1 a 2 a článku 10.

      2. Statek s pozemky musí být obhospodařován vhodným způsobem, s přihlédnutím k možnostem hospodářského využití, požadavkům
         v oblasti zdraví domácích zvířat, jakož i přírodě a životnímu prostředí.

      [...]“
      6        Článek 16 uvedeného zákona stanoví:

      „1. Kterákoliv fyzická osoba může nabýt zemědělský statek s pozemky ve venkovské oblasti, jehož rozloha přesahuje 30 ha, za
         podmínky, že:

      [...]
      4) nabyvatel si do šesti měsíců od nabytí zřídí na statku trvalé bydliště,
      5) nabyvatel sám statek s pozemky obhospodařuje
      [...]
      2. K nabytí vlastnictví zemědělského statku s pozemky, jehož rozloha nepřesahuje 30 ha, postačuje, pokud nabyvatel splňuje
         podmínky uvedené v odst. 1 bodech 1 až 4.

      [...]“
      7        Podle článku 18 zákona o zemědělství:

      „1. Kromě případů uvedených v článcích 16, 17 a 17a lze nabýt vlastnictví zemědělského statku s pozemky ve venkovské oblasti
         pouze s povolením ministra výživy, zemědělství a rybolovu.

      [...]
      4. Ministr může povolit nabytí vlastnictví zemědělského statku s pozemky v následujících případech:
      1)      k nabytí dochází za účelem využití podle čl. 4 odst. 1 bod 1 a lze očekávat, že statek s pozemky bude využit k tomuto účelu
         v blízké budoucnosti;

      2)      k nabytí dochází za účelem zisku se záměrem nezemědělského využití, které lze považovat za žádoucí z hlediska obecného zájmu;
      3)      k nabytí dochází za účelem dosažení specifických cílů, jako je zejména využití statku s pozemky k vědeckým, vzdělávacím, sociálním,
         léčebným nebo rekreačním účelům;

      4)      k nabytí dochází v rámci činností, jako je zakládání mokřadů nebo obnova pozemků do přírodního stavu, nebo
      5)      odůvodňují-li to jiné zvláštní okolnosti.
      [...]“
      8        Článek 27 odst. 2 zákona o půdě stanoví:

      „Není-li žádost o povolení nabytí nebo pronájmu zemědělského statku s pozemky podána včas, [...] může příslušný ministr uložit
         vlastníkovi, aby ve lhůtě nejméně šesti měsíců, avšak nejvýše jednoho roku převedl vlastnictví ke statku s pozemky, anebo
         nájemci, aby ve stejné lhůtě ukončil svůj smluvní vztah. Totéž platí, pokud bylo povolení odmítnuto nebo pokud nejsou plněny
         podmínky povolení. [...]“

      9        Podle článku 33 tohoto zákona :

      „1. Pokuta může být uložena tomu, kdo:
      [...]
      3) nesplní příkaz, který mu byl adresován na základě čl. 8 odst. 5 a 7, čl. 9 odst. 5 nebo článku 27.
      […]“
      10      Podle článku 62 oběžníku č. 26 ze dne 22. února 2000, týkajícího se zákona o zemědělství:

      „Povolení na základě článku 18 zákona [o zemědělství] za účelem nabytí zemědělského statku s pozemky, s osvobozením od povinnosti
         bydliště uvedené v čl. 16 odst. 1 bodu 4 na dobu neurčitou, lze udělit pouze za výjimečných okolností. Jedná se například
         o případ, kdy je z důvodu umístění pozemku nemožné splnit povinnost bydliště po velkou část roku. Ustanovení musí být používáno
         restriktivně.“

      11      Podle čl. 4 odst. 1 vyhlášky č. 627 ze dne 26. července 1999 o podmínkách vzdělání a bydliště v souvislosti se zákonem o zemědělství
         (bekendtgørelse nr. 627 af 26. juli 1999 om uddannelseskrav og bopælskrav m.v. i henhold til landbrugsloven) povinnost trvalého
         bydliště na zemědělském statku s pozemky vyžaduje, aby osoba pobývala na tomto statku trvale a nepřetržitě a trávila zde noci,
         pokud nenastanou výjimečné okolnosti přechodného trvání. Uvedená osoba musí být zapsána v evidenci obyvatel obce jako bydlící
         na tomto statku tak, aby tento statek představoval její hlavní bydliště z daňového hlediska.

