title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 5. března 2009.#Kattner Stahlbau GmbH proti Maschinenbau- und Metall- Berufsgenossenschaft.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Sächsisches Landessozialgericht - Německo.#Hospodářská soutěž - Články 81 ES, 82 ES a 86 ES - Povinné členství v subjektu poskytujícím pojištění proti pracovním úrazům a nemocem z povolání - Pojem ,podnik‘ - Zneužití dominantního postavení - Volný pohyb služeb - Články 49 ES a 50 ES - Omezení - Odůvodnění - Riziko závažného zásahu do finanční rovnováhy systému sociálního zabezpečení.#Věc C-350/07.

text:
      Věc C-350/07
      Kattner Stahlbau GmbH
      v.
      Maschinenbau- und Metall- Berufsgenossenschaft
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Sächsisches Landessozialgericht)
      „Hospodářská soutěž – Články 81 ES, 82 ES a 86 ES – Povinné členství v subjektu poskytujícím pojištění proti pracovním úrazům a nemocem z povolání – Pojem ,podnik‘ – Zneužití dominantního postavení – Volný pohyb služeb – Články 49 ES a 50 ES – Omezení – Odůvodnění – Riziko závažného zásahu do finanční rovnováhy systému sociálního zabezpečení“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Hospodářská soutěž – Předpisy Společenství – Podnik – Pojem – Subjekt poskytující povinné pojištění proti pracovním úrazům
            a nemocem z povolání
      (Článek 81 ES a 82 ES)
      2.        Volný pohyb služeb – Omezení – Vnitrostátní právní úprava zavádějící systém povinného pojištění proti pracovním úrazům a nemocem
            z povolání – Odůvodnění důvody obecného zájmu – Finanční rovnováha systému sociálního zabezpečení
      (Článek 49 ES a 50 ES)
      1.        Profesní sdružení, jehož členy musí být v rámci pojištění proti pracovním úrazům a nemocem z povolání podniky patřící do určitého
         odvětví činnosti a usazené na určitém území, nepředstavuje podnik ve smyslu článků 81 ES a 82 ES, ale plní čistě sociální
         úlohu, pokud je činné v rámci pojistného systému, který provádí zásadu solidarity, a pokud tento systém podléhá státnímu dozoru.
         Okolnost, že profesní sdružení poskytuje přímo pojistné služby nemůže jako taková ovlivnit čistě sociální povahu této úlohy,
         v rozsahu, v němž neovlivňuje ani solidární povahu tohoto systému, ani dozor, který nad ním vykonává stát.

      Pokud jde o podmínku týkající se solidarity pojistného systému, tato je splněna, jestliže je systém financován příspěvky,
         jejichž sazba není systematicky proporcionální k pojistnému riziku a jestliže hodnota poskytovaného plnění není nezbytně proporcionální
         k odměně pojištěné osoby. Solidární povahu financování nezpochybňuje ani neexistence horní meze příspěvků ani skutečnost,
         že tento systém není prováděn jediným subjektem, ale vícero subjekty na základě odvětví nebo na zeměpisném základě, ani konečně
         skutečnost, že tyto subjekty mohou rozhodnout stanovit jednotný minimální příspěvek.

      Pokud jde o podmínku týkající se státního dozoru, poskytnutí profesním sdružením v rámci režimu samosprávy rozhodovacího prostoru
         ke stanovení prvků, které určují částku příspěvků a plnění, nemůže jako takové změnit povahu činnosti vykonávané uvedenými
         sdruženími v rozsahu, v němž je tento rozhodovací prostor stanoven a striktně upraven zákonem a v rozsahu, v němž tato sdružení
         podléhají dozoru státu.

      (viz body 44, 50–55, 61–62, 64–68, výrok 1)
      2.        Vnitrostátní právní úprava zavádějící povinný systém pojištění proti pracovním úrazům a nemocem z povolání, který sleduje
         sociální cíl, funguje podle systému provádějícího zásadu solidarity a nachází se pod státním dozorem, může představovat omezení
         volného pohybu služeb v rozsahu, v němž je přímo či nepřímo na překážku výkonu této svobody ze strany poskytovatelů pojistných
         služeb usazených v jiných členských státech, kteří chtějí nabízet pojistné smlouvy pokrývající taková rizika v dotyčném členském
         státě, a podniků spadajících do uvedeného systému, které se chtějí na ně obrátit nebo činí výkon této svobody méně atraktivním,
         či ho dokonce znemožňuje. Nicméně taková právní úprava odpovídá naléhavým důvodům obecného zájmu směřujícím k zajištění finanční
         rovnováhy určitého odvětví sociálního zabezpečení, protože povinné členství v rozsahu, v němž zajišťuje seskupení všech podniků
         spadajících do dotyčného systému v rámci společenství rizik, umožňuje provádět zásadu solidarity. Za těchto podmínek, články
         49 ES a 50 ES nebrání takové právní úpravě, v rozsahu, v němž tento systém nejde nad rámec toho, co je nezbytné k dosažení
         cíle spočívajícího v zajištění finanční rovnováhy určitého odvětví sociálního zabezpečení, což přísluší ověřit předkládajícímu
         vnitrostátnímu soudu.

      V tomto ohledu, skutečnost že, tento systém nabízí minimální pokrytí, takže navzdory povinnému členství, které zahrnuje, je
         možné, aby podniky, které do něj patří, doplnily toto pokrytí tím, že uzavřou doplňková pojištění, pokud jsou na trhu dostupná,
         představuje faktor, který svědčí ve prospěch proporcionality.

      (viz body 77, 82–89, výrok 2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      5. března 2009 (*)

      „Hospodářská soutěž – Články 81 ES, 82 ES a 86 ES – Povinné členství v subjektu poskytujícím pojištění proti pracovním úrazům a nemocem z povolání – Pojem ,podnik‘ – Zneužití dominantního postavení – Volný pohyb služeb – Články 49 ES a 50 ES – Omezení – Odůvodnění – Riziko závažného zásahu do finanční rovnováhy systému sociálního zabezpečení“
      Ve věci C‑350/07,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Sächsisches Landessozialgericht
         (Německo) ze dne 25. července 2007, došlým Soudnímu dvoru dne 30. července 2007, v řízení

      Kattner Stahlbau GmbH
      proti
      Maschinenbau- und Metall- Berufsgenossenschaft,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení A. Rosas, předseda senátu, A. Ó Caoimh (zpravodaj), J. Klučka, U. Lõhmus a P. Lindh, soudci,
      generální advokát: J. Mazák,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Kattner Stahlbau GmbH R. Mauerem, Rechtsanwalt,
      –        za Maschinenbau- und Metall- Berufsgenossenschaft H. Plagemannem, Rechtsanwalt,
      –        za německou vládu M. Lummou a J. Möllerem, jako zmocněnci,
      –        za Komisi Evropských společenství V. Kreuschitzem a O. Weberem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 18. listopadu 2008,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 49 ES a 50 ES, jakož i článků 81 ES, 82 ES a 86 ES.

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Kattner Stahlbau GmbH (dále jen „Kattner“) a Maschinenbau- und Metall- Berufsgenossenschaft
         (profesní sdružení odvětví strojírenství a kovovýroby, dále jen „MMB“) ohledně povinného členství společnosti Kattner v tomto
         sdružení v rámci zákonného pojištění proti pracovním úrazům a nemocem z povolání.

       Vnitrostátní právní rámec
      3        V Německu je zákonný systém pojištění proti pracovním úrazům a nemocem z povolání upraven svazkem VII zákona o sociálním zabezpečení
         (Sozialgesetzbuch VII), ve znění vycházejícím ze zákona ze dne 7. srpna 1996 (BGBl 1998 I, s. 1254, dále jen „SGB VII“), který
         vstoupil v platnost dne 1. ledna 1997. Ustanovení § 1 SGB VII stanoví, že cíle tohoto pojištění jsou:

      „1.      Předcházet všemi vhodnými prostředky pracovním úrazům a nemocem z povolání, jakož i všem ohrožením zdraví spojeným s prací
         a

      2.      poté, co dojde k pracovním úrazům a nemocem z povolání, obnovit všemi vhodnými prostředky zdraví a pracovní schopnosti pojištěných
         osob a odškodnit je nebo jejich pozůstalé peněžitými plněními.“

      4        Z předkládacího rozhodnutí, jakož i z vyjádření předložených Soudnímu dvoru, vyplývá, že tento systém spočívá zejména na následujících
         skutečnostech:

       Povinné členství
      5        V rámci tohoto systému mají všechny podniky povinnost stát se v rámci pojištění proti pracovním úrazům a nemocem z povolání
         členy Berufsgenossenschaft (profesního sdružení), pod které jak věcně, tak územně spadají. Různá profesní sdružení mají postavení
         neziskových veřejnoprávních subjektů. Podle německé vlády a Komise Evropských společenství v současné době existuje 25 profesních
         sdružení. Každé profesní sdružení se dělí na vícero oddělení podle dotyčných odvětví činnosti.

       Příspěvky
      6        Ustanovení § 152 odst. 1 SGB VII, nazvaného „Rozdělení závazků“, stanoví:

      „Příspěvky se stanoví po uplynutí kalendářního roku, ve kterém nároky na příspěvky vznikly, na základě rozdělení závazků.
         Takové rozdělení musí pokrývat nároky uplynulého roku a zahrnovat příspěvky, které jsou nezbytné pro vytvoření dostatečné
         rezervy. Příspěvky krom toho mohou být vybírány pouze za účelem vytvoření fondů pro provozní kapitál.“

      7        Ustanovení § 153 SGB VII, nazvaného „Vyměřovací základ“, stanoví:

      „1.      Příspěvky se vypočtou, s výhradou následujících ustanovení, na základě potřeb financování (částka k rozdělení), mezd a platů
         pojištěných osob a kategorií rizikovosti.

      2.      Mzdy a platy pojištěných osob jsou základem pro příspěvky až do výše jejich maximálních ročních příjmů.
      3.      Stanovy mohou stanovit, že vyměřovacím základem příspěvků bude minimálně mzda odpovídající minimální roční mzdě nebo platu
         pojištěných osob, které dosáhly 18 let věku. Pokud pojištěné osoby nebyly zaměstnané během celého kalendářního roku nebo nebyly
         zaměstnané na plný úvazek, za základ se použije odpovídající procento této částky.

      4.      Při výpočtu příspěvků se může riziko úrazu v podniku zcela nebo zčásti nevzít v úvahu v rozsahu, v němž jsou výdaje na důchody,
         dávky v případě smrti a vyrovnání

      1)      založeny na škodě nebo úrazu, ke kterým došlo v takových podnicích, pokud uvedená škoda nebo úraz skončily nebo jejich účinky
         ustaly před uplynutím čtvrtého roku přecházejícího roku, ve kterém mají být příspěvky rozděleny, nebo

      2)      založeny na škodě nebo úrazu, které poprvé nastaly nebo se poprvé projevily před uplynutím čtvrtého roku předcházejícího roku,
         ve kterém mají být příspěvky rozděleny.

