title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 14. října 2010.#Günter Fuß proti Stadt Halle.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Verwaltungsgericht Halle - Německo.#Sociální politika - Ochrana bezpečnosti a zdraví pracovníků - Směrnice 2003/88/ES - Úprava pracovní doby - Hasič zaměstnaný ve veřejném sektoru - Zásahová služba - Článek 6 písm. b) a čl. 22 odst. 1 první pododstavec písm. b) - Maximální délka týdenní pracovní doby - Odmítnutí vykonávat práci přesahující tuto délku - Nucené převedení na jinou práci - Přímý účinek - Důsledek pro vnitrostátní soudy.#Věc C-243/09.

text:
      Věc C-243/09
      Günter Fuß
      v.
      Stadt Halle
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Verwaltungsgericht Halle)
      „Sociální politika – Ochrana bezpečnosti a zdraví pracovníků – Směrnice 2003/88/ES – Úprava pracovní doby – Hasiči zaměstnaní ve veřejném sektoru – Zásahová služba – Článek 6 písm. b) a čl. 22 odst. 1 první pododstavec písm. b) – Maximální délka týdenní pracovní doby – Odmítnutí vykonávat práci přesahující tuto délku – Nucené převedení na jinou práci – Přímý účinek – Důsledek pro vnitrostátní soudy“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Sociální politika – Ochrana bezpečnosti a zdraví pracovníků – Směrnice 2003/88 o některých aspektech úpravy pracovní doby
      [Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/88, čl. 6 písm. b)]
      2.        Sociální politika – Ochrana bezpečnosti a zdraví pracovníků – Směrnice 2003/88 o některých aspektech úpravy pracovní doby
            – Článek 6 písm. b) – Přímý účinek
      [Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/88, čl. 6 písm. b)]
      1.        Článek 6 písm. b) směrnice 2003/88 o některých aspektech úpravy pracovní doby je třeba vykládat tak, že brání takové vnitrostátní
         právní úpravě, která umožňuje veřejnoprávnímu zaměstnavateli přikročit k nucenému převedení na jinou práci v případě pracovníka
         zaměstnaného jako hasič zásahové služby, a to z důvodu, že tento pracovník požadoval, aby byla v uvedené službě dodržována
         maximální průměrná délka týdenní pracovní doby stanovená v uvedeném ustanovení. Okolnost, že takovému pracovníkovi nevznikla
         na základě tohoto převedení žádná zvláštní další újma kromě újmy, která vyplývá z porušení uvedeného čl. 6 písm. b), je v
         tomto ohledu irelevantní.

       (viz body 53–55 a výrok)
      2.        Článek 6 písm. b) směrnice 2003/88 o některých aspektech úpravy pracovní doby splňuje všechny podmínky požadované k tomu,
         aby zakládal přímý účinek, vzhledem k tomu, že členským státům jednoznačně ukládá přesnou povinnost dosáhnout výsledku, která
         není vázána na žádnou podmínku, co se týče použití pravidla v ní obsaženého, spočívajícího ve stanovení maximální hranice
         48 hodin včetně přesčasů, pokud jde o průměrnou délku týdenní pracovní doby. Okolnost, že směrnice umožňuje členským státům,
         aby se od ustanovení jejího článku 6 odchýlily, nemá na přesnou a bezpodmínečnou povahu písm. b) tohoto posledně uvedeného
         článku vliv. Možnost členských států neuplatňovat tento článek 6 je totiž vázána na dodržení veškerých podmínek obsažených
         v čl. 22 odst. 1 prvním pododstavci téže směrnice, takže lze určit minimální ochranu, která musí být v každém případě uplatněna.

       Pracovník zaměstnaný ve veřejném sektoru má tudíž právo dovolávat se přímo ustanovení čl. 6 písm. b) směrnice 2003/88 vůči
         svému zaměstnavateli s cílem zajistit dodržování práva na maximální průměrnou délku týdenní pracovní doby nepřesahující 48
         hodin zaručenou tímto ustanovením. V tomto ohledu mají vnitrostátní soudy a orgány veřejné správy včetně decentralizovaných
         orgánů povinnost uplatňovat v plném rozsahu právo Unie a chránit práva, která toto právo přiznává jednotlivcům, s tím, že
         v případě potřeby neuplatní žádné ustanovení vnitrostátního práva, které by bylo v rozporu s právem Unie.

      Nucené převedení, a to z důvodu, že pracovník požadoval, aby byla dodržována maximální průměrná délka týdenní pracovní doby
         stanovená v uvedeném ustanovení, má přitom ten následek, že zbavuje právo přiznané tímto ustanovením veškeré podstaty. Takové
         opatření maří užitečný účinek tohoto ustanovení ve vztahu k tomuto pracovníkovi. Je tedy zřejmé, že uvedené opatření nezajišťuje
         uplatnění uvedeného čl. 6 písm. b) směrnice 2003/88 v plném rozsahu ani ochranu práv, která toto ustanovení přiznává pracovníkům
         v dotyčném členském státě.

      Krom toho, základní právo na účinnou soudní ochranu, zaručené článkem 47 Charty základních práv Evropské unie, které má podle
         čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce SEU „stejnou právní sílu jako Smlouvy“, by bylo značně narušeno, pokud by zaměstnavatel
         v reakci na stížnost nebo právní kroky zahájené pracovníkem za účelem zajištění dodržování ustanovení směrnice, jejichž cílem
         je chránit jeho bezpečnost a zdraví, byl oprávněn přijmout takové odvetné opatření. Obava před podobným odvetným opatřením,
         proti kterému se nelze soudně bránit, by totiž mohla odradit pracovníky, kteří se cítí poškozeni opatřením přijatým jejich
         zaměstnavatelem, od toho, aby uplatnili svá práva soudní cestou, a tudíž by mohla vážně narušit dosažení cíle sledovaného
         touto směrnicí.

       (viz body 57–61, 63, 65–66)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      14. října 2010(*)

      „Sociální politika – Ochrana bezpečnosti a zdraví pracovníků – Směrnice 2003/88/ES – Úprava pracovní doby – Hasič zaměstnaný ve veřejném sektoru – Zásahová služba – Článek 6 písm. b) a čl. 22 odst. 1 první pododstavec písm. b) – Maximální délka týdenní pracovní doby – Odmítnutí vykonávat práci přesahující tuto délku – Nucené převedení na jinou práci – Přímý účinek – Důsledek pro vnitrostátní soudy“
      Ve věci C‑243/09,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Verwaltungsgericht
         Halle (Německo) ze dne 25. března 2009, došlým Soudnímu dvoru dne 3. července 2009, v řízení

      Günter Fuß
      proti
      Stadt Halle,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení J. N. Cunha Rodrigues, předseda senátu, A. Arabadžev, A. Rosas, U. Lõhmus a A. Ó Caoimh (zpravodaj), soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za G. Fuß M. Geißlerem, Rechtsanwalt,
      –        za Stadt Halle M. Willeckem, jako zmocněncem,
      –        za německou vládu M. Lumou a C. Blaschkem, jako zmocněnci,
      –        za rakouskou vládu C. Pesendorfer, jako zmocněnkyní,
      –        za Komisi Evropských společenství V. Kreuschitzem a M. van Beekem, jako zmocněnci,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 22 odst. 1 prvního pododstavce písm. b) směrnice Evropského parlamentu
         a Rady 2003/88/ES ze dne 4. listopadu 2003 o některých aspektech úpravy pracovní doby (Úř. věst. L 299, s. 9; Zvl. vyd. 05/04,
         s. 381).

      2        Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi G. Fuβem a jeho zaměstnavatelem, Stadt Halle (město Halle), ve věci nuceného převedení
         na jinou práci, než je práce, kterou předtím vykonával jakožto hasič.

       Právní rámec
       Právní úprava Unie
      3        Podle svého bodu 1 odůvodnění kodifikuje směrnice 2003/88 z důvodů přehlednosti a jasnosti ustanovení směrnice Rady 93/104/ES
         ze dne 23. listopadu 1993 o některých aspektech úpravy pracovní doby (Úř. věst. L 307, s. 18; Zvl. vyd. 05/02, s. 197), ve
         znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/34/ES ze dne 22. června 2000 (Úř. věst. L 195, s. 41; Zvl. vyd. 05/04, s. 27,
         dále jen „směrnice 93/104“). Směrnice 93/104 měla být členskými státy provedena do jejich vnitrostátního práva nejpozději
         do 23. listopadu 1996 a směrnice 2000/34 pak do 1. srpna 2003.

      4        Článek 1 směrnice 2003/88, nadepsaný „Předmět a oblast působnosti“, zní:

      „1.      Tato směrnice stanoví minimální požadavky na bezpečnost a ochranu zdraví pro úpravu pracovní doby.
      2.      Tato směrnice se vztahuje na
      a)      minimální doby denního odpočinku, odpočinku v týdnu a dovolenou za kalendářní rok, na přestávky a maximální týdenní pracovní
         dobu a

      […]“
      5        Článek 6 téže směrnice, nadepsaný „Maximální délka týdenní pracovní doby“, stanoví:

      „Členské státy přijmou nezbytná opatření, aby v souladu s potřebou chránit bezpečnost a zdraví pracovníků
      a)      byla délka týdenní pracovní doby omezena právními a správními předpisy nebo kolektivními smlouvami nebo dohodami mezi sociálními
         partnery;

      b)      nepřekračovala průměrná délka pracovní doby pro každé období sedmi dnů včetně přesčasů 48 hodin.“
      6        Článek 15 uvedené směrnice, nadepsaný „Příznivější ustanovení“, zní:

      „Tato směrnice se nedotýká práva členských států uplatňovat nebo zavádět právní a správní předpisy, které jsou příznivější
         pro ochranu bezpečnosti a zdraví pracovníků, nebo napomáhat nebo umožňovat uplatňování kolektivních smluv nebo dohod uzavřených
         mezi sociálními partnery, které jsou příznivější pro ochranu bezpečnosti a zdraví pracovníků.“

      7        Článek 17 směrnice 2003/88, nadepsaný „Odchylky“, stanoví:

      „1.      Při dodržování obecných zásad ochrany bezpečnosti a zdraví pracovníků se členské státy mohou odchýlit od článků 3 až 6, 8
         a 16, pokud se vzhledem ke zvláštní povaze dotyčných činností délka pracovní doby neměří nebo není předem určena nebo si ji
         mohou určit sami pracovníci, […]

      […]
      3.      V souladu s odstavcem 2 tohoto článku se lze odchýlit od článků 3, 4, 5, 8 a 16:
      […]
      c)      v případě činností zahrnujících nutnost nepřetržité služby nebo výroby, jako jsou zejména:
      […]
      iii)      […] požární služby a služby civilní ochrany“.
      8        Článek 22 odst. 1 první pododstavec uvedené směrnice zní následovně:

      „Členský stát má možnost neuplatňovat článek 6 při dodržování obecných zásad ochrany bezpečnosti a zdraví pracovníků a za
         předpokladu, že přijme nezbytná opatření, aby

      a)      žádný zaměstnavatel nevyžadoval, aby pracovník pracoval déle než 48 hodin v období sedmi dnů, vypočteném jako průměr pro referenční
         období uvedené v čl. 16 písm. b), bez předchozího souhlasu pracovníka s vykonáváním takové práce;

      b)      žádnému pracovníkovi nevznikla ze strany zaměstnavatele újma, protože nesouhlasí s takovou prací;
      c)      zaměstnavatel vedl aktualizované záznamy o všech pracovnících, kteří vykonávají takovou práci;
      d)      byly tyto záznamy dány k dispozici příslušným orgánům, které mohou z důvodů spojených s bezpečností práce nebo ochranou zdraví
         pracovníků zakázat nebo omezit možnost překročení maximální týdenní pracovní doby;

      e)      zaměstnavatel poskytl příslušným orgánům na jejich žádost informace o případech, kdy pracovníci dali souhlas k práci přesahující
         48 hodin v období sedmi dnů, vypočteném jako průměr pro referenční období uvedené v čl. 16 písm. b).“

      9        Směrnice 2003/88 vstoupila podle svého článku 28 v platnost dne 2. srpna 2004.

       Vnitrostátní právní úprava
      10      Verordnung über die Arbeitszeit der Beamtinnen und Beamten im feuerwehrtechnischen Dienst der Städte und Gemeinden des Landes
         Sachsen-Anhalt (nařízení o pracovní době úřednic a úředníků hasičské technické služby měst a obcí Spolkové země Sasko-Anhaltsko)
         ze dne 7. října 1998 (dále jen „ArbZVO-FW 1998“) ve svém § 2 odst. 1, který byl v platnosti do 31. prosince 2007, stanovilo:

      „Běžná délka pracovní doby úředníků pracujících na směny, jejichž týdenní činnost je vykonávána převážně v rámci pohotovostní
         služby, činí v průměru 54 hodin. […]“

      11      S účinností od 1. ledna 2008 bylo ArbZVO-FW 1998 nahrazeno ArbZVO-FW ze dne 5. července 2007 (dále jen „ArbZVO-FW 2007“).

      12      ArbZVO-FW 2007 ve svém § 2 odst. 1 stanoví:

      „Běžná délka týdenní pracovní doby úředníků činí včetně přesčasů v ročním průměru 48 hodin.“
      13      Ustanovení § 4 téhož ArbZVO-FW 2007, nadepsaného „Individuální ujednání“, zní následovně:

      „1.      Při dodržení obecných zásad bezpečnosti a ochrany zdraví může délka pracovní doby v případě práce na směny přesáhnout průměrnou
         běžnou týdenní délku stanovenou v § 2 odst. 1, pokud s tím dotčené osoby souhlasí a zaměstnavatel může jejich souhlas prokázat.

      2.      Souhlas uvedený v odstavci 1 může být ve lhůtě šesti měsíců odvolán. Dotčené osoby o tom musí být písemně informovány.“
      14      Bürgerliches Gesetzbuch (občanský zákoník) ve svém § 621a stanoví, že zaměstnavatel nemůže při uzavírání dohod se zaměstnancem
         nebo při přijímání opatření ve vztahu k němu tohoto zaměstnance znevýhodnit z důvodu, že zaměstnanec vykonává přípustným způsobem
         svá práva.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      15      Günter Fuß je od 10. května 1982 zaměstnancem Stadt Halle. Stadt Halle jmenovalo G. Fuße v roce 1998 úředníkem do služební
         hodnosti Oberbrandmeister (vrchní referent) a s účinností od 15. prosince 2005 do služební hodnosti Hauptbrandmeister (hlavní
         referent).

      16      Až do 4. ledna 2007 pracoval G. Fuß v hasičské zásahové službě „protipožární ochrany“ Stadt Halle jako velitel posádky hasičského
         vozidla. Jeho rozpis služeb stanovoval průměrnou délku týdenní pracovní doby v rozsahu 54 hodin.

      17      Na shromáždění zaměstnanců, které se konalo počátkem roku 2006, vedení Stadt Halle zaměstnancům zásahové služby oznámilo,
         že v případě požadavku na dodržení směrnice 2003/88, dojde k převedení na jinou práci do řídícího centra zásahové služby.

      18      Günter Fuß požádal dopisem ze dne 13. prosince 2006 s odkazem na usnesení ze dne 14. července 2005, Personalrat der Feuerwehr
         Hamburg (C‑52/04, Sb. rozh. s. I‑7111), aby v budoucnu délka jeho týdenní pracovní doby již nepřesahovala maximální průměrnou
         délku 48 hodin stanovenou v čl. 6 písm. b) směrnice 2003/88. V tomto dopise G. Fuß rovněž uplatnil nárok na vyrovnání za hodiny,
         které odpracoval navíc v rozporu s platnou právní úpravou v období od 1. ledna 2004 do 31. prosince 2006.

      19      Rozhodnutím ze dne 18. prosince 2006 zavedlo Stadt Halle rozpis služeb pracovníků, podle kterého se mělo obsadit rotačně obsazované
         pracovní místo, které se uvolnilo v řídícím centru hasičské zásahové služby, a to od 1. dubna 2007, aby se zabránilo jakýmkoliv
         kvalitativním nedostatkům v organizačním schématu.

      20      Dne 21. prosince 2006 se G. Fuß sešel se svým zaměstnavatelem, který ho informoval o svém plánu převést ho na uvedené pracovní
         místo. Během této schůzky G. Fuß uvedl, že chce nadále pracovat v zásahové službě.

      21      Rozhodnutím ze dne 2. ledna 2007 převedlo Stadt Halle G. Fuße na dobu určitou, ode dne 5. ledna 2007 do 31. března 2009, do
         řídícího centra zásahové služby s odůvodněním, že takové převedení je nezbytné z důvodu organizace služby (dále jen „rozhodnutí
         o převedení“). Podle Stadt Halle je předpokladem pro výkon této funkce absolvování kurzu pro služební hodnost hlavního referenta,
         několikaleté zkušenosti na pozici velitele posádky hasičského vozidla a absolvování kurzu záchranáře. Krom toho toto převedení
         umožní G. Fußovi pracovat při dodržení maximální délky týdenní pracovní doby v rozsahu 48 hodin.

      22      Günter Fuß pracuje po svém převedení 40 hodin týdně a nemusí vykonávat 24hodinovou pohotovostní službu. Krom toho, vzhledem
         k nižšímu počtu hodin služby připadajících na nevýhodnou dobu (noci, neděle a svátky) je mu vyplácen nižší zvláštní příplatek
         za obtížnost služby připadající na tuto dobu.

      23      Dne 4. ledna 2007 G. Fuß podal proti rozhodnutí o převedení na jinou práci námitku a odůvodnil ji v podstatě tím, že si nepřál
         pracovat podle jiného rozvrhu služeb.

      24      Stadt Halle rozhodnutím ze dne 23. ledna 2007 tuto námitku zamítlo v zásadě s odůvodněním, že rozhodnutí o převedení bylo
         personálním opatřením, vycházejícím z nařizovací pravomoci, kterou může zaměstnavatel vykonávat dle svého volného uvážení.

      25      Dne 28. února 2007 podal G. Fuß k Verwaltungsgericht Halle žalobu, kterou se domáhá, aby bylo zrušeno rozhodnutí o převedení
         a aby se mohl znovu vrátit na služební místo, na kterém byl zaměstnán předtím, než bylo přijato opatření, jehož je předmětem.
         Podstatou jeho tvrzení je, že o jeho převedení bylo rozhodnuto z jediného důvodu, a to že požadoval snížení své pracovní doby
         v souladu s ustanoveními směrnice 2003/88. Stadt Halle má naopak za to, že cílem uvedeného rozhodnutí není v žádném případě
         potrestání G. Fuße, ale snaha vyhovět jeho žádosti o dodržení týdenní pracovní doby v rozsahu 48 hodin bez toho, aby bylo
         nutné předčasně a pouze pro něho provést úpravu rozpisu služeb, tedy úpravu, který by vedla k organizačním problémům. Uvedení
         rozpisu služeb do souladu se směrnicí 2003/88 musí být totiž provedeno jednotně pro všechny zaměstnance.

      26      Vnitrostátní soud ve svém předkládacím rozhodnutí konstatuje, že rozhodnutí o převedení je v souladu s vnitrostátním právem.
         Günter Fuß byl totiž převeden na místo s toutéž služební hodností a v téže platové třídě. Krom toho podle něj převedení G.
         Fuße, i kdyby nemohlo být odůvodněno důvody spočívajícími v organizaci služby, spočívá na hmotně-právním základě, tedy na
         vůli ukončit porušování čl. 6 písm. b) směrnice 2003/88 ve vztahu k této osobě, aniž dochází k úpravě nebo uvedení do souladu
         s výše uvedenou směrnicí rozpisu služeb nebo pracovní doby ostatních hasičů.

      27      Uvedený soud se nicméně táže, zda rozhodnutí o převedení není v rozporu s čl. 22 odst. 1 prvním pododstavcem písm. b) směrnice
         2003/88.