      12      Článek 4 odst. 2 téže vyhlášky stanoví, že nabyvatel musí splňovat podmínku bydliště po dobu osmi let od nabytí zemědělského
         statku s pozemky.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      13      Uwe Kay Festersen, německý státní příslušník, nabyl v roce 1998 v Jižním Jutsku nemovitost, označenou v katastru nemovitostí
         za zemědělský statek s pozemky. Tento statek tvoří dvě parcely: jedna o rozloze 24 ha nacházející se v městské oblasti a určená
         k zastavění a druhá o rozloze 3,29 ha, která se nachází ve venkovské oblasti a na níž je louka.

      14      Vzhledem k tomu, že U. K. Festersen nesplnil povinnost zřídit si na tomto statku trvalé bydliště, zemědělská komise kraje
         Jižní Jutsko jej vyzvala k nápravě této situace tím, že mu dne 8. září 2000 uložila převést ve lhůtě šesti měsíců pozemek,
         pokud mezitím nelegitimizuje svůj vlastnický titul tím, že získá osvobození od povinnosti obdělávání nebo splní podmínku bydliště.

      15      Dne 16. července 2001 poskytla uvedená komise U. K. Festersenovi novou lhůtu šesti měsíců k převodu nemovitosti, pokud nepřijme
         před uplynutím této lhůty opatření nezbytná buď k tomu, aby snížil rozlohu své nemovitosti pod 2 ha a zároveň podal žádost
         o osvobození od povinnosti obdělávání, nebo k tomu, aby si tam zřídil bydliště.

      16      Dne 18. srpna 2003 uložil místní soud v Gråsten U. K. Festersenovi pokutu ve výši 5 000 DKK za to, že porušil čl. 33 odst. 1
         bod 3 a čl. 27 odst. 2 zákona o zemědělství tím, že nesplnil příkaz zemědělské komise kraje Jižní Jutsko. Bylo mu rovněž uloženo
         penále 5 000 DKK za každý měsíc prodlení, pokud nesplní tento příkaz do 1. prosince 2003.

      17      Uwe Kay Festersen, který se usadil na statku dne 12. června 2003, je zapsán v evidenci obyvatel obce Bov jako bydlící na této
         adrese od 12. září 2003.

      18      Odvolal se proti odsuzujícímu rozhodnutí k Vestre Landsret a požadoval zproštění obžaloby. Státní zástupce navrhl potvrzení
         rozsudku vydaného v prvním stupni.

      19      Uwe Kay Festersen a státní zástupce jsou ve sporu ohledně otázky, zda je povinnost bydliště stanovená zákonem o zemědělství
         slučitelná se zásadami svobody usazování a volného pohybu kapitálu, jak jsou zakotveny v článcích 43 ES a 56 ES.

      20      Za těchto podmínek se Vestre Landsret rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Brání články 43 ES a 56 ES tomu, aby členský stát podmínil nabytí zemědělského statku s pozemky tím, že si tam nabyvatel zřídí
         trvalé bydliště?

      2)      Má pro odpověď na první otázku význam skutečnost, že statek s pozemky nepředstavuje hospodářství způsobilé fungovat samostatně
         a že obytná budova statku se nachází v městské oblasti?“

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      21      Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda ustanovení Smlouvy o ES týkající se práva usazování (článek 43 ES) a volného
         pohybu kapitálu (článek 56 ES) brání tomu, aby takové vnitrostátní právní předpisy, jaké jsou dotčeny ve věci v původním řízení,
         podmiňovaly nabytí zemědělského statku s pozemky tím, že si nabyvatel zřídí na tomto statku trvalé bydliště.