      Celková částka výdajů, které jsou rozděleny mezi podniky bez ohledu na úroveň úrazového rizika, nesmí překročit 30 % celkových
         výdajů, pokud jde o důchody, dávky v případě smrti a vyrovnání. Prováděcí předpisy budou určeny stanovami.“

      8        Ustanovení § 157 SGB VII, nazvaného „Tabulka pojistných rizik“, stanoví:

      „1.      Podniky zodpovědné za poskytování úrazového pojištění samostatně vytvoří tabulku pojistných rizik. Uvedená tabulka pojistných
         rizik stanoví kategorie rizikovosti tak, aby příspěvky mohly být vybírány odstupňovaně. […]

      2.      Tabulka pojistných rizik se dělí na tarifní položky stanovící kategorie osob vystavených rizikům v závislosti na nesených
         rizicích, při zohlednění rozdělení rizik pojištění.  [...]

      3.      Kategorie rizikovosti se vypočítají v závislosti na vztahu mezi vypláceným pojistným plněním a mzdami a platy.
      […]“
      9        Podle společnosti Kattner umožňuje § 161 SGB VII profesním sdružením stanovit v jejich stanovách jednotný minimální příspěvek.

      10      Ustanovení § 176 SGB VII, nazvaného „Povinnost vyrovnání“, stanoví v odstavci 1:

      „V rozsahu, v němž
      1)      jsou náklady profesního sdružení na důchody více než 4,5násobně vyšší nežli průměrné náklady na důchody profesních sdružení,

      2)      náklady na důchody profesního sdružení, které rozděluje alespoň 20 % a ne více nežli 30 % svých výdajů na důchody, dávky pro
         případ úmrtí a náhrady podle § 153 odst. 4 podnikům, aniž by byla vzata v úvahu úroveň úrazového rizika, přesáhnou trojnásobek
         průměrných nákladů na důchody profesních sdružení, nebo

      3)      výše nákladů na odškodnění profesního sdružení přesáhne pětinásobek průměrné výše nákladů na odškodnění profesních sdružení,

      mezi sebou profesní sdružení vyrovnávají přebývající náklady. Pokud vyrovnávací částka podle bodu 2 výše přesáhne částku,
         kterou profesní sdružení rozdělují mezi podniky bez ohledu na stupeň úrazového rizika, sníží se na tuto částku.“

       Pojistná plnění
      11      Zaměstnanci mají přímé právo na plnění vůči jejich profesnímu sdružení, aniž by museli vyvozovat odpovědnost zaměstnavatele
         (§ 104 až 109 SGB VII).

      12      Seznam plnění a jejich podmínek je uveden v § 26 až 103 SGB VII. Právo na tato plnění vzniká nezávisle na schopnosti zaměstnavatele
         uhradit svůj příspěvek. Podle § 85 SGB VII jsou pro výpočet plnění zohledněny pouze mzdy a platy nacházející se mezi minimem
         a maximem.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      13      Kattner je společnost s ručením omezeným podle německého práva, která byla založena dne 13. listopadu 2003 a zahájila ode
         dne 1. ledna 2004 činnost v oblasti kovových konstrukcí a výroby schodů a balkónů.

      14      Dne 27. ledna 2004 oznámila MMB společnosti Kattner, že je pro ni právně příslušným subjektem poskytujícím pojištění proti
         pracovním úrazům a nemocem z povolání dle ustanovení SGB VII, a že byl proto tento podnik zaregistrován jako člen uvedeného
         profesního sdružení a navíc mu byly přiděleny kategorie rizikovosti.

      15      Dopisem ze dne 1. listopadu 2004 oznámila společnost Kattner, která zamýšlela uzavřít soukromé pojištění proti existujícím
         rizikům, MMB zrušení svého povinného členství s účinností ke konci roku 2004.

      16      Dne 15. listopadu 2004 oznámila MMB společnosti Kattner, že jelikož je pro ni právně příslušným subjektem poskytujícím pojištění
         proti pracovním úrazům a nemocem z povolání, není legálně možné vyvázat se z členství nebo ho zrušit, a že tedy žádost společnosti
         Kattner musí být zamítnuta. MMB potvrdila toto rozhodnutí v rámci správního opravného prostředku dne 20. dubna 2005.

      17      Dne 21. listopadu 2005 zamítl Sozialgericht Leipzig (soud pro sociální záležitosti Lipsko) žalobu podanou společností Kattner.

      18      Společnost Kattner, která podala odvolání k Sächsisches Landessozialgericht (soud pro sociální záležitosti spolkové země Sasko),
         před tímto soudem nejdříve tvrdí, že povinné členství v MMB omezuje volný pohyb služeb uvedený v článcích 49 ES a 50 ES. V tomto
         ohledu předkládá nabídku dánské pojišťovny, která pojišťuje rovněž proti pracovním úrazům, nemocem z povolání a úrazům na
         cestě na pracoviště a zpět za stejných podmínek jako MMB. Plnění poskytovaná touto pojišťovnou krom toho odpovídají plněním
         stanoveným německým zákonným systémem dotčeným v původním řízení. Dále společnost Kattner tvrdí, že výlučné postavení MMB
         porušuje články 82 ES a 86 ES. Podle společnosti Kattner neodůvodňuje žádný naléhavý důvod veřejného zájmu monopolní postavení
         německých subjektů poskytujících pojištění proti pracovním úrazům a nemocem z povolení v jejich příslušných oblastech.

      19      V předkládacím rozhodnutí Sächsisches Landessozialgericht uvádí, že existují zásadní rozdíly mezi systémem dotčeným v původním
         řízení a italským zákonným systémem pojištění proti pracovním úrazům a nemocem z povolání, kterého se týká rozsudek ze dne
         22. ledna 2002, Cisal (C‑218/00, Recueil, s. I‑691), takže údaje uvedené Soudním dvorem v tomto rozsudku neumožňují odpovědět
         na všechny otázky, které vyvstávají ve sporu, o kterém rozhoduje.

      20      Podle předkládajícího soudu je totiž především sporné, že je MMB subjektem, který je zákonem pověřen správou systému povinného
         pojištění proti pracovním úrazům a nemocem z povolání. V tomto ohledu podstatný rozdíl mezi italským a německým systémem spočívá
         ve skutečnosti, že zatímco Istituto nazionale per l’assicurazione contro gli infortuni sul lavoro (INAIL) (Národní institut
         pojištění proti pracovním úrazům), kterého se týká věc, ve které byl vydán výše uvedený rozsudek Cisal, měl monopolní postavení,
         německý systém spočívá na struktuře oligopolu. MMB navíc není pověřena správou systému povinného pojištění, naopak sama toto
         pojištění poskytuje. Správní činnost MMB v podstatě odpovídá činnosti hospodářských subjektů, zejména činnosti pojišťoven.

      21      Krom toho má předkládající soud za to, že povinné členství v německém systému pojištění proti pracovním úrazům a nemocem z povolání
         není nevyhnutelné pro finanční rovnováhu nebo provedení zásady solidarity. Protože výše příspěvků vyplývá z pravidel přijatých
         nezávisle každým z profesních sdružení a rozsah činnosti takového sdružení je možné změnit, vede na základě svévolně vytvořených
         rizikových kategorií vytvoření odvětvových nebo územních monopolů bez ohledu na riziko k různým tarifům pro téže riziko. Krom
         toho žádný předpis nestanoví, že v případě zvýšeného rizika má příspěvek horní mez. Navíc minimální částka mzdy nebo platu,
         kterou je možné zohlednit při výpočtu příspěvků podle § 153 odst. 3 SGB VII není určená kogentně, ale může být stanovena ve
         stanovách. Pokud jde o nejvyšší částku mzdy nebo platu uvedenou v odstavci 2 téhož článku, která přichází v úvahu při výpočtu
         jak plnění, tak příspěvků, její určení je rovněž upraveno stanovami podle § 81 a následujících SGB VII, jakož i § 153 odst. 2
         SGB VII. Konečně plnění závisí, přinejmenším pro většinu z nich, na výši mzdy nebo platu pojištěných osob. Z toho vyplývá,
         že německý systém dotčený v původním řízení nezná mechanismus přerozdělení založený na cíli sociální politiky.

      22      Za těchto podmínek se Sächsisches Landessozialgericht rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné
         otázky:

      „1)      Je [MMB] podnikem ve smyslu článků 81 [ES] a 82 ES?
      2)      Porušuje povinné členství [společnosti Kattner] v [MMB] ustanovení práva Společenství?“
       K předběžným otázkám
       K přípustnosti
      23      MMB a Komise tvrdí, pokud jde o první otázku, že se předkládající soud jednak snaží získat výklad vnitrostátního práva, a jednak
         neuvádí okolnosti, za kterých by profesní sdružení mohlo představovat podnik ve smyslu článků 81 ES a 82 ES. Komise doplňuje,
         pokud jde o druhou otázku, že předkládající soud neidentifikoval dostatečně přesně pravidla práva Společenství, která vyžadují
         výklad. Krom toho MMB uplatňuje, že obě položené otázky nejsou způsobilé vést k odpovědi užitečné pro předkládající soud,
         protože tento soud nemůže ukončit povinné členství společnosti Kattner, jelikož nebylo napadeno původní rozhodnutí o členství
         ze dne 27. ledna 2004.

      24      Pokud jde zaprvé o znění předběžných otázek, je třeba nejdříve připomenout, že v řízení zahájeném podle článku 234 ES není
         v pravomoci Soudního dvora, aby použil pravidla práva Společenství na konkrétní případ, a tedy aby posoudil ustanovení vnitrostátního
         práva vzhledem k takovému pravidlu. Může nicméně vnitrostátnímu soudu poskytnout veškerý relevantní výklad práva Společenství,
         který pro něj může být užitečný při posuzování účinků těchto ustanovení (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 24. září 1987,
         Coenen, 37/86, Recueil, s. 3589, bod 8, jakož i ze dne 5. července 2007, Fendt Italiana, C‑145/06 a C‑146/06, Sb. rozh. s. I‑5869,
         bod 30). Z tohoto hlediska Soudnímu dvoru přísluší případně přeformulovat otázky, které jsou mu položeny (viz zejména rozsudky
         ze dne 8. března 2007, Campina, C‑45/06, Sb. rozh. s. I‑2089, bod 30, a ze dne 11. března 2008, Jager, C‑420/06, Sb. rozh.
         s. I‑1315, bod 46).

      25      Přitom v projednávané věci, i když je jistě přesné, že předkládající soud svou první otázkou žádá Soudní dvůr, aby použil
         články 81 ES a 82 ES na spor v původním řízení tím, že sám rozhodne, zda MMB představuje podnik ve smyslu těchto ustanovení,
         a že v tomto ohledu tento soud neupřesňuje okolnosti relevantní pro účely takové kvalifikace, nic nebrání přeformulování této
         otázky, aby se uvedenému soudu poskytl výklad uvedených ustanovení, který pro něj bude užitečný k rozhodnutí sporu, jenž mu
         byl předložen.