      28      Vnitrostátní soud podotýká, že v době, kdy nastaly skutkové okolnosti věci v původním řízení, nebyl § 2 odst. 1 ArbZVO-FW
         1998 chápán jako odchylné ustanovení od čl. 6 písm. b) směrnice 2003/88 ve smyslu jejího čl. 22 odst. 1 prvního pododstavce
         a že žádné jiné ustanovení vnitrostátního práva nestanovilo možnost takové odchylky při dodržení všech podmínek stanovených
         v tomto posledně uvedeném ustanovení, zejména podmínky stanovené v uvedeném pododstavci pod písm. b), podle které žádnému
         pracovníkovi nesmí vzniknout ze strany zaměstnavatele újma, protože nesouhlasil s tím, že bude vykonávat práci přesahující
         maximální průměrnou délku týdenní pracovní doby v rozsahu 48 hodin. Avšak zákaz způsobit újmu pracovníkům se musí uplatnit
         a fortiori, pokud zaměstnavatel, i přes neexistenci výslovného ustanovení vnitrostátního práva, které by ho k tomu opravňovalo, vyžaduje
         po pracovníkovi, aby vykonával práci v délce přesahující maximální hranici stanovenou v čl. 6 písm. b), a pokud tento pracovník
         vyžaduje dodržení tohoto ustanovení, ledaže by se připustilo, že práva vyplývající ze směrnice 2003/88 jsou obcházena a že
         tato směrnice neplní svůj cíl.

      29      Podle předkládajícího soudu ale vzniká otázka, zda je pojem „újma“ uvedený v čl. 22 odst. 1 prvním pododstavci písm. b) směrnice
         2003/88 třeba vykládat subjektivně nebo objektivně. Ze subjektivního hlediska G. Fuß utrpěl újmu, pokud považoval změnu pracovního
         místa za sankci. Naopak z objektivního hlediska nevznikla G. Fußovi žádná újma, jelikož jeho nové služební místo je bezpečnější
         než to, na kterém pracoval dříve, a má možnost získat další profesní kvalifikace. Odměna G. Fuße je zajisté nižší z důvodu
         snížení jeho zvláštního přípatku za službu vykonanou v nevýhodné době. Toto snížení je ale odůvodněno skutečností, že pracuje
         nižší počet hodin v nevýhodné době a náhradou získal více volného času. Krom toho je irelevantní, že je doba převedení omezená,
         jelikož v souladu s ArbZVO-FW 2007, které je v platnosti od 1. ledna 2008, může G. Fuß zůstat na pracovním místě mimo zásahovou
         službu, pokud nesouhlasí s překročením týdenní hranice v rozsahu 48 hodin.

      30      Za těchto podmínek se Verwaltungsgericht Halle rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru tyto předběžné otázky:

      „1)      Má být pojem ,újma‘ obsažený v čl. 22 odst. 1 [prvním pododstavci] písm. b) směrnice [2003/88] chápán v objektivním či subjektivním
         smyslu?

      2)      Jedná se o újmu ve smyslu čl. 22 odst. 1 [prvního pododstavce] písm. b) směrnice [2003/88] v případě, že je úředník zásahové
         služby na základě své žádosti o dodržování maximální délky pracovní doby v budoucnosti, proti své vůli přeřazen na jinou práci,
         u které je vyžadována převážně služba v kanceláři?

      3)      Je nutné nižší odměnu chápat jako újmu ve smyslu čl. 22 odst. 1 [prvního pododstavce] písm. b) směrnice [2003/88], pokud v důsledku
         převedení na jinou práci dojde ke snížení rozsahu služby vykonávané v nevýhodné době (v noci, v neděli a o svátcích), a tím
         dojde také ke snížení výše zvláštního příplatku za ztížené pracovní podmínky, který je za tuto službu poskytován?

      4)      V případě, že odpovědi na druhou a třetí otázku budou kladné: je možné újmu, která vznikla v důsledku převedení na jinou práci,
         kompenzovat prostřednictvím jiných výhod spojených s novým pracovním místem, jako například prostřednictvím kratší pracovní
         doby nebo dalšího vzdělávání?“

       K předběžným otázkám
      31      Podstatou otázek předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je, zda je pojem „újma“ uvedený v čl. 22 odst. 1
         prvním pododstavci písm. b) směrnice 2003/88 třeba vykládat tak, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, o jakou se jedná
         ve věci v původním řízení, která umožňuje veřejnoprávnímu zaměstnavateli přikročit k nucenému převedení na jinou práci v případě
         pracovníka zaměstnaného jako hasič v zásahové službě z důvodu, že tento zaměstnanec požadoval, aby byla v zásahové službě
         dodržována maximální délka týdenní pracovní doby stanovená v čl. 6 písm. b) této směrnice.

      32      V tomto ohledu je třeba připomenout, že z ustálené judikatury vyplývá, že cílem směrnice 2003/88 je stanovení minimálních
         požadavků určených ke zlepšení životních a pracovních podmínek pracovníků pomocí sbližování vnitrostátních právních předpisů
         týkajících se zejména délky pracovní doby. Tato harmonizace na úrovni Evropské unie v oblasti úpravy pracovní doby směřuje
         k zaručení lepší ochrany bezpečnosti a zdraví pracovníků tím, že jim dává nárok na minimální, zejména denní a týdenní, doby
         odpočinku, jakož i na přiměřené přestávky na odpočinek, a tím, že stanoví maximální hranici týdenní pracovní doby (viz zejména
         rozsudky ze dne 5. října 2004, Pfeiffer a další, C‑397/01 až C‑403/01, Sb. rozh. s. I‑8835, bod 76; a ze dne 1. prosince 2005,
         Dellas a další, C‑14/04, Sb. rozh. s. I–10253, body 40 a 41, jakož i ze dne 7. září 2006, Komise v. Spojené království, C‑484/04,
         Sb. rozh. s. I‑7471, body 35 a 36).

      33      Článek 6 písm. b) směrnice 2003/88 tak členským státům ukládá povinnost, aby přijaly nezbytná opatření k tomu, aby v souladu
         s potřebou chránit bezpečnost a zdraví pracovníků nepřekračovala průměrná délka pracovní doby pro každé období sedmi dnů včetně
         přesčasů 48 hodin. Tato maximální hranice, pokud jde o průměrnou délku týdenní pracovní doby, je obzvláště důležitým pravidlem
         sociálního práva Unie, z něhož má mít prospěch každý pracovník, jelikož je minimálním požadavkem určeným k zajištění ochrany
         a bezpečnosti jeho zdraví (viz výše uvedené rozsudky Pfeiffer a další, bod 100; Dellas a další, bod 49, jakož i Komise v. Spojené
         království, bod 38).

      34      V režimu zavedeném směrnicí 2003/88 platí, že i když její článek 15 umožňuje obecně uplatňovat nebo zavádět vnitrostátní právní
         úpravu, která je příznivější pro ochranu bezpečnosti a zdraví pracovníků, mohou být předmětem odchylné úpravy stanovené členskými
         státy nebo sociálními partnery pouze některá z jejích ustanovení, která jsou taxativně vyjmenována. Uplatnění takových odchylných
         úprav mimoto podléhá přísným podmínkám způsobilým zajistit účinnou ochranu bezpečnosti a zdraví pracovníků (viz výše uvedený
         rozsudek Pfeiffer a další, body 77 a 96).

      35      Článek 22 odst. 1 první pododstavec směrnice 2003/88, který je předmětem předběžných otázek, tak nabízí členským státům možnost
         neuplatňovat její článek 6 za předpokladu, že budou dodrženy obecné zásady bezpečnosti a ochrany zdraví pracovníků a že bude
         splněna řada kumulativních podmínek uvedených v tomto ustanovení, zejména pak podmínka, stanovená v uvedeném pododstavci pod
         písm. b), že musí být přijata opatření za účelem zajištění, aby žádnému pracovníkovi nevznikla ze strany zaměstnavatele újma,
         protože nesouhlasí s prací, jejíž průměrná týdenní délka přesahuje maximální hranici stanovenou v čl. 6 písm. b) téže směrnice.

      36      V projednávané věci je však zřejmé, že Spolková republika Německo, jak Soudní dvůr již konstatoval v bodě 85 rozsudku ze dne
         9. září 2003, Jaeger (C‑151/02, Recueil, s. I‑8389) a v bodě 98 výše uvedeného rozsudku Pfeiffer a další, ani Spolková země
         Sasko-Anhaltsko, což bylo konstatováno soudem, kterému byl předložen spor ve věci v původním řízení, v jeho předkládacím rozhodnutí
         a dále potvrzeno v rámci tohoto řízení jak německou vládou, tak i Stadt Halle v jejich písemných vyjádřeních, nevyužívaly
         v době, kdy nastaly skutkové okolnosti sporu ve věci v původním řízení, tuto možnost odchylné úpravy, jelikož ustanovení vnitrostátního
         práva platné v té době neobsahovala žádné opatření, které by odpovídalo čl. 22 odst. 1 prvnímu pododstavci směrnice 2003/88
         nebo které by mělo za cíl provést toto ustanovení. Na písemnou otázku Soudního dvora k tomuto bodu Stadt Halle toto tvrzení
         zopakovalo, přičemž v tomto smyslu se rovněž vyjádřili i G. Fuβ a rakouská vláda.

      37      Předkládající soud v tomto ohledu nanejvýš uvádí, že tato možnost odchylné úpravy stanovená v čl. 22 odst. 1 prvním pododstavci
         písm. b) směrnice 2003/88 byla využita později Spolkovou zemí Sasko-Anhaltsko v rámci právní úpravy přijaté následně za účelem
         provedení uvedené směrnice konkrétně ve vztahu k hasičům zaměstnaným městy a obcemi této spolkové země. Tato právní úprava
         ale vstoupila v platnost až k 1. lednu 2008, tedy k datu, které nastalo po datu rozhodnutí o převedení.