      22      Úvodem je třeba připomenout, že právo nabývat, užívat a zcizovat nemovitosti na území jiného členského státu, které představuje
         nezbytný doplněk svobody usazování, jak to vyplývá z čl. 44 odst. 2 písm. e) ES (rozsudek ze dne 30. května 1989, Komise v. Řecko,
         305/87, Recueil, s. 1461, bod 22), způsobuje při svém výkonu pohyb kapitálu (rozsudek ze dne 5. března 2002, Reisch a další, C‑515/99, C‑519/99 až C‑524/99 a C‑526/99 až C‑540/99, Recueil, s. I‑2157, bod 29).

      23      Pohyb kapitálu zahrnuje operace, prostřednictvím kterých nerezidenti uskutečňují investice do nemovitostí na území členského
         státu, jak vyplývá z klasifikace pohybu kapitálu uvedené v příloze I směrnice Rady 88/361/EHS ze dne 24. června 1988, kterou
         se provádí článek 67 Smlouvy [článek zrušený Amsterodamskou smlouvou] (Úř. věst. L 178, s. 5; Zvl. vyd. 10/01, s. 13); tato
         klasifikace si zachovává co se týče definice pojmu pohyb kapitálu informativní hodnotu, kterou měla dříve (viz rozsudky ze
         dne 16. března 1999, Trummer a Mayer, C‑222/97, Recueil, s. I‑1661, bod 21; ze dne 11. ledna 2001, Stefan, C‑464/98, Recueil, s. I‑173, bod 5; Reisch a další, uvedený výše, bod 30, a ze dne 14. září 2006, Centro di Musicologia Walter Stauffer, C‑386/04, Sb. rozh. s. I‑8203, bod 22).

      24      Je tedy třeba přezkoumat, zda taková vnitrostátní právní úprava, jaká je dotčena ve věci v původním řízení, představuje omezení
         volného pohybu kapitálu. Z ustálené judikatury v tomto ohledu vyplývá, že opatřeními zakázanými podle čl. 56 odst. 1 ES jako
         omezení pohybu kapitálu jsou také ta, která mohou odradit od investování v některém členském státě osoby, které nemají v tomto
         státě bydliště, nebo odradit osoby s bydlištěm v tomto členském státě od investování v jiných státech (viz v tomto smyslu
         rozsudek ze dne 23. února 2006, Van Hilten-van der Heijden, C‑513/03, Sb. rozh. s. I‑1957, bod 44).

      25      I když přitom dánské právní předpisy týkající se zemědělství nezakládají diskriminaci mezi dánskými státními příslušníky a státními
         příslušníky jiných členských států Evropské unie nebo Evropského hospodářského prostoru, nic to nemění na tom, že podmínka
         bydliště, kterou tyto předpisy stanoví a kterou lze odstranit pouze povolením ministra odpovědného za zemědělství, omezuje
         svobodu pohybu kapitálu.

      26      Takové opatření může být nicméně připuštěno za podmínky, že sleduje cíl obecného zájmu, není uplatňováno diskriminačně a respektuje
         zásadu proporcionality, tj. je způsobilé zaručit uskutečnění sledovaného cíle a nepřekračuje meze toho, co je k dosažení tohoto
         cíle nezbytné (rozsudky ze dne 1. června 1999, Konle, C‑302/97, Recueil, s. I‑3099, bod 40; Reisch a další, uvedený výše, bod 33, a ze dne 23. září 2003, Ospelt a Schlössle Weissenberg, C‑452/01, Recueil, s. I‑9743, bod 34).

      27      Pokud jde o podmínku týkající se naplnění cíle obecného zájmu, dánská vláda tvrdí, že cílem vnitrostátních právních předpisů
         je zaprvé zachovat obhospodařování zemědělské půdy přímo jejími vlastníky, což představuje jednu z tradičních forem hospodaření
         v Dánsku, která směřuje k tomu, aby zemědělské statky s pozemky byly obydleny a obhospodařovány převážně jejich vlastníky,
         zadruhé za účelem územního plánování udržet ve venkovských oblastech stálé obyvatelstvo a zatřetí podpořit přiměřené využití
         dostupných pozemků bojem proti tlaku poptávky po těchto pozemcích.