      26      Krom toho je rovněž třeba připomenout, že podle judikatury, když se předběžná otázka pouze odkazuje na právo Společenství,
         aniž by uváděla ustanovení tohoto práva, kterých se týká, je věcí Soudního dvora, aby vyvodil ze všech informací předložených
         předkládajícím soudem, a zejména z odůvodnění předkládacího rozhodnutí, ta ustanovení práva Společenství, která s ohledem
         na předmět sporu vyžadují výklad (viz v tomto smyslu zejména rozsudek ze dne 20. dubna 1988, Bekaert, 204/87, Recueil, s. 2029,
         body 6 a 7).

      27      Přitom v projednávané věci, přestože znění druhé otázky neidentifikuje ustanovení práva Společenství, která je třeba vyložit,
         z předkládacího rozhodnutí jasně vyplývá, že tato otázka směřuje k určení, zda povinné členství v profesním sdružení, jako
         je MMB, může, jak tvrdí společnost Kattner ve sporu v původním řízení, představovat omezení volného pohybu služeb zakázané
         články 49 ES a 50 ES nebo zneužití zakázané článkem 82 ES případně ve spojení s článkem 86 ES, takže uvedená otázka může být
         přeformulována v tomto smyslu.

      28      Pokud jde zadruhé o užitečnost otázek položených předkládajícím soudem, je třeba připomenout, že v rámci spolupráce mezi Soudním
         dvorem a vnitrostátními soudy zavedené článkem 234 ES, je věcí pouze vnitrostátního soudu, kterému byl spor předložen a jenž
         musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, posoudit s ohledem na konkrétní okolnosti věci jak nezbytnost
         rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání jeho rozsudku, tak i relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru. V důsledku toho,
         jestliže se položené předběžné otázky týkají výkladu práva Společenství, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (viz zejména
         rozsudek ze dne 23. listopadu 2006, Asnef‑Equifax a Administración del Estado, C‑238/05, Sb. rozh. s. I‑11125, bod 15 a citovaná
         judikatura).

      29      Ve výjimečných případech nicméně přísluší Soudnímu dvoru zkoumat podmínky, za nichž byl dotázán vnitrostátním soudem, za účelem
         ověření své vlastní příslušnosti. Duch spolupráce, jímž má být veden průběh řízení o předběžné otázce, totiž znamená, že vnitrostátní
         soud bere ohled na funkci svěřenou Soudnímu dvoru, kterou je přispívat k výkonu spravedlnosti v členských státech, a nikoliv
         poskytovat poradní stanoviska k obecným či hypotetickým otázkám. Nicméně odmítnutí žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce
         podané vnitrostátním soudem je možné pouze tehdy, pokud je zjevné, že žádaný výklad práva Společenství nemá žádný vztah k realitě
         nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém nebo také jestliže Soudní dvůr nedisponuje
         skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (výše uvedený rozsudek
         Asnef‑Equifax a Administración del Estado, body 16 a 17, jakož i citovaná judikatura).

      30      V projednávané věci přitom z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že spor v původním řízení se týká legality povinného členství
         společnosti Kattner v MMB v rámci pojištění proti pracovním úrazům a nemocem z povolání. V tomto rámci se předkládající soud
         zejména dotazuje na slučitelnost tohoto povinného členství jednak s články 49 ES a 50 ES, a jednak s články 82 ES a 86 ES.

      31      Za těchto podmínek není možné mít za to, že je zjevné, že požadovaný výklad práva Společenství nemá žádný vztah k realitě
         nebo předmětu sporu, který byl předložen předkládajícímu soudu a zjevně není hypotetický.

      32      Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce musí být v důsledku toho považována za přípustnou.

       K věci samé
       K první otázce
      33      Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda články 81 ES a 82 ES musí být vykládány v tom smyslu, že takový subjekt,
         jako je MMB, jehož členy musí být v rámci pojištění proti pracovním úrazům a nemocem z povolání podniky patřící do určitého
         odvětví činnosti a určitého území, představuje podnik ve smyslu těchto ustanovení.

      34      Podle ustálené judikatury se v kontextu práva hospodářské soutěže rozumí „podnikem“ jakákoli entita vykonávající hospodářskou
         činnost nezávisle na právním postavení této entity a způsobu jejího financování (viz zejména rozsudky ze dne 23. dubna 1991,
         Höfner a Elser, C‑41/90, Recueil, s. I‑1979, bod 21, a ze dne 11. prosince 2007, ETI a další, C‑280/06, Sb. rozh. s. I‑10893,
         bod 38).

      35      V projednávané věci je třeba nejdříve uvést, že profesní sdružení, jako je MMB, přispívají jako veřejnoprávní subjekty ke
         správě německého systému sociálního zabezpečení a že v tomto ohledu vykonávají funkci sociálního charakteru, která je zcela
         nezisková (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 16. března 2004, AOK Bundesverband a další, C‑264/01, C‑306/01, C‑354/01 a C‑355/01,
         Recueil, s. I‑2493, bod 51).

      36      Jak totiž Soudní dvůr rozhodl, pokud jde o italský zákonný systém pojištění proti pracovním úrazům a nemocem z povolání, spadá
         pokrytí tohoto rizika dlouhodobě do sociální ochrany, kterou členské státy zajišťují zcela nebo částečně pro své obyvatelstvo
         (výše uvedený rozsudek Cisal, bod 32).

      37      Přitom v souladu s ustálenou judikaturou právo Společenství nezasahuje do pravomoci členských států uspořádat svůj systém
         sociálního zabezpečení (viz zejména rozsudky ze dne 28. dubna 1998, Kohll, C‑158/96, Recueil, s. I‑1931, bod 17; ze dne 12.
         července 2001, Smits a Peerbooms, C‑157/99, Recueil, s. I‑5473, bod 44; jakož i ze dne 16. května 2006, Watts, C‑372/04, Sb.
         rozh. s. I‑4325, bod 92).

      38      Krom toho takový zákonný systém pojištění proti pracovním úrazům a nemocem z povolání, jako je systém dotčený v původním řízení,
         sleduje v rozsahu, v němž stanoví povinnou sociální ochranu všech zaměstnanců, sociální cíl (viz obdobně výše uvedený rozsudek
         Cisal, bod 34).

      39      Podle § 1 SGB VII má totiž tento systém jednak za cíl předcházet všemi vhodnými prostředky pracovním úrazům a nemocem z povolání,
         jakož i všem ohrožením zdraví spojeným s prací, a jednak obnovit všemi vhodnými prostředky zdraví a pracovní schopnosti pojištěných
         osob a odškodnit je nebo jejich pozůstalé peněžitými plněními.

      40      Z vyjádření předložených Soudnímu dvoru krom toho vyplývá, že uvedený systém má zajistit všem chráněným osobám pokrytí rizik
         pracovního úrazu a nemocí z povolání nezávisle na jakémkoliv pochybení, kterého se mohl dopustit poškozený nebo zaměstnavatel,
         a tedy aniž by bylo třeba zkoumat občanskoprávní odpovědnost osob majících zisky z činnosti, která zahrnuje riziko (viz obdobně
         výše uvedený rozsudek Cisal, bod 35).

      41      Navíc sociální cíl takového systému je rovněž, jak vyplývá ze spisu předloženého Soudnímu dvoru, zvýrazněn okolností, že plnění
         jsou vyplácena i tehdy, když nebyly uhrazeny dlužné příspěvky, což zjevně přispívá k ochraně všech zaměstnanců před hospodářskými
         důsledky pracovních úrazů (viz obdobně výše uvedený rozsudek Cisal, bod 36).

      42      Nicméně, jak vyplývá z judikatury Soudního dvora, sociální cíl systému pojištění nestačí sám o sobě k vyloučení toho, že bude
         dotyčná činnost kvalifikována jako hospodářská činnost (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 21. září 1999, Albany, C‑67/96,
         Recueil, s. I‑5751, bod 86; ze dne 12. září 2000, Pavlov a další, C‑180/98 až C‑184/98, Recueil, s. I‑6451, bod 118, jakož
         i výše uvedený rozsudek Cisal, bod 37).

      43      Dále je třeba zvláště zkoumat jednak to, zda je možné mít za to, že tento systém provádí zásadu solidarity, a jednak to, do
         jaké míry podléhá státnímu dozoru, což jsou prvky, které mohou vyloučit hospodářský charakter dané činnosti (viz v tomto smyslu
         výše uvedený rozsudek Cisal, body 38 až 44).

      –       K provedení zásady solidarity
      44      Pokud jde nejdříve o provedení zásady solidarity, z celkového posouzení systému dotčeného v původním řízení zaprvé vyplývá,
         že tento systém je podobně jako systém, kterého se týkala věc, ve které byl vydán výše uvedený rozsudek Cisal (bod 39), financován
         příspěvky, jejichž sazba není systematicky proporcionální k pojistnému riziku.

      45      Částka příspěvků totiž závisí nejen na pojistném riziku, ale rovněž, jak vyplývá z čl. 153 odst. 1 až 3 SGB VII, na odměně
         pojištěných osob v mezích maximální a případně minimální částky (viz obdobně výše uvedený rozsudek Cisal, bod 39).

      46      Krom toho podle čl. 152 odst. 1 a čl. 153 odst. 1 SGB VII závisí částka příspěvků rovněž na finančních potřebách vyplývajících
         z plnění, které vyplatilo dotyčné profesní sdružení za uplynulý kalendářní rok. Přitom zohlednění uvedených finančních potřeb
         umožňuje rozdělit rizika spojená s činností členů profesního sdružení na úrovni všech členů nad rámec jediného odvětví činnosti,
         do kterého spadají, čímž se vytváří společenství rizik na úrovni profesního sdružení.

      47      Krom toho rizika, která jsou zohledněna pro výpočet příspěvků, jsou s výhradou určitých možných úprav spojených s činností
         jednotlivých podniků, riziky, která připadají na odvětví činnosti, do kterého v rámci každého profesního sdružení patří jeho
         členové napříč rizikovými kategoriemi, které byly určeny v souladu s § 157 SGB VII, takže tito členové tvoří společenství
         rizik v závislosti na rizicích, kterým je vystaveno toto odvětví činnosti.

      48      Navíc se zdá, že podle § 176 SGB VII podléhají profesní sdružení povinnosti vzájemného vyrovnání, pokud náklady jednoho sdružení
         výrazně přesahují průměrné náklady všech sdružení. Z toho vyplývá, že zásada solidarity se rovněž provádí na úrovni vnitrostátního
         území, mezi všemi odvětvími činnosti, takže různá profesní sdružení jsou zase seskupena do společenství rizik, které jim umožňuje
         vzájemné vyrovnání nákladů a rizik (viz obdobně rozsudky ze dne 17. února 1993, Poucet a Pistre, C‑159/91 a C‑160/91, Recueil,
         s. I‑637, bod 12, jakož i výše uvedený AOK Bundesverband, bod 53).