      38      Z toho vyplývá, že pokud neexistuje opatření vnitrostátního práva, kterým by byla provedena možnost odchylné úpravy daná členským
         státům ustanovením čl. 22 odst. 1 prvního pododstavce písm. b) směrnice 2003/88, je toto ustanovení pro vyřešení sporu ve
         věci v původním řízení zcela irelevantní, a je tudíž třeba vzít v úvahu pouze čl. 6 písm. b) této směrnice, který stanoví
         zásadu, že členské státy musí dodržet maximální průměrnou délku pracovní doby v rozsahu 48 hodin pro každé období sedmi dnů.

      39      V tomto ohledu je třeba připomenout, že v rámci postupu spolupráce mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem zavedeného článkem
         267 SFEU přísluší Soudnímu dvoru poskytnout vnitrostátnímu soudu užitečnou odpověď, která mu umožní rozhodnout spor, jenž
         mu byl předložen. Z tohoto hlediska Soudnímu dvoru přísluší případně přeformulovat otázky, které jsou mu položeny. Úkolem
         Soudního dvora je totiž vyložit všechna ustanovení práva Unie, která vnitrostátní soudy potřebují pro rozhodnutí o sporech,
         které projednávají, i pokud nejsou tato ustanovení výslovně zmíněna v otázkách položených těmito soudy Soudnímu dvoru (viz
         v tomto smyslu zejména rozsudky ze dne 8. března 2007, Campina, C‑45/06, Sb. rozh. s. I‑2089, body 30 a 31; ze dne 26. června
         2008, Wiedemann a Funk, C‑329/06 a C‑343/06, Sb. rozh. s. I‑4635, bod 45, jakož i ze dne 2. září 2010, Kirin Amgen, C‑66/09,
         Sb. rozh. s. I‑0000, bod 27).

      40      I když tedy po formální stránce předkládající soud omezil své otázky na výklad pouze čl. 22 odst. 1 prvního pododstavce písm. b)
         směrnice 2003/88, nebrání taková skutečnost Soudnímu dvoru, aby předkládajícímu soudu poskytl všechny prvky výkladu práva
         Unie, které mohou být užitečné pro rozhodnutí ve věci, která mu byla předložena, bez ohledu na to, zda je tento soud ve svých
         otázkách zmínil. V tomto ohledu přísluší Soudnímu dvoru, aby ze všech poznatků předložených vnitrostátním soudem, zejména
         pak z odůvodnění předkládacího rozhodnutí, vytěžil ty prvky uvedeného práva, které je s přihlédnutím k předmětu sporu třeba
         vyložit (viz rozsudek ze dne 12. ledna 2010, Wolf, C‑229/08, Sb. rozh. s. I‑1, bod 32 a citovaná judikatura).

      41      V projednávané věci z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že soud, kterému byl předložen spor ve věci v původním řízení, má
         za to, že vzhledem k tomu, že se podmínka týkající se neexistence újmy vzniklé pracovníkovi, stanovená v čl. 22 odst. 1 prvním
         pododstavci písm. b) směrnice 2003/88, uplatní, pokud zaměstnavatel nezískal souhlas pracovníka k tomu, aby se mohl odchýlit
         od čl. 6 písm. b) téže směrnice, i když existuje opatření vnitrostátního práva provádějící toto ustanovení, musí se tato podmínka
         a fortiori uplatnit, pokud si zaměstnavatel, tak jako v projednávané věci, takové odchýlení vynucuje, a to přestože neexistuje ustanovení
         vnitrostátního práva, které by jej k tomu opravňovalo, a přestože se mu dotyčný pracovník brání tím, že vyžaduje dodržení
         uvedeného čl. 6 písm. b).

      42      Předkládající soud tak naznačuje, že pokud dotyčnému pracovníkovi nevzniká žádná újma na základě toho, že nesouhlasil s překročením
         hranice 48 hodin stanovené v čl. 6 písm. b) směrnice 2003/88 pro maximální délku týdenní pracovní doby, není v rozporu s touto
         směrnicí, že se jeho zaměstnavatel může v souladu s vnitrostátním právem rozhodnout, že jej převede proti jeho vůli na jinou
         práci, která sama o sobě splňuje hranici stanovenou tímto ustanovením, jelikož takové převedení ukončuje porušování tohoto
         ustanovení ve vztahu k tomuto pracovníkovi.

      43      Aby bylo možno předkládajícímu soudu užitečně odpovědět, je třeba za těchto podmínek přeformulovat položené otázky v tom smyslu,
         že podstatou těchto otázek předkládajícího soudu je, zda je třeba čl. 6 písm. b) směrnice 2003/88 vykládat tak, že brání takové
         vnitrostátní právní úpravě, o jakou se jedná ve věci v původním řízení, která umožňuje veřejnoprávnímu zaměstnavateli přikročit
         k nucenému převedení na jinou práci v případě pracovníka zaměstnaného jako hasič v zásahové službě z důvodu, že tento pracovník
         požadoval, aby byla v zásahové službě dodržována maximální průměrná délka týdenní pracovní doby stanovená v uvedeném ustanovení,
         v případě, kdy tomuto pracovníkovi nevznikla na základě takového převedení žádná újma.

      44      V tomto ohledu je třeba připomenout, jak vyplývá z bodu 61 výše uvedeného usnesení Personalrat der Feuerwehr Hamburg, že na
         činnosti vykonávané zásahovými silami hasičské veřejné služby – kromě případu takových závažných a svým rozsahem výjimečných
         okolností, kdy cíl spočívající v zajištění řádného fungování služeb, které jsou nepostradatelné k ochraně veřejných zájmů,
         musí dočasně převážit nad cílem spočívajícím v zaručení bezpečnosti a zdraví pracovníků pracujících v zásahových a záchranných
         sborech, tedy okolností, které v projednávané věci nenastaly – se vztahuje směrnice 2003/88, takže její čl. 6 písm. b) v zásadě
         brání překročení hranice 48 hodin stanovené pro maximální délku týdenní pracovní doby, včetně pohotovostních služeb.

      45      V projednávané věci je přitom nesporné, že právní úprava Spolkové země Sasko-Anhaltsko použitelná v době, kdy nastaly skutkové
         okolnosti věci v původním řízení, ukládala hasičům, kteří, stejně jako G. Fuβ, byli zaměstnáni v zásahové službě měst a obcí
         této spolkové země, délku pracovní doby přesahující maximální hranici týdenní pracovní doby stanovenou v čl. 6 písm. b) směrnice
         2003/88.

      46      Aby bylo možno odpovědět na otázky předkládajícího soudu, je třeba za těchto podmínek jednak přezkoumat, zda, jak tento soud
         navrhuje, konstatování existence porušení čl. 6 písm. b) směrnice 2003/88 podléhá podmínce, že dotyčnému pracovníkovi vznikla
         újma, a jednak určit, jaké důsledky vyplývají pro vnitrostátní soudy z případného porušování tohoto ustanovení.

      47      Co se týče zaprvé otázky relevantnosti existence újmy vzniklé dotyčnému pracovníkovi pro účely konstatování porušení čl. 6
         písm. b) směrnice 2003/88, je třeba připomenout, jak vyplývá již z bodu 33 tohoto rozsudku, že toto ustanovení je obzvláště
         důležitým pravidlem sociálního práva Unie, které ukládá členským státům povinnost stanovit pro průměrnou délku týdenní pracovní
         doby hranici 48 hodin s tím, že maximální hranice zahrnuje přesčasy, jak je výslovně stanoveno v uvedeném ustanovení, a od
         kterého se v případě, že čl. 22 odst. 1 první pododstavec této směrnice nebyl proveden do vnitrostátního práva, nelze odchýlit,
         pokud jde o takové činnosti, jako je činnost hasiče, o kterou se jedná ve věci v původním řízení.

      48      Jak již bylo uvedeno v bodě 34 tohoto rozsudku, předmětem méně příznivé odchylné úpravy přijaté členskými státy nebo sociálními
         partnery se totiž mohou stát jen některá výslovně uvedená ustanovení směrnice 2003/88.

      49      O článku 6 směrnice 2003/88 se přitom zmiňuje pouze její čl. 17 odst. 1, přičemž není sporu o tom, že toto posledně uvedené
         ustanovení se vztahuje na činnosti, které nemají žádnou souvislost s činnostmi, které vykonávají hasiči. Naproti tomu odstavec
         3 písm. c) bod iii) uvedeného článku 17 odkazuje na „činnosti zahrnující nutnost nepřetržité služby“, mezi nimiž jsou mimo
         jiné uvedeny též „požární služby“, avšak toto ustanovení stanoví možnost odchylné úpravy nikoli od článku 6 uvedené směrnice,
         ale od jiných jejích ustanovení (viz per analogiam výše uvedený rozsudek Pfeiffer a další, bod 97).

      50      Krom toho, jak již vyplývá z bodů 35 a 36 tohoto rozsudku, je nesporné, že Spolková republika Německo ani Spolková země Sasko-Anhaltsko
         nevyužily možnosti odchylné úpravy stanovené v čl. 22 odst. 1 prvním pododstavci směrnice 2003/88, která členským státům umožňuje
         neuplatnit její článek 6 v případě, že jsou splněny určité kumulativní podmínky (viz per analogiam výše uvedený rozsudek Pfeiffer a další, bod 98).

      51      Za účelem zaručení plné efektivity směrnice 2003/88 je za těchto podmínek třeba, aby členské státy zabránily překročení maximální
         délky týdenní pracovní doby, jak je stanovena v čl. 6 písm. b) směrnice 2003/88 (výše uvedený rozsudek Pfeiffer a další, bod
         118).

      52      Jak Soudní dvůr již rozhodl, členské státy tedy nemohou jednostranně určovat působnost uvedeného ustanovení tím, že uplatnění
         práva pracovníků na to, aby průměrná délka týdenní pracovní doby nepřesahovala 48 hodin, budou vázat na jakoukoli podmínku
         nebo jej podřídí jakémukoliv omezení (výše uvedený rozsudek Pfeiffer a další, bod 99).

      53      Samotné překročení maximální průměrné délky týdenní pracovní doby stanovené v čl. 6 písm. b) směrnice 2003/88 tudíž představuje
         porušení tohoto ustanovení, aniž by bylo třeba dále prokazovat existenci zvláštní újmy. V případě neexistence opatření vnitrostátního
         práva, které upravuje možnost odchylné úpravy stanovenou v čl. 22 odst. 1 prvním pododstavci téže směrnice, je tak pojem „újma“
         obsažený v tomto ustanovení pro výklad a uplatnění uvedeného čl. 6 písm. b) zcela irelevantní.