      28      Takové cíle mají samy o sobě povahu obecného zájmu a mohou odůvodnit omezení volného pohybu kapitálu (viz v tomto smyslu výše
         uvedené rozsudky Konle, bod 40; Reisch a další, bod 34, jakož i Ospelt a Schlössle Weissenberg, body 38 a 39). Krom toho,
         jak uvádí dánská vláda a Komise Evropských společenství, tyto cíle odpovídají cílům společné zemědělské politiky, tedy politiky,
         jejímž cílem je podle čl. 33 odst. 1 písm. b) ES „zajistit […] odpovídající životní úroveň zemědělského obyvatelstva“ a při
         jejímž vypracovávání je třeba podle odstavce 2 písm. a) tohoto článku přihlížet „ke zvláštní povaze zemědělské činnosti, vyplývající
         ze sociální struktury v zemědělství a ze strukturálních a přírodních rozdílů mezi různými zemědělskými oblastmi“ (viz v tomto
         smyslu výše uvedený rozsudek Ospelt a Schlössle Weissenberg, bod 40).

      29      Pokud jde o podmínku přiměřenosti, je nutné ověřit, zda povinnost nabyvatele zřídit si trvalé bydliště na nabytém zemědělském
         statku s pozemky představuje, jak tvrdí dánská a norská vláda, opatření vhodné a nezbytné k dosažení cílů uvedených v bodě
         27 tohoto rozsudku.

      30      Pokud jde o vhodnost vnitrostátního opatření dotčeného ve věci v původním řízení, je nutné poznamenat, že toto opatření zahrnuje
         pouze povinnost bydliště a není doprovázeno, pokud jde o nabyvatele zemědělského statku s pozemky menšími než 30 ha, povinností
         obhospodařovat majetek osobně. Nezdá se tedy, že takové opatření samo o sobě zaručuje dosažení tvrzeného cíle, jímž je zachovat
         tradiční formu obhospodařování přímo vlastníky.

      31      Pokud jde o druhý cíl, jejž má plnit zákon o zemědělství, je třeba uvést, že povinnost bydliště může již ze své podstaty přispět
         k udržení obyvatelstva ve venkovských oblastech a snáze ji mohou splnit zemědělci, kteří v souladu s jedním z obecných cílů
         zákona o zemědělství podporovat obhospodařování přímo vlastníky obhospodařují sami svůj výrobní nástroj.

      32      Nicméně je třeba poznamenat, že vzhledem k současně se projevujícím jevům snižování počtu zemědělských podniků a jejich slučování,
         jejichž existence vyplývá z písemných vyjádření předložených Soudnímu dvoru a které nebyly na jednání zpochybněny, cíle udržet
         obyvatelstvo ve venkovských oblastech nemůže být dosaženo, pokud operaci nabytí uskuteční právě zemědělec, který má již bydliště
         v jiném hospodářství. V takové situaci povinnost bydliště nezaručuje, že uvedeného cíle bude dosaženo, a nejeví se tedy, že
         by tato povinnost skutečně mohla sama o sobě odpovídat takovému cíli.

      33      Pokud jde o třetí cíl, jehož chce dosáhnout zákon o zemědělství, je namístě konstatovat, že povinnost bydliště má snížit počet
         možných nabyvatelů zemědělských pozemků, a v důsledku toho může snížit tlak poptávky po těchto pozemcích. Lze tedy připustit,
         že vnitrostátní právní úprava, která obsahuje takovou povinnost, jejímž cílem je zabránit nabývání zemědělské půdy z čistě
         spekulativních důvodů, a která tak směřuje k usnadnění nabývání této půdy přednostně osobami, které ji chtějí obdělávat, odpovídá
         v členském státě, jehož zemědělská půda představuje, což není zpochybňováno, omezený přírodní zdroj, cíli obecného zájmu.