      49      Předkládající soud sice uvádí, že na rozdíl od italského systému dotčeného ve věci, ve které byl vydán výše uvedený rozsudek
         Cisal, německý systém dotčený v původním řízení jednak nestanoví, že příspěvky jsou omezeny nejvyšší částkou, a jednak není
         prováděn jediným subjektem s monopolním postavením, ale souhrnem subjektů, které mají podle tohoto soudu postavení oligopolu.

      50      Tyto dvě skutečnosti však nemohou zpochybnit solidární povahu financování takového systému, jako je systém dotčený v původním
         řízení, která vyplývá ze zjištění uvedených v bodech 44 až 48 tohoto rozsudku v rámci celkového posouzení tohoto systému.

      51      Pokud jde o první skutečnost, je třeba uvést, že i když existence horní hranice může jistě přispět k provedení zásady solidarity,
         zejména jestliže je zůstatek financování nesen všemi podniky, které náleží do stejné kategorie (viz v tomto smyslu výše uvedený
         rozsudek Cisal, bod 39), její neexistence nemůže sama o sobě mít za následek, že systém s výše uvedenými vlastnostmi bude
         zbaven své solidární povahy.

      52      Krom toho a v každém případě, protože § 153 odst. 2 SGB VII stanoví výslovně, že „mzdy a platy pojištěných osob jsou základem
         pro příspěvky až do výše jejich maximálních ročních příjmů“, je věcí předkládajícího soudu, jehož rozhodnutí krom toho výslovně
         odkazuje na toto ustanovení, aby ověřil, zda – jak uplatňuje německá vláda a jak vyplývá rovněž z vyjádření společnosti Kattner
         – uvedené ustanovení nemůže posílit solidární povahu systému dotčeného v původním řízení tím, že nepřímo omezuje výši příspěvků,
         pokud je pojistné riziko vysoké.

      53      Pokud jde o druhou skutečnost uvedenou předkládajícím soudem, je třeba připomenout, jak již bylo uvedeno v bodě 37 tohoto
         rozsudku, že právo Společenství nezasahuje do pravomoci členských států uspořádat svůj systém sociálního zabezpečení. Když
         se přitom při výkonu této pravomoci členský stát rozhodne rozdělit řízení systému sociálního zabezpečení mezi vícero subjektů
         na základě odvětví nebo na zeměpisném základě, pak skutečně provádí zásadu solidarity, i když omezuje rámec, ve kterém se
         použije. To platí o to víc, když profesní sdružení, jak je tomu v systému dotčeném v původním řízení, mezi sebou na vnitrostátní
         úrovni vyrovnávají náklady a rizika.

      54      Konečně v rozporu s tím, co tvrdí společnost Kattner, solidární povaha financování takového systému, jako je systém dotčený
         v původním řízení, nemůže být dotčena okolností, že profesní sdružení se mohou podle § 161 SGB VII rozhodnout stanovit jednotný
         minimální příspěvek. Naopak stanovení příspěvku této povahy, i za předpokladu, že sníží finanční potřeby k rozdělení, jak
         uplatňuje společnost Kattner, samo o sobě zřejmě může přispět k solidární povaze tohoto systému. Pokud jde totiž o pojištěné
         osoby, jejichž odměna je nižší než odměna, které odpovídá výše minimálního příspěvku, směřuje jeho existence k uložení příspěvku,
         jehož výše je nejen jednotná pro všechny tyto pojištěné osoby dotyčného profesního sdružení, ale navíc nezávislá od pojistného
         rizika, a tedy od odvětví činnosti, do kterého uvedené osoby patří.

      55      Zadruhé je třeba poznamenat, podobně jak Soudní dvůr rozhodl ve výše uvedeném rozsudku Cisal (bod 40), že hodnota plnění,
         které vyplácí taková profesní sdružení, jako je MMB, není nezbytně proporcionální k odměně pojištěné osoby.

      56      I když je totiž výše odměny zohledněna při výpočtu příspěvku, z předkládacího rozhodnutí, jakož i z vyjádření předložených
         Soudnímu dvoru vyplývá, že nepeněžitá plnění, jako je poskytování služeb prevence a rehabilitace, jsou zcela nezávislá na
         odměně. Přitom tato plnění jsou významná, protože podle předkládajícího soudu odpovídají přibližně 12 % všech výdajů MMB za
         rok 2002 a dokonce podle MMB a německé vlády odpovídají částce pohybující se mezi 25 % a 30 % celkových výdajů.

      57      Dále, pokud jde o plnění v projednávaném případě, která mají za cíl částečné vyrovnání ztráty odměny utrpěné v důsledku pracovního
         úrazu nebo nemoci z povolání, z předkládacího rozhodnutí, jakož i z vyjádření předložených Soudnímu dvoru vyplývá, že pouze
         mzdy a platy, které se nacházejí mezi maximem a minimem – respektive „minimálním ročním příjmem“ a „maximálním ročním příjmem“
         – se podle § 85 SGB VII zohledňují, což však přísluší potvrdit předkládajícímu soudu. Krom toho jak německá vláda, tak Komise
         uvedly, že výše dávek v nemohoucnosti je zcela nezávislá na zaplacených příspěvcích, což musí předkládající soud rovněž ověřit.

      58      Za těchto podmínek se jeví, že stejně jako v rámci systému dotčeného ve věci, ve které byl vydán výše uvedený rozsudek Cisal,
         může platba zvýšeného příspěvku vést pouze k plněním s horní mezí a naopak platba relativně nízkého příspěvku může vést k nároku
         na plnění vypočítaná na základě vyšší odměny, jak uvedla sama společnost Kattner ve svých vyjádřeních.

      59      Přitom neexistence přímé vazby mezi zaplacenými příspěvky a vyplacenými plněními s sebou nese solidaritu mezi lépe placenými
         zaměstnanci a těmi, kteří by byli, vzhledem ke svým nízkým příjmům, zbaveni řádné sociální ochrany, pokud by taková vazba
         existovala (viz výše uvedený rozsudek Cisal).

      –       Ke státnímu dozoru
      60      Pokud jde zadruhé o státní dozor, z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že i když německé právo svěřilo profesním sdružením,
         jako je MMB, provádění zákonného pojištění proti pracovním úrazům a nemocem z povolání, uvedená sdružení mohou ve svých stanovách
         rozhodnout jednak o tom, že za minimální vyměřovací základ pro příspěvky použijí v souladu s § 153 odst. 3 SGB VII minimální
         roční příjem, a jednak o tom, že zvýší maximální roční příjem, který se bere do úvahy pro výpočet jak příspěvků podle § 153
         odst. 2, tak plnění podle § 85 SGB VII, což společnost Kattner výslovně zdůrazňuje ve svých vyjádřeních. Krom toho z vyjádření
         společnosti Kattner, potvrzených v tomto bodě vyjádřením německé vlády, vyplývá, že v souladu s § 157 odst. 1 SGB VII profesní
         sdružení samostatně vytvoří tabulku pojistných rizik a kategorie rizikovosti, které se použijí při výpočtu příspěvků.

      61      Poskytnutí, v rámci samosprávy, takového rozhodovacího prostoru profesním sdružením, jako je MMB, ke stanovení prvků, které
         určují částku příspěvků a plnění, nemůže nicméně jako takové změnit povahu činnosti vykonávané uvedenými sdruženími (viz v tomto
         smyslu výše uvedený rozsudek AOK Bundesverband a další, bod 56).

      62      Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru totiž vyplývá, jak konstatoval generální advokát v bodě 54 svého stanoviska, že tento
         rozhodovací prostor je stanoven a striktně upraven zákonem, když SGB VII uvádí jednak prvky, které musí být zohledněny pro
         výpočet příspěvků dlužných na základě zákonného systému dotčeného v původním řízení, a jednak taxativní výčet plnění vyplácených
         na základě toho systému, jakož i způsoby jejich poskytnutí.

      63      V tomto ohledu z vyjádření předložených společností Kattner, německou vládou a Komisí vyplývá, že použitelná právní ustanovení
         určují maximální a minimální částku odměny, která se bere v úvahu při výpočtu, dle případu, příspěvků a plnění, přičemž pouze
         maximální částka může být případně zvýšena stanovami profesních sdružení, což však musí nicméně ověřit předkládající soud.

      64      Dále se zdá, což však ještě musí ověřit předkládající soud, že profesní sdružení podléhají, pokud jde o vypracování svých
         stanov a zejména stanovení výše příspěvků a plnění v rámci zákonného systému dotčeného v původním řízení, dozoru spolkového
         státu, který v tomto ohledu vystupuje podle ustanovení SGB VII jako orgán dozoru.

      65      Z výše uvedeného tedy vyplývá, že v zákonném systému pojištění, jako je ten dotčený v původním řízení, se jeví, s výhradou
         ověření překládajícím soudem, že výše příspěvků a hodnota plnění, které představují dva základní prvky takového systému, jednak
         provádí zásadu solidarity, která znamená, že vyplacená plnění nejsou striktně proporcionální k uhrazeným příspěvkům, a jednak
         podléhá státnímu dozoru (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Cisal, bod 44).

      66      Za těchto podmínek a s výhradou ověření těchto dvou prvků týkajících se zásady solidarity a státního dozoru předkládajícím
         soudem, je třeba konstatovat, že subjekt, jako je MMB tím, že přispívá ke správě jednoho z tradičních odvětví sociálního zabezpečení,
         v projednávané věci pojištění proti pracovním úrazům a nemocem z povolání, plní výlučně sociální funkci, takže jeho činnost
         není hospodářskou činností ve smyslu práva hospodářské soutěže, a že tedy tento subjekt není podnikem ve smyslu článků 81 ES
         a 82 ES (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Cisal, bod 45).

      67      Tento závěr není zpochybněn okolností uvedenou předkládajícím soudem, že na rozdíl od situace v rámci italského systému dotčeného
         ve věci, ve které byl vydán výše uvedený rozsudek Cisal, profesní sdružení, jako je MMB, nezajišťuje správu dotyčného zákonného
         systému pojištění, ale poskytuje přímo pojistné služby. Jak totiž generální advokát v zásadě poznamenal v bodě 61 svého stanoviska,
         jelikož právo Společenství nezasahuje do pravomoci členských států upravovat jejich systém sociálního zabezpečení, sama tato
         okolnost nemůže jako taková ovlivnit čistě sociální povahu úlohy vykonávané takovým sdružením v rozsahu, v němž neovlivňuje
         ani solidární povahu tohoto systému, ani dozor, který nad ním vykonává stát, jak vyplývá z výše uvedené analýzy.