      54      Vzhledem k tomu, že cílem směrnice 2003/88, jak vyplývá z bodu 32 tohoto rozsudku, je zaručení bezpečnosti a zdraví pracovníků
         prostřednictvím nároku na dostatečný odpočinek, měl zákonodárce Unie za to, že překročení maximální průměrné délky týdenní
         pracovní doby stanovené v čl. 6 písm. b) tím, že pracovníka o takový odpočinek připravuje, mu ve skutečnosti na základě této
         jediné skutečnosti způsobuje újmu, jelikož se jedná o zásah do jeho bezpečnosti a zdraví.

      55      Z toho vyplývá, že taková vnitrostátní právní úprava, o jakou se jedná ve věci v původním řízení, která stanovila, co se týče
         pracovníka zaměstnaného jako hasič v zásahové službě, délku pracovní doby, která přesahuje maximální hranici stanovenou v
         čl. 6 písm. b) směrnice 2003/88, představuje porušení tohoto ustanovení, aniž by bylo třeba dále prokazovat existenci zvláštní
         újmy, která tomuto pracovníkovi vznikla.

      56      Co se týče zadruhé důsledků, které vyplývá pro vnitrostátní soudy z takového porušení čl. 6 písm. b) směrnice 2003/88, je
         třeba připomenout, že z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že ve všech případech, kdy se ustanovení směrnice z hlediska
         svého obsahu jeví jako bezpodmínečná a dostatečně přesná, jsou jednotlivci oprávněni dovolávat se jich vůči státu, a to včetně
         případu, kdy je zaměstnavatelem, zejména pokud tuto směrnici neprovedl ve stanovených lhůtách do vnitrostátního práva nebo
         ji provedl nesprávně (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 26. února 1986, Marshall, 152/84, Recueil, s. 723, body 46 a 49,
         jakož i ze dne 23. dubna 2009, Angelidaki a další, C‑378/07 až C‑380/07, Sb. rozh. s. I‑3071, body 193 a 194).

      57      Článek 6 písm. b) směrnice 2003/88 přitom tato kritéria splňuje vzhledem k tomu, že členským státům jednoznačně ukládá přesnou
         povinnost dosáhnout výsledku, která není vázána na žádnou podmínku, co se týče použití pravidla v ní obsaženého, spočívajícího
         ve stanovení maximální hranice 48 hodin včetně přesčasů, pokud jde o průměrnou délku týdenní pracovní doby (viz v tomto smyslu
         výše uvedený rozsudek Pfeiffer a další, bod 104).

      58      V tomto ohledu platí, třebaže směrnice 2003/88 umožňuje členským státům ve svém čl. 22 odst. 1 prvním pododstavci, aby se
         od ustanovení jejího článku 6 odchýlily, že tato okolnost nemá na přesnou a bezpodmínečnou povahu písm. b) tohoto posledně
         uvedeného článku vliv. Možnost členských států neuplatňovat tento článek 6 je totiž vázána na dodržení veškerých podmínek
         obsažených v uvedeném čl. 22 odst. 1 prvním pododstavci, takže lze určit minimální ochranu, která musí být v každém případě
         uplatněna (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Pfeiffer a další, bod 105).

      59      Článek 6 písm. b) směrnice 2003/88 tudíž splňuje všechny podmínky požadované k tomu, aby zakládal přímý účinek (viz v tomto
         smyslu výše uvedený rozsudek Pfeiffer a další, bod 106).

      60      Vzhledem k tomu, že lhůta pro provedení směrnice 93/104 uplynula předtím, než nastaly skutkové okolnosti sporu ve věci v původním
         řízení, a že Spolková země Sasko-Anhaltsko neprovedla k tomuto datu tuto směrnici do svého vnitrostátního práva, pokud jde
         o hasiče zaměstnané v zásahové službě, má tudíž zaměstnanec, jako je G. Fuß, jehož v takové službě zaměstnává Stadt Halle,
         právo dovolávat se přímo ustanovení čl. 6 písm. b) směrnice 2003/88 vůči tomuto veřejnoprávnímu zaměstnavateli s cílem zajistit
         dodržování práva na maximální průměrnou délku týdenní pracovní doby nepřesahující 48 hodin zaručenou tímto ustanovením.

      61      V tomto ohledu je třeba upřesnit, že vzhledem k tomu, že uvedené ustanovení má přímý účinek, ukládá povinnost všem orgánům
         členských států, tedy nejen vnitrostátním soudům, ale rovněž všem orgánům veřejné správy včetně těch, které nejsou součástí
         státní správy, jako například spolkové země, města nebo obce, a tyto orgány jsou povinny toto ustanovení uplatňovat (viz v tomto
         smyslu rozsudek ze dne 22. června 1989, Costanzo, 103/88, Recueil, s. 1839, body 30 až 33).

      62      Ve věci v původním řízení má Stadt Halle za to, že nucené převedení G. Fuße poté, co požadoval po svém zaměstnavateli, aby
         dodržoval maximální délku týdenní pracovní doby stanovenou v čl. 6 písm. b) směrnice 2003/88, na jinou práci, ve které je
         tato hranice dodržována, může zajistit plné uplatnění této směrnice ve vztahu k G. Fußovi, jelikož tímto převedením dochází
         k ukončení porušování práva Unie vůči jeho osobě.

      63      V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora mají vnitrostátní soudy a orgány veřejné
         správy povinnost uplatňovat v plném rozsahu právo Unie a chránit práva, která toto právo přiznává jednotlivcům, s tím, že
         v případě potřeby neuplatní žádné ustanovení vnitrostátního práva, které by bylo v rozporu s právem Unie (viz v tomto smyslu
         výše uvedený rozsudek Costanzo, bod 33, a rozsudek ze dne 11. ledna 2007, ITC, C‑208/05, Sb. rozh. s. I‑181, body 68 a 69,
         jakož i citovanou judikaturu).

      64      V projednávané věci je třeba, aby byl užitečný účinek práv přiznaných přímo pracovníkům čl. 6 písm. b) směrnice 2003/88 v plném
         rozsahu zajištěn ve vnitrostátním právním řádu (viz výše uvedený rozsudek Dellas a další, bod 53).

      65      Je třeba konstatovat, že takové nucené převedení, o jaké se jedná ve věci v původním řízení, má přitom ten následek, že zbavuje
         veškeré podstaty právo, přiznané čl. 6 písm. b) směrnice 2003/88 a uznané ve výše uvedeném usnesení Soudního dvora Personalrat
         der Feuerwehr Hamburg v případě takového hasiče zaměstnaného v zásahové službě, jako je G. Fuß, podléhat v tomto zaměstnání
         maximální délce týdenní pracovní doby v rozsahu 48 hodin, a tudíž takové opatření maří užitečný účinek tohoto ustanovení vůči
         tomuto pracovníkovi. Je tedy zřejmé, že uvedené opatření nezajišťuje uplatnění uvedeného čl. 6 písm. b) směrnice 2003/88 v plném
         rozsahu ani ochranu práv, která toto ustanovení přiznává pracovníkům v dotyčném členském státě.

      66      Krom toho, jak správně uvedla Komise, základní právo na účinnou soudní ochranu, zaručené článkem 47 Charty základních práv
         Evropské unie, které má podle čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce SEU „stejnou právní sílu jako Smlouvy“, by bylo značně narušeno,
         pokud by zaměstnavatel v reakci na stížnost nebo právní kroky zahájené pracovníkem za účelem zajištění dodržování ustanovení
         směrnice, jejichž cílem je chránit jeho bezpečnost a zdraví, byl oprávněn přijmout takové opatření, o jaké se jedná ve věci
         v původním řízení. Obava před podobným odvetným opatřením, proti kterému se nelze soudně bránit, by totiž mohla odradit pracovníky,
         kteří se cítí poškozeni opatřením přijatým jejich zaměstnavatelem, od toho, aby uplatnili svá práva soudní cestou, a tudíž
         by mohla vážně narušit dosažení cíle sledovaného touto směrnicí (viz per analogiam rozsudek ze dne 22. září 1998, Coote, C‑185/97, Recueil, s. I‑5199, body 24 a 27).

      67      Na položené otázky je tedy třeba odpovědět tak, že čl. 6 písm. b) směrnice 2003/88 je třeba vykládat tak, že brání takové
         vnitrostátní právní úpravě, o jakou se jedná ve věci v původním řízení, která umožňuje veřejnoprávnímu zaměstnavateli přikročit
         k nucenému převedení na jinou práci v případě pracovníka zaměstnaného jako hasič zásahové služby, a to z důvodu, že tento
         pracovník požadoval, aby byla v uvedené službě dodržována maximální průměrná délka týdenní pracovní doby stanovená v uvedeném
         ustanovení. Okolnost, že takovému pracovníkovi nevznikla na základě tohoto převedení žádná zvláštní další újma kromě újmy,
         která vyplývá z porušení uvedeného čl. 6 písm. b), je v tomto ohledu irelevantní.

       K nákladům řízení
      68      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      Článek 6 písm. b) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/88/ES ze dne 4. listopadu 2003 o některých aspektech úpravy pracovní
            doby je třeba vykládat tak, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, o jakou se jedná ve věci v původním řízení, která
            umožňuje veřejnoprávnímu zaměstnavateli přikročit k nucenému převedení na jinou práci v případě pracovníka zaměstnaného jako
            hasič zásahové služby, a to z důvodu, že tento pracovník požadoval, aby byla v uvedené službě dodržována maximální průměrná
            délka týdenní pracovní doby stanovená v uvedeném ustanovení. Okolnost, že takovému pracovníkovi nevznikla na základě tohoto
            převedení žádná zvláštní další újma kromě újmy, která vyplývá z porušení uvedeného čl. 6 písm. b), je v tomto ohledu irelevantní.