      34      Je tedy třeba ověřit, zda povinnost bydliště představuje opatření, které nepřekračuje meze toho, co je k dosažení takového
         cíle nezbytné.

      35      V rámci tohoto posouzení je namístě vzít v úvahu okolnost, že uvedená povinnost omezuje nejen volný pohyb kapitálu, ale rovněž
         právo nabyvatele zvolit si svobodně místo pobytu, které mu zaručuje čl. 2 odst. 1 protokolu č. 4 k Úmluvě o ochraně lidských
         práv a základních svobod, podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950 (dále jen „EÚLP“).

      36      Podle čl. 6 odst. 2 EU „Unie ctí základní práva zaručená [EÚLP] a ta, jež vyplývají z ústavních tradic společných členským
         státům, jako obecné zásady práva Společenství“ (rozsudek ze dne 27. června 2006, Parlament v. Rada, C‑540/03, Sb. rozh. s. I‑5769, bod 36).

      37      Povinnost bydliště, která tak zasahuje do základního práva zaručeného EÚLP, se tudíž ukazuje jako zvláště omezující. V důsledku
         toho vyvstává otázka, zda bylo možné přijmout jiná opatření, méně omezující než tato povinnost.

      38      V tomto ohledu dánská vláda tvrdí, že dotčenou povinnost nelze nahradit méně omezujícími opatřeními, která by mohla stejně
         účinně zabránit tomu, aby cena zemědělské půdy určené k obdělávání byla ovlivněna poptávkou, motivovanou pouze touhou investovat,
         na úkor profesionálních zemědělců.

      39      Tato vláda uplatňuje, že jedinou zbývající možností, jak udržet ceny na žádoucí úrovni, je jejich regulace státem, nicméně
         neupřesňuje, v čem by bylo takové opatření více omezující než zvolená povinnost bydliště. Krom toho nezdůvodnila, v čem by
         bylo další opatření zmíněné ve spisu, a to pobídky k pronájmu nabytých obytných budov na zemědělském statku s pozemky, více
         omezující než tato povinnost. Ve vyjádření uvedené vlády nadto nebyla zmíněna ani vyhodnocena další opatření, která by případně
         mohla zasahovat méně do volného pohybu kapitálu, jako jsou ustanovení o vyšším zdanění operací dalšího prodeje pozemků uskutečněných
         brzy po nabytí nebo požadavek významné minimální doby trvání u smluv o nájmu zemědělských pozemků.

      40      Nic z výše uvedeného tak neumožňuje Soudnímu dvoru konstatovat, že povinnost bydliště je nezbytná k dosažení sledovaného cíle.

      41      I za předpokladu, že by byla uvedená povinnost uznána za opatření nezbytné k dosažení sledovaného cíle na základě toho, že
         má sama o sobě pozitivní důsledky na trh s nemovitostmi (s ohledem na požadavky, které obnáší každá změna bydliště a které
         ve svém důsledku odrazují od spekulativních transakcí s pozemky), je třeba poukázat na to, že vzhledem k tomu, že je tato
         povinnost doplněna podmínkou, že bydliště musí být zachováno po dobu alespoň osmi let, překračuje taková dodatečná podmínka
         zjevně meze toho, co lze považovat za nezbytné, především v tom, že znamená dlouhodobé přerušení výkonu základní svobody zvolit
         si místo pobytu.

      42      Zajisté, jak uplatňuje dánská vláda, článek 18 zákona o zemědělství umožňuje ministru výživy, zemědělství a rybolovu povolit
         nabytí zemědělského pozemku s osvobozením od povinnosti bydliště na dobu neurčitou. Nicméně podle oběžníku č. 26 je výkon
         této pravomoci omezen striktně na „výjimečné okolnosti“ a má ho být „používáno restriktivně“.