      68      V důsledku toho je třeba odpovědět na první položenou otázku, že články 81 ES a 82 ES musí být vykládány v tom smyslu, že
         subjekt, jakým je profesní sdružení dotčené v původním řízení, jehož členy musí být v rámci pojištění proti pracovním úrazům
         a nemocem z povolání podniky patřící do určitého odvětví činnosti a určitého území, nepředstavuje podnik ve smyslu těchto
         ustanovení, ale plní čistě sociální úlohu, pokud je takový subjekt činný v rámci systému, který provádí zásadu solidarity,
         a pokud tento systém podléhá státnímu dozoru, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.

       K druhé otázce
      69      Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda musí být jednak články 49 ES a 50 ES, a jednak články 82 ES a 86 ES vykládány
         v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, jako je úprava dotčená v původním řízení, která stanoví, že podniky z určitého
         odvětví činnosti a určitého území musí být členy subjektu, jako je MMB.

      70      V tomto ohledu je třeba na úvod poznamenat, že vzhledem k odpovědi na první otázku není třeba odpovídat na druhou otázku v rozsahu,
         v němž se týká výkladu článků 82 ES a 86 ES, protože použitelnost těchto ustanovení závisí na existenci podniku.

      71      Pokud jde o výklad článků 49 ES a 50 ES, je třeba připomenout, že jelikož právo Společenství, jak bylo již uvedeno v bodě
         37 tohoto rozsudku, nezasahuje do pravomoci členských států upravit jejich systém sociálního zabezpečení, je v případě neexistence
         harmonizace na úrovni Společenství věcí právních předpisů každého dotyčného členského státu určit podmínky práva nebo povinnosti
         stát se osobou pojištěnou v systému sociálního zabezpečení (viz zejména výše uvedené rozsudky Kohll, bod 18, Smits a Peerbooms,
         bod 45, jakož i Watts, bod 92).

      72      Komise, jakož i v zásadě německá vláda mají za to, že z této judikatury vyplývá, že zavedení povinného členství v systému
         sociálního zabezpečení, jak je stanoveno vnitrostátní právní úpravou dotčenou v původním řízení, spadá výlučně do pravomoci
         členských států, takže tato právní úprava nepatří do působnosti článků 49 ES a 50 ES. Kromě povinného členství totiž nebylo
         konstatováno žádné omezení volného pohybu služeb, protože dotčený je pouze způsob financování systému sociálního zabezpečení,
         a nikoliv poskytování plnění po konkretizaci pojistného sociálního rizika.

      73      Toto tvrzení není možné přijmout.

      74      I když je totiž pravda, že podle ustálené judikatury citované v bodě 71 tohoto rozsudku je v případě neexistence harmonizace
         na úrovni Společenství věcí právních předpisů každého dotyčného členského státu určit podmínky povinnosti stát se členem systému
         sociálního zabezpečení, a tedy způsob financování tohoto systému, členské státy musí nicméně při výkonu této pravomoci dodržovat
         právo Společenství (viz zejména výše uvedené rozsudky Kohll, bod 19, jakož i Smits a Peerbooms, bod 46). Z toho vyplývá, že
         tato pravomoc členských států není neomezená (rozsudek ze dne 3. dubna 2008, Derouin, C‑103/06, Sb. rozh. s. I-1853 nezveřejněný
         ve Sbírce rozhodnutí, bod 25).

      75      V důsledku toho skutečnost, že se vnitrostátní právní úprava, jako je úprava dotčená v původním řízení, týká pouze financování
         určitého odvětví sociálního zabezpečení, v projednávané věci pojištění proti pracovním úrazům a nemocem z povolání, tím, že
         stanoví povinné členství podniků patřících do dotčeného systému v profesních sdruženích, kterým zákon svěřil výkon tohoto
         pojištění, nemůže vyloučit použití pravidel Smlouvy o ES, a zejména těch, která se týkají volného pohybu služeb (viz rozsudek
         ze dne 26. ledna 1999, Terhoeve, C‑18/95, Recueil, s. I‑345, bod 35).

      76      Systém povinného členství stanovený vnitrostátní právní úpravou dotčenou v původním řízení musí být tedy slučitelný s ustanoveními
         článků 49 ES a 50 ES.

      77      Je třeba proto přezkoumat, zda – jak uplatnila společnost Kattner u předkládajícího soudu, jakož i ve svých vyjádřeních předložených
         Soudnímu dvoru – zavedení členským státem zákonného systému pojištění, jako je systém dotčený v původním řízení, který stanoví
         povinné členství podniků v rámci pojištění proti pracovním úrazům a nemocem z povolání v profesních sdruženích, jako je MMB,
         může představovat překážku volnému pohybu služeb ve smyslu článku 49 ES. Je třeba tak ověřit jednak to, zda omezuje možnost
         pojišťoven usazených v jiných členských státech nabízet na trhu prvního státu své služby týkající se pojištění dotyčných rizik
         nebo některých z nich, a jednak to, zda odrazuje podniky usazené v prvním členském státě jakožto příjemce služeb, aby se pojistily
         u takových společností.

      78      V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury vyžaduje volný pohyb služeb nejen odstranění jakékoli diskriminace
         poskytovatele služeb usazeného v jiném členském státě z důvodu jeho státní příslušnosti, ale rovněž odstranění jakéhokoli
         omezení, byť uplatňovaného bez rozdílu jak na tuzemské poskytovatele, tak na poskytovatele z jiných členských států, když
         je takové povahy, že může zakazovat činnosti poskytovatele usazeného v jiném členském státě, kde legálně poskytuje obdobné
         služby, být na překážku těmto činnostem nebo je činit méně atraktivními (viz v tomto smyslu zejména ze dne 20. února 2001,
         Analir a další, C‑205/99, Recueil, s. I‑1271, bod 21; ze dne 5. prosince 2006, Cipolla a další, C‑202/04 a C‑94/04, Sb. rozh.
         s. I‑11421, bod 56, jakož i ze dne 11. ledna 2007, ITC, C‑208/05, Sb. rozh. s. I‑181, bod 55).

      79      Krom toho podle ustálené judikatury článek 49 ES brání použití jakékoliv vnitrostátní právní úpravy, která činí pohyb služeb
         mezi členskými státy obtížnějším než čistě vnitrostátní pohyb služeb v určitém členském státě (výše uvedené rozsudky Kohll,
         bod 33, jakož i Smits a Peerbooms, bod 61).

      80      V projednávané věci by se jistě mohlo zdát pochybné, jak v podstatě uvedl generální advokát v bodě 72 svého stanoviska, zda
         je možné rizika pokrytá zákonným systémem pojištění dotčeným v původním řízení, přinejmenším některá z nich, pojistit u soukromých
         pojišťoven, když tyto v zásadě nevykonávají svou činnost podle systému, který zahrnuje prvky solidarity uvedené v bodech 44
         až 59 tohoto rozsudku.

      81      Krom toho, jelikož zákonný systém pojištění dotčený v původním řízení stanoví, jak vyplývá z bodů 57 a 58 tohoto rozsudku,
         pouze horní mez plnění, a tedy minimální pokrytí, mohou podniky patřící do tohoto systému, jak uvádí předkládající soud a připouští
         společnost Kattner, uzavřít smlouvy o doplňkovém pojištění se soukromými pojišťovnami usazenými jak v Německu, tak v jiných
         členských státech (viz obdobně rozsudek ze dne 22. května 2003, Freskot, C‑355/00, Recueil, s. I‑5263, bod 62).

      82      Jelikož je však, jak ukazují skutkové okolnosti věci v původním řízení, zákonný systém pojištění dotčený v původním řízení
         zřejmě rovněž určený k pokrytí rizik, která je možné pojistit u pojišťoven, které nevykonávají svou činnost podle zásady solidarity,
         může takový systém představovat omezení volného pohybu služeb pojišťoven usazených v jiných členských státech, které chtějí
         nabízet pojistné smlouvy pokrývající taková rizika v dotyčném členském státě, v rozsahu, v němž je přímo či nepřímo na překážku
         výkonu této svobody nebo ho činí méně atraktivním, či ho dokonce znemožňuje (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Freskot,
         bod 63).

      83      Krom toho takový systém může rovněž podniky, které do něj spadají, odradit nebo jim dokonce zabránit v tom, aby se obracely
         na takové poskytovatele pojišťovacích služeb usazené v jiných členských státech než v členském státě, kde jsou pojištěny,
         a představuje rovněž pro uvedené podniky překážku volného pohybu služeb (viz obdobně rozsudky ze dne 31. ledna 1984, Luisi
         a Carbone, 286/82 a 26/83, Recueil, s. 377, bod 16; výše uvedený Kohll, bod 35, jakož i výše uvedený Smits a Peerbooms, bod
         69).

      84      Nicméně takové omezení může být odůvodněno, pokud odpovídá naléhavým důvodům obecného zájmu, pokud je způsobilé zaručit uskutečnění
         cíle, který sleduje, a pokud nepřekračuje meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné (viz zejména rozsudky ze dne 5.
         června 1997, SETTG, C‑398/95, Recueil s. I‑3091, bod 21; výše uvedený Cipolla a další, bod 61, jakož i rozsudek ze dne 13. prosince
         2007, United Pan‑Europe Communications Belgium a další, C‑250/06, Sb. rozh. s. I‑11135, bod 39).

      85      V tomto ohledu je třeba poznamenat, že podle judikatury Soudního může riziko závažného zásahu do finanční rovnováhy systému
         sociálního zabezpečení samo o sobě představovat naléhavý důvod obecného zájmu, který je způsobilý odůvodnit narušení zásady
         volného pohybu služeb (viz zejména výše uvedené rozsudky Kohll, bod 41; Smits a Peerbooms, bod 72, jakož i rozsudek ze dne
         19. dubna 2007, Stamatelaki, C‑444/05, Sb. rozh. s. I‑3185, bod 30).

      86      Přitom, jak vyplývá z vyjádření předložených Soudnímu dvoru povinnost členství v zákonném systému pojištění, jaká je stanovena
         vnitrostátní právní úpravou dotčenou v původním řízení, směřuje k zaručení finanční rovnováhy jednoho z tradičních odvětví
         sociálního zabezpečení, v projednávané věci pojištění proti pracovním úrazům a nemocem z povolání.

      87      Taková povinnost totiž v rozsahu, v němž zajišťuje seskupení všech podniků spadajících do dotyčného systému v rámci společenství
         rizik, umožňuje tomuto systému, který sleduje, jak vyplývá z bodu 38 tohoto rozsudku, sociální cíl, aby fungoval podle systému
         provádějícího zásadu solidarity, které se vyznačuje zejména financováním prostřednictvím příspěvků, jejichž výše není striktně
         proporcionální k pojistným rizikům a poskytováním plnění, jehož hodnota není striktně proporcionální k příspěvkům.

      88      Za těchto podmínek taková vnitrostátní právní úprava, jako je úprava dotčená v původním řízení, v rozsahu, v němž stanoví
         povinnost členství, může být odůvodněna naléhavým důvodem obecného zájmu, a sice cílem spočívajícím v zajištění finanční rovnováhy
         určitého odvětví sociálního zabezpečení, protože taková povinnost je vhodná k zajištění dosažení tohoto cíle.