      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 25. února 1969. # Johannes Gerhardus Klomp proti Inspektie der Belastingen. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Gerechtshof 's-Gravenhage - Nizozemsko. # Věc 23-68.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 11. prosince 2008.#A.T. proti Finanzamt Stuttgart-Körperschaften.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesfinanzhof - Německo.#Směrnice 90/434/EHS - Přeshraniční výměna akcií - Daňová neutralita - Podmínky - Články 43 ES a 56 ES - Právní předpisy členského státu, které podmiňují zachování účetní hodnoty převáděných podílů pro za ně získané nové podíly, a tudíž daňovou neutralitu převodu, převedením této hodnoty do daňové rozvahy cizí nabývající společnosti - Slučitelnost.#Věc C-285/07.

text:
      Věc C-285/07
      A.T.
      v.
      Finanzamt Stuttgart-Körperschaften
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesfinanzhof)
      „Směrnice 90/434/EHS – Přeshraniční výměna akcií – Daňová neutralita – Podmínky – Články 43 ES a 56 ES – Právní předpisy členského státu, které podmiňují zachování účetní hodnoty podílů převáděných výměnou za nově získané podíly,
         a tudíž daňovou neutralitu převodu, převedením této hodnoty do daňové rozvahy zahraniční nabývající společnosti – Slučitelnost“

      Shrnutí rozsudku
      Sbližování právních předpisů – Společný systém zdanění při fúzích, rozděleních, převodech aktiv a výměně akcií týkajících
            se společností z různých členských států – Směrnice 90/434
      (Směrnice Rady 90/434, čl. 8 odst. 1 a 2)
      Článek 8 odst. 1 a 2 směrnice 90/434 o společném systému zdanění při fúzích, rozděleních, převodech aktiv a výměně akcií týkajících
         se společností z různých členských států brání právní úpravě členského státu, podle které výměna akcií vede u společníků nabyté
         společnosti ke zdanění kapitálových zisků z převodu, které odpovídají rozdílu mezi pořizovacími náklady převáděných podílů
         a jejich tržní cenou, pokud nabývající společnost nepřevede původní účetní hodnotu převáděných podílů do vlastní daňové rozvahy.

      Z kogentního a jasného znění čl. 8 odst. 1 a 2 směrnice 90/434 totiž nijak nevyplývá vůle zákonodárce Společenství ponechat
         členským státům prostor pro provedení, který by jim umožňoval podřídit daňovou neutralitu stanovenou ve prospěch společníků
         nabyté společnosti dalším podmínkám, vedle podmínky již stanovené v odstavci 2 uvedeného článku. Krom toho ponechání takového
         prostoru pro provedení členským státům by mířilo proti samotnému cíli této směrnice, který spočívá v zavedení společného daňového
         systému, namísto rozšíření stávajících systémů platných v členských státech na úroveň Společenství, neboť rozdíly mezi těmito
         systémy mohou vést k narušení hospodářské soutěže.

      Krom toho taková daňová právní úprava, jejímž cílem je zajistit, aby nebylo možné se nakonec vyhnout zdanění ani v pozdější
         fázi této výměny, a která obecně znemožňuje přiznání daňových výhod stanovených směrnicí 90/434 v případě výměny akcií, na
         kterou se tato směrnice vztahuje, a to pouze z toho důvodu, že nabývající společnost ve své daňové rozvaze neocenila převedené
         podíly jejich původní účetní hodnotou, se nemůže opírat o čl. 11 odst. 1 písm. a) směrnice 90/434 a z toho důvodu ji nelze
         považovat za slučitelnou s touto směrnicí. Členské státy totiž musí přiznávat daňové výhody stanovené směrnicí 90/434 v případech
         výměny akcií uvedených v jejím čl. 2 písm. d), ledaže by hlavním cílem nebo jedním z hlavních cílů těchto operací byl daňový
         podvod nebo daňový únik ve smyslu čl. 11 odst. 1 písm. a) uvedené směrnice. Členské státy přitom mohou pouze výjimečně a ve
         zvláštních případech odmítnout na základě tohoto článku použití veškerých ustanovení této směrnice nebo jejich části nebo
         odepřít výhody z ní plynoucí. Pro ověření, zda má zamýšlená operace takový cíl, se proto příslušné vnitrostátní orgány nemohou
         spokojit s použitím předem určených obecných kritérií, nýbrž musí přistoupit k jejímu celkovému přezkumu případ od případu.

      V této souvislosti je třeba uvést, že pokud má taková daňová právní úprava za cíl umožnit zdanění i v případech, ve kterých
         se prokáže, že v systému zdaňování existuje mezera, členský stát by neměl být oprávněn jednostranně takové případné mezery
         zaplnit, jinak hrozí, že naplňování cíle směrnice 90/434, který spočívá v zavedení společného daňového systému, bude zmařeno.
         Skutečnost, že použitelné právo zavazuje společníka nabyté společnosti, aby výměnou získané podíly následně převedl, a že
         burzovní kurz akcií přijímající společnosti výrazně poklesl, tedy není důvodem pro to, aby byla pouhá výměna podílů považována
         za skutečnost, která vede ke zdanění, jelikož skryté rezervy nebyly k tomuto dni realizovány.

      (viz body 26–27, 30–32, 34, 36, 39 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      11. prosince 2008 (*)

      „Směrnice 90/434/EHS – Přeshraniční výměna akcií – Daňová neutralita – Podmínky – Články 43 ES a 56 ES – Právní předpisy členského státu, které podmiňují zachování účetní hodnoty převáděných podílů pro za ně získané nové podíly,
         a tudíž daňovou neutralitu převodu, převedením této hodnoty do daňové rozvahy cizí nabývající společnosti – Slučitelnost“

      Ve věci C‑285/07,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Bundesfinanzhof (Německo)
         ze dne 7. března 2007, došlým Soudnímu dvoru dne 14. června 2007, v řízení

      A.T.
      proti
      Finanzamt Stuttgart-Körperschaften,

      za přítomnosti:
      Bundesministerium der Finanzen,

      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann (zpravodaj), předseda senátu, A. Tizzano, A. Borg Barthet, E. Levits a J. J. Kasel, soudci,
      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: B. Fülöp, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 17. dubna 2008,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za A.T. M. Schadenem a H. Winklerem, Rechtsanwälte, jakož i W. Schönem, Professor,
      –        za německou vládu M. Lummou a C. Blaschkem, jako zmocněnci,
      –        za Komisi Evropských společenství R. Lyalem a W. Möllsem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 6. listopadu 2008,
      vydává tento
      Rozsudek
      1         Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 8 odst. 1 a 2 směrnice Rady 90/434/EHS ze dne 23. července 1990
         o společném systému zdanění při fúzích, rozděleních, převodech aktiv a výměně akcií týkajících se společností z různých členských
         států (Úř. věst. L 225, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 142), jakož i článků 43 ES a 56 ES.

      2        Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi A.T. a Finanzamt Stuttgart-Körperschaften (daňový orgán sídlící ve Stuttgartu,
         do jehož příslušnosti spadají společnosti, dále jen „Finanzamt“) ve věci rozhodnutí Finanzamt zdanit v souvislosti s přeshraniční
         výměnou akcií kapitálový zisk z převodu.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Směrnice 90/434 má podle svého prvního bodu odůvodnění za cíl zajistit, aby takovým operacím reorganizace společností z různých
         členských států, jako jsou fúze, rozdělení, převody aktiv a výměny akcií, nebyly kladeny překážky v podobě omezení, znevýhodnění
         nebo zvláštních narušení, které by vyplývaly z daňových předpisů členských států.

      4        Tato směrnice zavádí za tímto účelem systém, na základě kterého nemohou uvedené operace samy o sobě vést ke zdanění. Případné
         kapitálové zisky připadající na tyto operace mohou být v zásadě zdaňovány, ale jedině v okamžiku, kdy jsou skutečně realizovány.

      5        První čtyři body odůvodnění, jakož i devátý bod odůvodnění směrnice 90/434, zní takto:

      „vzhledem k tomu, že fúze, rozdělení, převody aktiv a výměny akcií týkající se společností z různých členských států mohou
         být nezbytné k tomu, aby se ve Společenství vytvořily podmínky obdobné podmínkám vnitřního trhu, a tím zajistilo vytvoření
         a účinné fungování společného trhu; že těmto operacím by neměly být kladeny překážky v podobě omezení, znevýhodnění nebo zvláštních
         narušení, které by vyplývaly z daňových předpisů členských států; že je proto nezbytné zavést pro tyto operace daňová pravidla
         neutrální z hlediska hospodářské soutěže, aby se podniky mohly přizpůsobit požadavkům společného trhu, zvýšit svou produktivitu
         a zlepšit svou konkurenceschopnost na mezinárodní úrovni;

      vzhledem k tomu, že daňové předpisy tyto operace znevýhodňují oproti obdobným operacím, které se týkají společností ve stejném
         členském státě; že je nezbytné tato znevýhodnění odstranit;

      vzhledem k tomu, že tohoto cíle nelze dosáhnout tím, že by se stávající systémy platné v členských státech rozšířily na úroveň
         Společenství, neboť rozdíly mezi těmito systémy mohou vyvolávat narušení hospodářské soutěže; že uspokojivé řešení může v tomto
         ohledu přinést pouze společný daňový systém;

      vzhledem k tomu, že společný daňový systém musí zamezit ukládání daní v souvislosti s fúzemi, rozděleními, převody aktiv nebo
         výměnami akcií, a přitom zajišťovat finanční zájmy státu, v němž se nachází převádějící nebo nabytá společnost;

      […]
      vzhledem k tomu, že je nezbytné dát členským státům možnost odmítnout použití této směrnice v případech, kdy cílem fúze, rozdělení,
         převodu aktiv nebo výměny akcií je daňový únik či vyhnutí se daňovým povinnostem […]“

      6        Článek 2 písm. d) směrnice 90/434 rozumí „výměnou akcií“ „operac[i], při které společnost nabývá podíl na základním kapitálu
         jiné společnosti, a tím získává většinu hlasovacích práv v této společnosti, přičemž společníkům této jiné společnosti jsou
         výměnou za jejich cenné papíry vydány cenné papíry první společnosti a případně vyplacena hotovost nepřesahující 10 % jmenovité
         hodnoty, nebo pokud jmenovitá hodnota neexistuje, účetní hodnoty cenných papírů vydaných výměnou.“

      7        Podle čl. 2 písm. g) a h) této směrnice je třeba „nabytou společností“ rozumět „společnost, na niž jiná společnost nabývá
         podíl prostřednictvím výměny cenných papírů“ a „nabývající společností“ „společnost, jež nabývá podíl prostřednictvím výměny
         cenných papírů“.