      43      Krom toho tím, že tento oběžník uvádí pouze jeden příklad těchto okolností, neukazuje potenciálním nabyvatelům konkrétní a objektivní
         situace, v nichž bude výjimka z povinnosti bydliště udělena nebo odmítnuta. Taková neurčitost neumožňuje jednotlivcům znát
         rozsah jejich práv a povinností vyplývajících z článku 56, takže takový režim je třeba považovat za odporující zásadě právní
         jistoty (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 4. června 2002, Komise v. Francie, C‑483/99, Recueil, s. I‑4781, bod 50, jakož i ze dne 13. května 2003, Komise v. Španělsko, C‑463/00, Recueil, s. I‑4581, body 74 a 75). V každém případě se nejeví, že tento systém zohlednil situaci občanů Unie, kteří nemají
         bydliště v Dánsku, aby bylo zabráněno diskriminačnímu uplatňování.

      44      Za těchto podmínek se povinnost bydliště, a fortiori v tom, že je v projednávaném případě doplněna podmínkou trvání osmi let, která se podle vnitrostátní právní úpravy dotčené
         v původním řízení vztahuje na nabytí zemědělských statků s pozemky o rozloze do 30 ha, nejeví být opatřením přiměřeným sledovanému
         cíli, a představuje tedy omezení volného pohybu kapitálu neslučitelné s článkem 56 ES.

      45      Je třeba mít za to, že dánská vláda uplatňuje rovněž, že povinnost bydliště dotčená v původní věci musí být připuštěna na
         základě odchylky stanovené v protokolu č. 16 tvořícím přílohu Smlouvy, podle níž „[o]dchylně od ustanovení této smlouvy si
         Dánsko může zachovat své stávající právní předpisy o nabývání objektů neurčených k celoročnímu bydlení“.

      46      V tomto ohledu je však třeba konstatovat, že povinnost zřídit si bydliště na zemědělském statku s pozemky platí nezávisle
         na tom, zda je dotčený objekt určený k celoročnímu bydlení, či nikoliv. Protokolu č. 16 se tedy nelze účinně dovolávat k odůvodnění
         takové povinnosti.

      47      S ohledem na výše uvedené úvahy není nezbytné přezkoumávat otázky výkladu týkající se článku 43 ES.

      48      Na první otázku je tedy namístě odpovědět tak, že článek 56 ES brání tomu, aby taková vnitrostátní právní úprava, jaká je
         dotčena v původním řízení, podmiňovala nabytí zemědělského statku s pozemky tím, že si nabyvatel zřídí na tomto statku trvalé
         bydliště.

       Ke druhé otázce
      49      Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda by byl výklad článku 56 ES na základě první otázky odlišný v případě,
         kdy nabytý zemědělský statek s pozemky nepředstavuje životaschopné zemědělské hospodářství a kdy se obytná budova nachází
         v městské oblasti.

      50      Z odpovědi na první otázku vyplývá, že článek 56 ES brání dotčené povinnosti bydliště bez ohledu na konkrétní okolnosti související
         s vlastnostmi dotyčného zemědělského statku s pozemky. Takové okolnosti, jako jsou okolnosti uváděné předkládajícím soudem
         v jeho druhé otázce, tedy nemají na výklad uvedeného článku dopad.

      51      V důsledku toho je namístě odpovědět na druhou otázku tak, že výklad článku 56 ES nemůže být odlišný v případě, kdy nabytý
         zemědělský statek s pozemky nepředstavuje životaschopné hospodářství a kdy se obytná budova nachází v městské oblasti.

       K nákladům řízení
      52      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      1)      Článek 56 ES brání tomu, aby taková vnitrostátní právní úprava, jaká je dotčena v původním řízení, podmiňovala nabytí zemědělského
            statku s pozemky tím, že si nabyvatel zřídí na tomto statku trvalé bydliště.
      2)      Tento výklad článku 56 ES nemůže být odlišný v případě, kdy nabytý zemědělský statek s pozemky nepředstavuje životaschopné
            hospodářství a kdy se obytná budova nachází v městské oblasti.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: dánština.