      89      Pokud jde o otázku, zda taková právní úprava nejde nad rámec toho, co je pro dosažení uvedeného cíle nezbytné, z dokumentů
         ve spisu, který byl předložen Soudnímu dvoru vyplývá, jak již bylo konstatováno v bodě 81 tohoto rozsudku, že zákonný systém
         dotčený v původním řízení nabízí minimální pokrytí, takže navzdory povinnému členství, které zahrnuje, je možné, aby podniky,
         které do něj patří, doplnily toto pokrytí tím, že uzavřou doplňková pojištění, pokud jsou na trhu dostupná. Tato okolnost
         představuje faktor, který svědčí ve prospěch proporcionality takového zákonného systému pojištění, jako je systém dotčený
         v původním řízení (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Freskot, bod 70).

      90      Pokud jde dále o rozsah pokrytí, jaké je stanoveno uvedeným systémem, není možné vyloučit, jak tvrdí MMB ve svých vyjádřeních,
         že pokud by povinné členství mělo být omezeno pouze na určitá plnění, jako jsou ta, která vyplývají z cíle prevence, jak hypoteticky
         uvádí společnost Kattner ve svých vyjádřeních, podniky zaměstnávající například mladé pracovníky a s dobrým zdravotním stavem
         vykonávající bezpečné činnosti by vyhledávaly výhodnější pojistné podmínky u soukromých pojišťoven. Postupným odlivem těchto
         „dobrých“ rizik by přitom profesním sdružením, jako je MMB, mohla zůstat vzrůstající část „špatných“ rizik, což by vedlo ke
         zvýšení nákladů plnění, zejména u podniků disponujících staršími pracovníky vykonávajícími nebezpečné činnosti, podniků, kterým
         by uvedená sdružení již nemohla nabídnout plnění za přijatelné náklady. To platí tím spíš, když se, jako ve věci v původním
         řízení, dotyčný zákonný systém pojištění vyznačuje v rozsahu, v němž provádí zásadu solidarity, zejména neexistencí striktně
         proporcionální vazby mezi příspěvky a pojistnými riziky (viz obdobně výše uvedený rozsudek Albany, body 108 a 109).

      91      Je věcí předkládajícího soudu, aby ověřil nezbytnost zákonného systému pojištění dotčeného v původním řízení s ohledem na
         cíl finanční rovnováhy sociálního zabezpečení, který tento systém sleduje, při zohlednění všech skutečností sporu, o němž
         rozhoduje, jakož i informací poskytnutých v bodech 89 a 90 tohoto rozsudku.

      92      V důsledku toho je třeba odpovědět na druhou položenou otázku, že články 49 ES a 50 ES musí být vykládány v tom smyslu, že
         nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je úprava dotčená v původním řízení, která stanoví, že podniky z určitého
         odvětví činnosti a usazené na určitém území musí být členy subjektu, jako je profesní sdružení dotčené v původním řízení,
         v rozsahu, v němž tento systém nejde nad rámec toho, co je nezbytné k dosažení cíle spočívajícího v zajištění finanční rovnováhy
         určitého odvětví sociálního zabezpečení, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.

       K nákladům řízení
      93      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      1)      Články 81 ES a 82 ES musí být vykládány v tom smyslu, že subjekt, jakým je profesní sdružení dotčené v původním řízení, jehož
            členy musí být v rámci pojištění proti pracovním úrazům a nemocem z povolání podniky patřící do určitého odvětví činnosti
            a usazené na určitém území, nepředstavuje podnik ve smyslu těchto ustanovení, ale plní čistě sociální úlohu, pokud je takový
            subjekt činný v rámci systému, který provádí zásadu solidarity, a pokud tento systém podléhá státnímu dozoru, což přísluší
            ověřit předkládajícímu soudu.
      2)      Články 49 ES a 50 ES musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je úprava dotčená
            v původním řízení, která stanoví, že podniky z určitého odvětví činnosti a určitého území musí být členy subjektu, jako je
            profesní sdružení dotčené v původním řízení, v rozsahu, v němž tento systém nejde nad rámec toho, co je nezbytné k dosažení
            cíle spočívajícího v zajištění finanční rovnováhy určitého odvětví sociálního zabezpečení, což přísluší ověřit předkládajícímu
            soudu.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 4. března 2010.#Rhimou Chakroun proti Minister van Buitenlandse Zaken.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Raad van State - Nizozemsko.#Právo na sloučení rodiny - Směrnice 2003/86/ES - Pojem ,využití systému sociální pomoci‘ - Pojem ‚sloučení rodiny‘ - Založení rodiny.#Věc C-578/08.

text:
      Věc C-578/08
      Rhimou Chakroun
      v.
      Minister van Buitenlandse Zaken
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Raad van State)
      „Právo na sloučení rodiny – Směrnice 2003/86/ES – Pojem ,využití systému sociální pomoci‘ – Pojem ‚sloučení rodiny‘ – Založení rodiny“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Víza, azyl, přistěhovalectví – Přistěhovalecká politika – Právo na sloučení rodiny – Směrnice 2003/86
      [Směrnice Rady 2003/86, čl. 7 odst. 1 návětí a písm. c)]
      2.        Víza, azyl, přistěhovalectví – Přistěhovalecká politika – Právo na sloučení rodiny – Směrnice 2003/86
      [Směrnice Rady 2003/86, čl. 2 návětí a písm. d) a čl. 7 odst. 1 návětí a písm. c)]
      1.        Výraz „využití systému sociální pomoci“ uvedený v čl. 7 odst. 1 návětí a písm. c) směrnice 2003/86 o právu na sloučení rodiny
         musí být vykládán v tom smyslu, že členskému státu nedovoluje přijmout úpravu ohledně sloučení rodiny, jíž toto sloučení není
         povoleno osobě, která o ně usiluje a prokázala stálé a pravidelné finanční příjmy, jež jsou dostatečné k uhrazení jejích vlastních
         potřeb i potřeb jejích rodinných příslušníků, která by však vzhledem k výši svých příjmů mohla využít zvláštní pomoc určenou
         k pokrytí zvláštních, individuálně určených nezbytných životních nákladů, úlevy na poplatcích stanovené územně správními celky
         v závislosti na příjmu nebo opatření na podporu příjmu v rámci obecní politiky pro osoby s nízkými příjmy.

      Jelikož totiž podle směrnice platí sloučení rodiny jako obecné pravidlo, musí být schopnost stanovená v čl. 7 odst. 1 návětí
         a písm. c) směrnice vykládána striktně. Krom toho prostor pro uvážení přiznaný členským státům jimi nesmí být užíván takovým
         způsobem, který by ohrožoval cíl směrnice, jímž je usnadnit sloučení rodiny, a užitečný účinek směrnice.

      (viz body 43, 52, výrok 1)
      2.        Směrnici 2003/86 o právu na sloučení rodiny, a zejména její čl. 2 návětí a písm. d), je třeba vykládat v tom smyslu, že brání
         vnitrostátní právní úpravě, která při uplatňování požadavku příjmu podle čl. 7 odst. 1 návětí a písm. c) uvedené směrnice
         rozlišuje podle toho, zda rodinné vztahy vznikly před vstupem osoby usilující o sloučení rodiny na území hostitelského členského
         státu, nebo až poté.

      S ohledem na neexistenci rozlišení podle okamžiku, v němž vzniká rodina, zamýšlenou zákonodárcem Unie a s ohledem na nezbytnost,
         aby ustanovení směrnice 2003/86 nebyla vykládána restriktivně a nebyla zbavena svého užitečného účinku, nemají totiž členské
         státy prostor pro uvážení, který by jim dovoloval zavést tento rozdíl do jejich vnitrostátních předpisů, jimiž se provádí
         směrnice. Ostatně schopnost osoby usilující o sloučení rodiny mít stálé a pravidelné finanční příjmy, které jsou dostatečné
         pro obživu její a jejích rodinných příslušníků ve smyslu čl. 7 odst. 1 návětí a písm. c) nemůže nijak záviset na okamžiku,
         k němuž založila rodinu.

      (viz body 64, 66, výrok 2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      4. března 2010(*)

      „Právo na sloučení rodiny – Směrnice 2003/86/ES – Pojem ,využití systému sociální pomoci‘ – Pojem ‚sloučení rodiny‘ – Založení rodiny“
      Ve věci C‑578/08,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článků 68 ES a 234 ES, podaná rozhodnutím Raad van State
         (Nizozemsko) ze dne 23. prosince 2008, došlým Soudnímu dvoru dne 29. prosince 2008, v řízení

      Rhimou Chakroun
      proti
      Minister van Buitenlandse Zaken,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení J. N. Cunha Rodrigues, předseda senátu, A. Rosas (zpravodaj), U. Lõhmus, A. Ó Caoimh a A. Arabadžev, soudci,
      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 21. října 2009,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za R. Chakroun R. Veerkampem, avocat,
      –        za nizozemskou vládu C. M. Wissels a Y. de Vriesem, jako zmocněnci,
      –        za řeckou vládu T. Papadopoulou, G. Kanellopoulosem a Z. Chatzipavlou, jako zmocněnci,
      –        za Komisi Evropských společenství M. Condou-Durande a R. Troostersem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 10. prosince 2009,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 2 návětí a písm. d), jakož i čl. 7 odst. 1 návětí a písm. c) směrnice
         Rady 2003/86/ES ze dne 22. září 2003 o právu na sloučení rodiny (Úř. věst. L 251, s. 12; Zvl. vyd 19/06 s. 224, dále jen „směrnice“).

      2        Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi R. Chakroun a minister van Buitenlandse Zaken (ministr zahraničních věcí, dále
         jen „minister“) ohledně zamítnutí žádosti žalobkyně v původním řízení o udělení povolení k dočasnému pobytu.

       Právní rámec
       Právo Evropské unie
      3        Směrnice stanoví podmínky pro uplatňování práva na sloučení rodiny státními příslušníky třetích zemí, kteří oprávněně pobývají
         na území členských států.

      4        Druhý, čtvrtý a šestý bod odůvodnění směrnice zní takto:

      „(2)      Opatření týkající se sloučení rodiny by měla být přijata ve shodě se závazkem chránit rodinu a respektovat rodinný život obsaženým
         v mnoha nástrojích mezinárodního práva. Tato směrnice ctí základní práva a řídí se zásadami uznanými zejména v článku 8 [Evropské
         úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950 (dále jen ‚EÚLP‘)] a v Listině základních
         práv Evropské unie [vyhlášené v Nice dne 7. prosince 2000 (Úř. věst. C 364, s. 1, dále jen ,Listina‘)].

      [...]
      (4)      Sloučení rodiny je nezbytné k umožnění rodinného života. Napomáhá k vytvoření sociálně kulturní stability usnadňující integraci
         státních příslušníků třetích zemí v členských státech, což současně podporuje hospodářskou a sociální soudržnost, základní
         cíl Společenství stanovený Smlouvou.