      8        Článek 8 odst. 1 a 2 směrnice 90/434, začleněný pod hlavu II. této směrnice, která se týká pravidel platných pro fúze, rozdělení
         a výměnu akcií, stanoví:

      „1.      Přidělení cenných papírů představujících základní kapitál přijímající nebo nabývající společnosti společníku převádějící nebo
         nabyté společnosti výměnou za jeho cenné papíry představující základní kapitál druhé společnosti při fúzi, rozdělení nebo
         výměně akcií nemá samo o sobě za následek zdanění příjmů, zisků nebo kapitálových zisků tohoto společníka.

      2.      Členské státy podmíní použití odstavce 1 tím, že společník nepřičte obdrženým cenným papírům vyšší hodnotu pro daňové účely,
         než byla hodnota vyměněných cenných papírů bezprostředně před fúzí, rozdělením nebo výměnou.

      Odstavec 1 nebrání členským státům, aby zdaňovaly zisky plynoucí z následného převodu obdržených cenných papírů stejným způsobem,
         jakým by byl zdaněn zisk z převodu cenných papírů existujících před nabytím.

      ,Hodnotou pro daňové účely‘ se rozumí částka, na jejímž základě by byl vypočten zisk nebo ztráta pro účely zdanění příjmu,
         zisku nebo kapitálových zisků společníka společnosti.“

      9        Článek 11 odst. 1 písm. a) směrnice 90/434 zejména stanoví, že členský stát může odmítnout použít veškerá ustanovení hlavy
         II nebo jejich část nebo odepřít veškeré výhody z nich plynoucí, je-li hlavním cílem nebo jedním z hlavních cílů výměny akcií
         daňový únik či vyhnutí se daňovým povinnostem.

       Německá právní úprava
      10      Ustanovení § 23 odst. 4 zákona o dani při reorganizaci obchodních společností (Umwandlungssteuergesetz) ze dne 28. října 1994
         (BGBI.1994 I, s. 3267, dále jen „UmwStG“), ve znění změn, upravuje převod podílů takové kapitálové společnosti členského státu
         Evropské unie, jaká je definována v článku 3 směrnice 90/434, pokud jde o její charakteristické znaky, do jiné kapitálové
         společnosti členského státu Unie.

      11      Pokud má tedy přijímající kapitálová společnost v důsledku takového převodu na základě svého podílu, včetně převedených podílů,
         prokazatelně většinu hlasovacích práv ve společnosti, jejíž podíly na ni byly převedeny, platí pro ocenění podílů, které obdrží
         přijímající kapitálová společnost obdobně § 20 odst. 2 první až čtvrtá věta a šestá věta UmwStG, a pro ocenění nových podílů,
         které převodce obdrží od přijímající kapitálové společnosti platí obdobně § 20 odst. 4 první věta UmwStG.

      12      Podle § 20 odst. 2 první věty UmwStG může kapitálová společnost ocenit převáděná aktiva jejich účetní nebo vyšší hodnotou.
         Podle druhé věty tohoto ustanovení lze účetní hodnotu použít i tehdy, pokud pro účely práva obchodních společností musí být
         v účetní rozvaze použita hodnota vyšší.

      13      Ustanovení § 20 odst. 4 první věta UmwStG stanoví, že hodnota, na kterou kapitálová společnost ocení převáděná aktiva platí
         pro převodce jako prodejní cena a jako pořizovací náklady podílů na společnosti. Touto právní úpravou UmwStG ukládá tzv. dvojí
         zachování účetní hodnoty, tedy pravidlo, podle kterého může převodce zachovat účetní hodnotu převáděných podílů, pouze pokud
         je nabývající kapitálová společnost sama ocenila účetní hodnotou. UmwStG nerozlišuje v tomto ohledu mezi převody uskutečněnými
         v Německu a převody uskutečněnými do ciziny, neboť s oběma případy výměny podílů je zacházeno stejně.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      14      A.T., německá akciová společnost, měla ve své skupině podniků společnost C‑GmbH, německou společnost s ručením omezeným, v níž
         měla podíl ve výši 89,5 %.

      15      Dne 28. dubna 2000 převedla A.T. tento podíl na francouzskou akciovou společnost G-SA výměnou za nové akcie této společnosti
         představující 1,47 % základního kapitálu a vydané na základě navýšení kapitálu. Tyto akcie, jejichž kurz na burze následně
         výrazně poklesl, měly být poté na základě ustanovení, kterými se řídí dohled nad finančními trhy, do pěti let prodány.

      16      Jelikož podíly držené v C‑GmbH společností A.T., její mateřskou společností, byly společností G-SA oceněny v její obchodní
         a účetní rozvaze nikoliv jejich účetní hodnotou, jaká byla vedena až do té doby v daňové rozvaze společnosti A.T., ale tržní
         cenou, jaká byla stanovena ve smlouvě o převodu podílů, Finanzamt zamítl na základě § 23 odst. 4 první věty a § 20 odst. 4
         první věty UmwSTG, jakož i na základě příslušného pokynu Bundesministerium der Finanzen (spolkové ministerstvo financí, dále
         jen „BMF“), společnosti A.T. v rámci jejího zdanění za rok 2000 zachovat pro akcie, jež jí byly výměnou přiděleny v kapitálu
         G-SA, původní účetní hodnoty převedených podílů v C‑GmbH. Finanzamt tedy považoval převodní operaci za zdanitelnou, a zdanil
         proto kapitálový zisk z převodu, který odpovídá rozdílu mezi pořizovacími náklady na podíly v C‑GmbH a jejich tržní hodnotou.

      17      Žaloba k soudu podaná A.T. proti rozhodnutím daňových orgánů přijatým na základě těchto ustanovení byla v prvním stupni úspěšná.
         Finanzamt tedy podal opravný prostředek Revision k předkládajícímu soudu. Předkládající soud má za to, že na základě UmwStG
         je namístě žalobu A.T. zamítnout. Podle UmwStG měly být totiž podíly držené v C‑GmbH oceněny v rozvaze G-SA jejich účetní
         hodnotou, což bylo ostatně možné podle francouzského práva.

      18      Jelikož měl však Bundesfinanzhof pochybnosti ohledně slučitelnosti požadavku dvojího zachování účetní hodnoty v případě přeshraničních
         převodů s právem Společenství, rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1.      Brání čl. 8 odst. 1 a 2 směrnice [90/434] daňové úpravě členského státu, podle které při převodu podílů jedné kapitálové společnosti
         EU do druhé kapitálové společnosti EU může převodce dále vést účetní hodnotu převáděných podílů pouze tehdy, pokud přijímající
         kapitálová společnost sama ocenila uvedené podíly jejich účetní hodnotou [,dvojí zachování účetní hodnoty‘ (doppelte Buchwertverknüpfung)]?

      2.      Jestliže je odpověď na první otázku záporná: je výše uvedená právní úprava v rozporu s články 43 ES a 56 ES, přestože ,dvojí
         zachování účetní hodnoty‘ je požadováno rovněž při převodu podílů na kapitálové společnosti do kapitálové společnosti s neomezenou
         daňovou povinností?“

       K předběžným otázkám
      19      První otázkou se předkládající soud v podstatě táže, zda čl. 8 odst. 1 a 2 směrnice 90/434 brání právní úpravě členského státu,
         podle které výměna akcií vede u společníků nabyté společnosti ke zdanění kapitálových zisků z převodu, které odpovídají rozdílu
         mezi pořizovacími náklady převáděných podílů a jejich tržní cenou, pokud nabývající společnost nepřevede účetní hodnotu převáděných
         podílů do vlastní daňové rozvahy.

      20      Nejprve je třeba připomenout, že podle čl. 8 odst. 1 směrnice 90/434 přidělení cenných papírů představujících základní kapitál
         nabývající společnosti společníku nabyté společnosti výměnou za jeho cenné papíry představující základní kapitál druhé společnosti
         při výměně akcií nemá samo o sobě za následek zdanění příjmů, zisků nebo kapitálových zisků tohoto společníka.

      21      Tímto požadavkem daňové neutrality vůči společníkům nabyté společnosti usiluje směrnice 90/434, jak vyplývá z jejího prvního
         a čtvrtého bodu odůvodnění, o zajištění toho, aby výměně akcií týkajících se společností různých členských států nebyly kladeny
         překážky v podobě omezení, znevýhodnění nebo zvláštních narušení, které by vyplývaly z daňových předpisů členských států.

      22      Tento požadavek daňové neutrality však není bezpodmínečný. Podle čl. 8 odst. 2 směrnice 90/434 podmíní totiž členské státy
         použití odstavce 1 uvedeného článku tím, že společník nepřičte obdrženým cenným papírům získaných výměnou vyšší hodnotu pro
         daňové účely, než byla hodnota vyměněných cenných papírů bezprostředně před výměnou.

      23      Jak přitom vyplývá z předkládacího rozhodnutí a zejména z první předběžné otázky, podle německé právní úpravy dotčené v původním
         řízení společník nabyté společnosti může pro akcie získané výměnou dále vést účetní hodnotu převedených podílů pouze tehdy,
         pokud nabývající společnost rovněž ocení uvedené podíly jejich původní účetní hodnotou.

      24      Německá vláda v tomto ohledu uplatňuje, že takový požadavek dvojího zachování účetní hodnoty je slučitelný se směrnicí 90/434,
         jelikož směrnice tím, že neupravuje oceňování převáděných podílů v rozvaze nabývající společnosti, ponechává členským státům
         prostor pro provedení.