      […]
      (6)      Za účelem ochrany rodiny a založení nebo zachování rodinného života je třeba určit na základě společných kritérií hmotné podmínky
         pro uplatňování práva na sloučení rodiny.“

      5        Článek 2 návětí a písm. a) až d) směrnice stanoví tyto definice:

      „Pro účely této směrnice se rozumí:
      a)      ‚státním příslušníkem třetí země‘ osoba, která není občanem Unie ve smyslu čl. 17 odst. 1 Smlouvy;
      b)      ‚uprchlíkem‘ státní příslušník třetí země nebo osoba bez státní příslušnosti, jemuž bylo přiznáno právní postavení uprchlíka
         ve smyslu Ženevské úmluvy o právním postavení uprchlíků ze dne 28. července 1951 ve znění protokolu podepsaného v New Yorku
         dne 31. ledna 1967;

      c)       ‚osobou usilující o sloučení rodiny‘ státní příslušník třetí země, který oprávněně pobývá v členském státě a žádá o sloučení
         rodiny, nebo jehož rodinní příslušníci žádají o sloučení rodiny za účelem jeho následování;

      d)      ‚sloučením rodiny‘ vstup rodinných příslušníků státního příslušníka třetí země oprávněně pobývajícího v členském státě na
         území tohoto státu a jejich pobyt v tomto členském státě za účelem zachování celistvosti rodin nezávisle na tom, zda rodinné
         vztahy existovaly před vstupem osoby usilující o sloučení rodiny nebo po jejím vstupu“.

      6        Článek 4 odst. 1 písm. a) směrnice stanoví:

      „Členské státy povolí vstup a pobyt níže uvedených rodinných příslušníků podle této směrnice a s výhradou dodržení podmínek
         uvedených v kapitole IV, jakož i v článku 16:

      a)      manžela nebo manželky osoby usilující o sloučení rodiny.“
      7        Článek 7 odst. 1 směrnice stanoví:

      „Při podání žádosti o sloučení rodiny může dotyčný členský stát požadovat po žadateli, aby prokázal, že osoba usilující o sloučení
         rodiny má:

      a)      ubytování považované za obvyklé pro rodinu srovnatelné velikosti ve stejné oblasti, které odpovídá obecným normám zdraví a bezpečnosti
         platným v daném členském státě;

      b)      zdravotní pojištění pro sebe a své rodinné příslušníky, pokud jde o všechna rizika běžně krytá státním příslušníkům daného
         členského státu;

      c)      stálé a pravidelné finanční příjmy, které jsou dostatečné pro výživu [dostatečné k uhrazování potřeb] jeho a jeho rodinných
         příslušníků, aniž by využíval systému sociální pomoci daného členského státu. Členské státy zhodnotí tyto příjmy podle jejich
         povahy a pravidelnosti a mohou přihlédnout k výši minimální mzdy a důchodu v dotyčném státě, jakož i k počtu rodinných příslušníků.“

      8        Článek 9 odst. 1 a 2 směrnice stanoví:

      „1.      Tato kapitola se použije na sloučení rodiny uprchlíků uznaných členskými státy.
      2.      Členské státy mohou omezit použití této kapitoly na uprchlíky, jejichž rodinné vztahy existovaly již před jejich vstupem.“

      9        Článek 17 směrnice zní takto:

      „Členské státy berou náležitě v úvahu povahu a pevnost rodinných vztahů dotyčné osoby a dobu trvání jejího pobytu v členském
         státě, jakož i existenci rodinných, kulturních a sociálních vazeb se zemí původu v případě, že žádost zamítnou, odejmou povolení
         k pobytu či zamítnou prodloužení jeho doby platnosti nebo rozhodnou o navrácení osoby usilující o sloučení rodiny nebo jejích
         rodinných příslušníků.“

      10      Podle článku 20 směrnice musely členské státy tuto směrnici provést do svého vnitrostátního právního řádu nejpozději do 3. října
         2005.

       Vnitrostátní právo
      11      Článek 16 odst. 1 návětí a písm. c) Vreemdelingenwet 2000 (cizinecký zákon) stanoví:

      „Žádost o povolení k přechodnému pobytu může být zamítnuta, pokud:
      […]
      c)      cizí státní příslušník nemá trvale vlastní dostatečné prostředky nebo osoba, u které má v úmyslu se zdržovat, nemá trvale
         vlastní dostatečné prostředky“.

      12      Většina ustanovení, která jsou relevantní ve věci v původním řízení, je obsažena ve Vreemdelingenbesluit 2000 (cizinecké nařízení,
         dále jen „Vb 2000“). Toto nařízení bylo změněno královským nařízením ze dne 29. září 2004 (Staatsblad 2004, č. 496) za účelem provedení směrnice.

      13      Článek 1.1 návětí a písm. r) Vb 2000 definuje založení rodiny jako sloučení manželů […], pokud rodinné vztahy vznikly k okamžiku,
         k němuž hlavní osoba měla svůj hlavní pobyt v Nizozemsku.

      14      Článek 3.13 odst. 1 Vb 2000 stanoví ohledně předmětu řízení v původní věci:

      „Povolení k přechodnému pobytu […] se udělí za účelem sloučení nebo založení rodiny rodinnému příslušníku […] hlavní osoby,
         pokud tento rodinný příslušník splňuje všechny podmínky, jejichž výčet je podán v článcích 3.16 až 3.22.“

      15      Článek 3.22 Vb 2000 zní takto:

      „1.      Povolení k pobytu podle čl. 3.13 odst. 1 se udělí, jestliže hlavní osoba
      a)      má trvale vlastní čistý příjem podle čl. 3.74 písm. a) [...]
      […]
      2.       V případě založení rodiny se povolení k pobytu udělí, odchylně od odstavce 1, pokud hlavní osoba vykazuje stálé a pravidelné
         příjmy dosahující alespoň 120 % minimální mzdy podle čl. 8 odst. 1 písm. a) a čl. 14 Wet minimumloon en minimumvakantiebijslag
         (zákon o minimální mzdě a minimálním příspěvku na dovolenou), včetně příspěvku na dovolenou podle článku 15 tohoto zákona.“

      16      Článek 3.74 návětí a písm. a) a d) Vb 2000 stanoví:

      „Prostředky […] jsou dostatečné, pokud čistý příjem odpovídá:
      a.      zákonnému kritériu pro přiznání pomoci podle článku 21 Wet werk en bijstand (zákon o práci a sociální pomoci, dále jen ‚Wwb‘)
         pro příslušnou skupinu osamělých osob, osamělých rodičů nebo manželů a rodin, včetně příspěvku na dovolenou […]

      […]
      d.       v případě založení rodiny: 120 % minimální mzdy podle čl. 8 odst. 1 písm. 1 a čl. 14 Wet minimumloon en minimumvakantiebijslag,
         včetně příspěvku na dovolenou podle článku 15 tohoto zákona“.

      17      Z informací poskytnutých předkládajícím soudem vyplývá, že v době zohledněné pro účely sporu v původním řízení byl kritériem
         pro přiznání pomoci stanovené podle čl. 21 návětí a písm. c) Wwb měsíční příjem ve výši 1 207,91 eur, zatímco v případě založení
         rodiny se tyto prostředky považují za dostatečné, pokud se čistý měsíční příjem rovná částce 1 441,44 eur, včetně příspěvku
         na dovolenou.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      18      M. Chakroun se narodil dne 1. července 1944 a je marockým státním příslušníkem. V Nizozemsku pobývá od 21. prosince 1970 a má
         zde od roku 1975 řádné povolení k trvalému pobytu. Od 12. července 2005 je příjemcem dávky na základě zákona ze dne 6. listopadu
         1986 Wet tot verzekering van werknemers tegen geldelijke gevolgen van werkloosheid (o pojištění pracovníků proti finančním
         důsledkům nezaměstnanosti), kterou bude pobírat až do 12. července 2010, nezmění-li se okolnosti.

      19      Rhimou Chakroun, která je rovněž marockou státní příslušnicí, se narodila dne 18. července 1948 a od 31. července 1972 je
         manželkou M. Chakrouna.

      20      Dne 10. března 2006 požádala R. Chakroun u nizozemského velvyslanectví v Rabatu (Maroko) o udělení povolení k dočasnému pobytu,
         aby mohla žít u svého manžela.

      21      Rozhodnutím ze dne 17. července 2006 minister tuto žádost zamítl s odůvodněním, že M. Chakroun nepobírá dostatečné příjmy
         ve smyslu Vb 2000. Dávky v nezaměstnanosti pobírané M. Chakrounem totiž činily 1 322,73 eur čistého za měsíc, včetně příspěvku
         na dovolenou, a dosahovaly tudíž nižší částky, než činí uplatnitelný požadavek na příjem v případě založení rodiny, tzn. 1
         441,44 eur.

      22      Rozhodnutím ze dne 21. února 2007 prohlásil minister odvolání, které R. Chakroun podala proti tomuto rozhodnutí, za neopodstatněné.

      23      Rozsudkem ze dne 15. října 2007 prohlásila Rechtbank ’s-Gravenhage za neopodstatněnou žalobu, kterou R. Chakroun podala proti
         tomuto rozhodnutí ze dne 21. února 2007. Žalobkyně v původním řízení podala poté proti tomuto rozsudku odvolání k Raad van
         State.

      24      Před tímto soudem nastoluje R. Chakroun především otázku, zda byl čl. 7 odst. 1 návětí a písm. c) směrnice řádně proveden
         v čl. 3.74, návětí a písm. d), jakož i v čl. 3.22 odst. 2 Vb 2000, jelikož tato ustanovení vyžadují, aby osoba usilující o sloučení
         rodiny vykazovala v případě založení rodiny příjmy rovnající se 120 % minimální mzdy.

      25      Předkládající soud uvádí, že minimální mzda představuje zásadní odkaz ve Wwb, jehož cílem je zajistit existenční minimum všem
         nizozemským státním příslušníkům s bydlištěm v Nizozemsku, jakož i všem cizincům, kteří jsou jim postaveni na roveň a mají
         bydliště v Nizozemsku, kteří se nacházejí v takové situaci, že nemají k dispozici prostředky potřebné k pokrytí životních
         nákladů, anebo jim hrozí, že se do takové situaci dostanou (článek 11 Wwb). Uplatňování tohoto zákona spadá do příslušnosti
         obcí.

      26      Wwb stanoví dvě kategorie pomoci. Zaprvé existuje obecná pomoc, jíž se rozumí pomoc sloužící k pokrytí obecně nezbytných nákladů
         na obživu (čl. 5 písm. b) Wwb). Zadruhé zákon stanoví zvláštní pomoc, která se žadateli poskytne, pokud nemá k dispozici prostředky,
         jež by mu umožnily pokrýt výdaje na jeho obživu, které vyplývají ze zvláštních okolnosti, pokud tyto výdaje nemohou být podle
         názoru zastupitelstva obce pokryty jinými disponibilními prostředky (čl. 35 odst. 1 Wwb).