      25      Takový výklad uvedené směrnice nelze přijmout.

      26      Nejprve je namístě shledat, že z imperativního a jasného znění čl. 8 odst. 1 a 2 směrnice 90/434 nijak nevyplývá vůle zákonodárce
         Společenství ponechat členským státům prostor pro provedení, který by jim umožňoval podřídit daňovou neutralitu stanovenou
         ve prospěch společníků nabyté společnosti dalším podmínkám.

      27      Krom toho ponechání členským státům takového prostoru pro provedení by mířilo proti samotnému cíli této směrnice, který, jak
         vyplývá již z jejího názvu a zejména z třetího bodu jejího odůvodnění, spočívá v zavedení společného daňového systému, namísto
         rozšíření na úroveň Společenství stávajících systémů platných v členských státech, neboť rozdíly mezi těmito systémy mohou
         vyvolávat narušení hospodářské soutěže.

      28      Navíc vystavit daňovou neutralitu výměny akcií týkajících se společností různých členských států, jaká je uvedena v čl. 8
         odst. 1 a 2 směrnice 90/434, dodatečné podmínce, že nabývající společnost převede původní účetní hodnotu převedených podílů
         do své daňové rozvahy, by bylo v rozporu s cílem této směrnice, který spočívá v odstranění daňových překážek přeshraničních
         reorganizací podniků tím, že bude zajištěno, že případné zvýšení hodnot podílů na společnosti nebude zdaněno do té doby, než
         dojde k jejich skutečné realizaci (viz. v tomto ohledu rozsudek ze dne 5. července 2007, Kofoed, C‑321/05, Sb. rozh. s. I‑5795,
         bod 32).

      29      Německá vláda však uvádí, že německá právní úprava dotčená v původním řízení přispívá k cíli směrnice 90/434, jenž spočívá
         v odložení zdanění, a nikoliv v definitivním osvobození. Požadavek dvojího zachování účetní hodnoty v případě přeshraniční
         výměny podílů má právě za cíl zabránit tomu, aby zdanění – které je jen jedno – nebylo obcházeno převáděním podílů za hranice,
         což by tak vedlo k absolutní neexistenci zdanění převodu podílů jak vzhledem k cizí nabývající společnosti, tak k nabyté tuzemské
         společnosti.

      30      V rozsahu, v němž tak uvedená vláda zamýšlí uplatnit nezbytnost německé právní úpravy dotčené v původním řízení k tomu, aby
         nebylo možné vyhnout se nakonec zdanění i ve fázi následující výměně podílů, je třeba připomenout, že Soudní dvůr již rozhodl,
         že členské státy musí přiznávat daňové výhody stanovené směrnicí 90/434 operacím výměny akcií, uváděným v jejím čl. 2 písm. d),
         ledaže by hlavním cílem nebo jedním z hlavních cílů těchto operací byl daňový podvod nebo daňový únik ve smyslu čl. 11 odst. 1
         písm. a) uvedené směrnice (rozsudek ze dne 17. července 1997, Leur-Bloem, C‑28/95, Recueil, s. I‑4161, bod 40).

      31      Členské státy přitom mohou pouze z výjimečných důvodů a ve zvláštních případech odmítnout na základě čl. 11 odst. 1 písm. a)
         směrnice 90/434 použití veškerých ustanovení této směrnice nebo jejich části nebo odepřít veškeré výhody z ní plynoucí (výše
         uvedený rozsudek Kofoed, bod 37). Příslušné vnitrostátní orgány se nemohou pro ověření, zda zamýšlená operace má takový cíl,
         spokojit s použitím předem určených obecných kritérií, ale musí přistoupit k jejímu celkovému přezkumu, případ od případu
         (výše uvedený rozsudek Leur-Bloem, bod 41).

      32      Je proto důvodné shledat, že daňová právní úprava členského státu, která podobně jako právní úprava dotčená v původním řízení
         odmítá obecně přiznat daňové výhody stanovené směrnicí 90/434 operacím výměny akcií, na které se tato směrnice vztahuje, z toho
         pouhého důvodu, že nabývající společnost neocenila ve své daňové rozvaze převedené podíly jejich původní účetní hodnotou,
         se nemůže opírat o čl. 11 odst. 1 písm. a) směrnice 90/434, a z toho důvodu ji nelze považovat za s touto směrnicí slučitelnou.

      33      V této souvislosti je třeba ostatně poukázat na to, že A.T. ve svých vyjádřeních tvrdí, aniž by jí v tomto bodě německá vláda
         odporovala, že operace výměny akcií dotčená v původním řízení proběhla pouze z důvodu vyhovění americkým burzovním pravidlům
         a že si G-SA ponechala až doposud podíly v C‑GmbHM, které nabyla.

      34      Pokud má právní úprava dotčená v původním řízení za cíl, tak jak to uplatňovala německá vláda na jednání, nikoliv pouze zamezit
         zneužití, ale rovněž umožnit zdanění v případech, ve kterých se prokáže, že existuje mezera v systému zdaňování, je nutno
         konstatovat, že umožnění členskému státu zaplnit jednostranně tyto mezery, za předpokladu, že existují, by mohlo zmařit naplnění
         cíle směrnice 90/434, který, jak již bylo připomenuto v bodě 27, spočívá v zavedení společného daňového systému.

      35      V tomto ohledu je důvodné připomenout, že směrnice 90/434 sama směřuje, podle svého čtvrtého bodu odůvodnění, k zajišťování
         finančních zájmů státu, v němž se nachází nabytá společnost. Článek 8 odst. 2 druhý pododstavec směrnice 90/434 tak stanoví,
         že použití odstavce 1 uvedeného článku nebrání členským státům, aby zdaňovaly zisky plynoucí z následného převodu obdržených
         cenných papírů stejným způsobem, jakým by byl zdaněn zisk z převodu cenných papírů existujících před nabytím.

      36      Jak přitom poznamenává Komise Evropských společenství, skutečnost, že ve věci původním řízení zavazuje burzovní právo A.T.
         přistoupit k následnému prodeji podílů získaných náhradou a že burzovní kurz akcií G-SA výrazně poklesl, není důvodem pro
         to, aby byla pouhá výměna podílů považována za skutečnost, která vede ke zdanění, jelikož skryté rezervy nebyly k tomuto dni
         realizovány.

      37      Krom toho je třeba poznamenat, že, jak připouští německá vláda, prospěch – pro účely zdanění při následném zcizení převedených
         podílů – z toho, že u nabývající společnost bude zachována původní účetní hodnota uvedených podílů, nemá německý daňový orgán,
         ale v nejlepším případě francouzský daňový orgán, čímž se zájem vlastní německé právní úpravě na stanovení takového požadavku
         stává ještě méně zřejmým.

      38      Je ostatně o to obtížnější odhalit skutečný zájem na tomto požadavku na dvojí zachování původní účetní hodnoty převáděných
         podílů, že, jak uvedly A.T. a Komise ve svých příslušných písemných vyjádřeních a jak potvrdila německá vláda na jednání,
         byl UmwStG mezitím pozměněn v tom smyslu, že uvedený požadavek se počínaje rokem 2007 již nepoužije na výměnu akcií týkajících
         se společností různých členských států.

      39      S přihlédnutím k výše uvedeným úvahám je na první otázku třeba odpovědět, že čl. 8 odst. 1 a 2 směrnice 90/434 brání právní
         úpravě členského státu, podle které výměna akcií vede u společníků nabyté společnosti ke zdanění kapitálových zisků z převodu,
         které odpovídají rozdílu mezi pořizovacími náklady převáděných podílů a jejich tržní cenou, pokud nabývající společnost nepřevede
         původní účetní hodnotu převáděných podílů do vlastní daňové rozvahy.

      40      S ohledem na odpověď na první předběžnou otázku není třeba odpovědět na otázku druhou.

       K nákladům řízení
      41      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      Článek 8 odst. 1 a 2 směrnice Rady 90/434/EHS ze dne 23. července 1990 o společném systému zdanění při fúzích, rozděleních,
            převodech aktiv a výměně akcií týkajících se společností z různých členských států brání právní úpravě členského státu, podle
            které výměna akcií vede u společníků nabyté společnosti ke zdanění kapitálových zisků z převodu, které odpovídají rozdílu
            mezi pořizovacími náklady převáděných podílů a jejich tržní cenou, pokud nabývající společnost nepřevede původní účetní hodnotu
            převáděných podílů do vlastní daňové rozvahy.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Tribunálu (druhého senátu) ze dne 9. března 2010. # hofherr communikation GmbH proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Mezinárodní přihláška týkající se Evropského společenství - Slovní ochranná známka NATURE WATCH - Absolutní důvod zamítnutí - Popisná povaha - Článek 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94 [nyní čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009]. # Věc T-77/09.

text:
      Rozsudek Tribunálu (druhého senátu) ze dne 9. března 2010 – hofherr communikation v. OHIM (NATURE WATCH)
      (Věc T-77/09)
      „Ochranná známka Společenství – Mezinárodní přihláška týkající se Evropského společenství – Slovní ochranná známka NATURE WATCH – Absolutní důvod zamítnutí – Popisná povaha – Článek 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94 [nyní čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009]“
      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Absolutní důvody pro zamítnutí – Ochranné známky tvořené výlučně označeními nebo údaji, které mohou sloužit k označení vlastností výrobku [Nařízení Rady č. 40/94,
         čl. 7 odst. 1 písm. c)] (viz body 23, 39)

      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí prvního odvolacího senátu OHIM ze dne 4. prosince 2008 (věc R 1410/2008-1) týkající se mezinárodní
                  přihlášky slovního označení NATURE WATCH, jež se týká Evropského společenství

            Údaje týkající se věci

               Přihlašovatelka ochranné známky Společenství:

               hofherr communikation GmbH

               Dotčená ochranná známka Společenství:

               Slovní ochranná známka NATURE WATCH pro zboží a služby zařazené do tříd 9, 39, 41 a 43 – mezinárodní přihláška č. WOO957541

               Rozhodnutí průzkumového referenta:

               Zamítnutí zápisu

               Rozhodnutí odvolacího senátu:

               Zamítnutí odvolání

      Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Hofherr communikation GmbH se ukládá náhrada nákladů řízení.