      27      Minimální mzda osoby ve věku 23 let je Wwb používána jako referenční ukazatel pro určení potřeb a částky, na které má daná
         osoba nárok v rámci obecné pomoci. Jak uvádí nizozemská vláda ve svém vyjádření, představuje částka odpovídající 120 % minimální
         mzdy částku, při jejímž překročení již rezident nemůže využívat obecnou nebo zvláštní pomoc.

      28      Raad van State se dotazuje, zda členské státy při uplatnění čl. 7 odst. 1 návětí a písm. c) směrnice mohou nebo musí zohledňovat,
         popřípadě i paušálně, sociální dávky související se zvláštní pomocí. Zvláštní pomoc, o které rozhodne zastupitelstvo obce
         po přezkoumání situace žadatele, může vykazovat zvláštní formy, včetně úlevy na poplatcích.

      29      Rhimou Chakroun dále zpochybňuje rozdíl, jejž činí nizozemské právní předpisy mezi sloučením rodiny a založením rodiny podle
         toho, zda se rodinný vztah vytvořil před vstupem nebo po vstupu osoby usilující o sloučení rodiny na nizozemské území, třebaže
         takovéto rozlišování nevyplývá z čl. 7 odst. 1 směrnice. Byla-li by totiž žádost, o niž se jedná v původním řízení, považována
         za žádost o sloučení rodiny ve smyslu nizozemské právní úpravy, mělo být zohledněno kritérium pro přiznání pomoci podle čl. 21
         návětí a písm. c) Wwb v souladu s čl. 3.74 návětí a písm. a) Vb 2000, takže by příjmy M. Chakrouna převyšovaly požadovanou
         částku.

      30      Raad van State má pochybnosti o tom, zda je členským zemím dána možnost činit takovéto rozlišení mezi založením rodiny a sloučením
         rodiny, ale upřesňuje, že není vyloučeno, že směrnice nebrání právní úpravě, v níž se rozlišuje podle toho, zda se rodinné
         vztahy vytvořily před nebo po datu vstupu osoby usilující o sloučení rodiny na území hostitelského členského státu. Tento
         soud uvádí, že naposled zmíněné rozlišení lze nalézt v ustanovení článku 9 směrnice, kde se uplatní ohledně uprchlíků, jakož
         i v čl. 16 odst. 1 a 5 směrnice Rady 2003/109/ES ze dne 25. listopadu 2003 o právním postavení státních příslušníků třetích
         zemí, kteří jsou dlouhodobě pobývajícími rezidenty (Úř. věst. 2004, L 16, s. 44; Zvl. vyd. 19/06, s. 272).

      31      Vzhledem k těmto skutečnostem Raad van State rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Má být výraz ,využití systému sociální pomoci‘ uvedený v čl. 7 odst. 1 návětí a písm. c) [směrnice] vykládán tak, že toto
         ustanovení umožňuje členskému státu, aby přijal právní úpravu pro sloučení rodiny, která vede k tomu, že sloučení rodiny není
         povoleno osobě usilující o sloučení rodiny, která prokázala, že má dostatečně stálé a pravidelné příjmy, aby hradila obecně
         nezbytné náklady na obživu, avšak vzhledem k výši svých příjmů může využít zvláštní sociální pomoc určenou k pokrytí zvláštních,
         individuálně určených nezbytných životních nákladů, úlevy na poplatcích stanovené územně správními celky v závislosti na příjmu
         nebo opatření na podporu příjmu v rámci obecní politiky pro osoby s nízkými příjmy (‚minimabeleid‘)?

      2)      Je třeba [směrnici], a zejména čl. 2 písm. d) vykládat v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která při uplatňování
         požadavku příjmu podle čl. 7 odst. 1 návětí a písm. c) rozlišuje podle toho, zda rodinné vztahy vznikly před vstupem osoby
         pobývající v členském státě do tohoto státu, nebo až poté?“

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      32      Svou první otázkou chce předkládající soud zjistit, zda výraz „využití systému sociální pomoci“ uvedený v čl. 7 odst. 1 návětí
         a písm. c) směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že členskému státu dovoluje přijmout úpravu ohledně sloučení rodiny, jíž
         toto sloučení není povoleno osobě, která o ně usiluje a prokázala stálé a pravidelné finanční příjmy, jež jsou dostatečné
         k uhrazení jejích vlastních potřeb i potřeb jejích rodinných příslušníků, která by však vzhledem k výši svých příjmů mohla
         využít zvláštní pomoc určenou k pokrytí zvláštních, individuálně určených nezbytných životních nákladů, úlevy na poplatcích
         stanovené územně správními celky v závislosti na příjmu nebo opatření na podporu příjmu v rámci obecní politiky pro osoby
         s nízkými příjmy („minimabeleid“).

       Vyjádření předložená zúčastněnými
      33      Žalobkyně v původním řízení uvádí, že „systém sociální pomoci daného členského státu“ podle čl. 7 odst. 1 návětí a písm. c)
         směrnice může označovat pouze úpravu na vnitrostátní úrovni, zatímco určité úpravy, o nichž se zmiňuje Raad van State, byly
         přijaty na úrovni Společenství. Uvádí rovněž, že odkaz čl. 7 odst. 1 návětí a písm. c) směrnice na výši minimální mzdy a důchodu
         v dotyčném státě znamená, že tato výše představuje horní mez.

      34      Žalobkyně v původním řízení stejně jako Komise Evropských společenství zdůrazňuje, že prostor pro uvážení ponechaný členským
         státům při provádění směrnice nesmí vést k narušení cílů a užitečného účinku směrnice. Zejména vysvětluje, že kritérium 120 %
         minimální mzdy v podobě, v níž je stanoveno, má za následek, že mladí žadatelé prakticky nikdy nemohou splnit kritérium prostředků
         na základě pracovního poměru na plný úvazek. Zákon totiž jako referenční kritérium používá minimální mzdu osoby ve věku 23
         let. Minimální mzda osob mladších 23 let však činí pouhý zlomek minimální mzdy osoby ve věku 23 let, a to ku příkladu 72 %
         pro osobu ve věku 21 let, takže osoba ve věku 21 let by musela pobírat 160 % minimální mzdy pro svou věkovou kategorii, aby
         splnila toto kritérium.

      35      Na jednání R. Chakroun citovala zprávu vypracovanou Wetenschappelijk Onderzoek- en Documentatiecentrum (vědecké výzkumné a dokumentační
         středisko) nizozemského ministerstva spravedlnosti, v níž se vyhodnocuje vliv zvýšení příjmů požadovaných pro účely sloučení
         rodiny na přicestování zahraničních manželů do Nizozemí. Podle R. Chakroun negativní stránky popsané v této zprávě ukazují,
         že nizozemská úprava odporuje cíli směrnice.

      36      Komise zastává názor, že určujícím faktorem podle směrnice je zjištění, zda má žadatel sám dostatečné příjmy, aby si mohl
         opatřovat své základní potřeby, a to bez využití sociální pomoci. Systém stanovený směrnicí nesmí být chápán tak, že členskému
         státu dovoluje zohlednit všechny sociální výhody, které by si případně mohli nárokovat žadatelé, aby na základě toho stanovil
         mez vyžadovaných příjmů.

      37      Komise v tomto ohledu zdůrazňuje, jak se uvádí v bodě 4.3.3 její zprávy Evropskému parlamentu a Radě ze dne 8. října 2008
         o uplatňování směrnice 2003/86 [KOM(2008) 610], že částka vyžadovaná nizozemskými orgány za účelem vyhodnocení dostatečnosti
         příjmu je nejvyšší v porovnání se všemi ostatními členskými státy Společenství. Krom toho uvádí, že kdyby ve věci v původním
         řízení existovaly rodinné vztahy mezi manželi Chakrounovými již před vstupem M. Chakrouna na území Společenství, byla by zohledněná
         výše příjmů pro účely vyhodnocení dostatečnosti příjmů nižší, než výše příjmů uplatněná ve zmíněné věci na základě čl. 3.74
         návětí a písm. d) Vb 2000. Lze tudíž mít za to, že částka vyžadovaná vnitrostátní právní úpravou v případě, kdy rodinné vztahy
         existují již před vstupem osoby usilující o sloučení rodiny na území Společenství, odpovídá tomu, co běžně postačuje k zaopatřování
         nejzákladnějších potřeb v nizozemské společnosti.

      38      Konečně mají jak R. Chakroun, tak i Komise za to, že nizozemské orgány měly ve věci v původním řízení zohlednit dlouhé trvání
         pobytu a manželství, a jelikož tak neučinily, nebyl splněn požadavek individualizace přezkumu žádosti stanovený v článku 17
         směrnice.

      39      Nizozemská vláda vysvětluje, že úroveň dostatečných příjmů určená výší 120 % zákonné minimální mzdy představuje částku příjmů
         obecně akceptovanou nizozemskými obcemi jako jedno z kritérií umožňujících určit potenciální příjemce obecných nebo zvláštních
         opatření sociální pomoci. Určité obce se nicméně rozhodují pro odlišné výše příjmů v rozmezí od 110 % do 130 % zákonné minimální
         mzdy. Jelikož se sociální pomoc poskytuje na základě potřeb, lze vytvořit statistiky umožňující určit průměrnou horní hranici
         příjmů, do níž byla tato pomoc poskytnuta, teprve a posteriori.

      40      Zmíněná vláda tedy tvrdí, že výše příjmů odpovídající 120 % zákonné minimální mzdy je v souladu s čl. 7 odst. 1 návětí a písm. c)
         směrnice, jelikož se jedná o výši příjmů, od jejíhož dosažení není již v zásadě možné dožadovat se obecného nebo zvláštního
         opatření sociální pomoci. Podle téže vlády umožňuje totiž výše minimální mzdy v Nizozemsku pouze uspokojení životně důležitých
         potřeb a může se ukázat jako nedostatečná pro pokrytí zvláštních individuálních výdajů. Tyto skutečnosti podle ní zdůvodňují
         zohlednění výše příjmu odpovídající 120 % zákonné minimální mzdy.

       Odpověď Soudního dvora
      41      Je třeba připomenout, že čl. 4 odst. 1 směrnice ukládá členským státům přesně vymezené pozitivní povinnosti, kterým odpovídají
         jasně definovaná subjektivní práva, jelikož jim v případech určených směrnicí ukládá povolit sloučení některým rodinným příslušníkům
         osoby usilující o sloučení rodiny, aniž by mohly uplatnit svůj prostor pro uvážení (rozsudek ze dne 27. června 2006, Parlament
         v. Rada, C‑540/03, Sb. rozh. s. I‑5769, bod 60).

      42      Toto ustanovení však vyžaduje dodržení podmínek vytýčených zejména v kapitole IV směrnice. Článek 7 odst. 1 návětí a písm. c)
         této směrnice je součástí těchto podmínek a dovoluje členským státům vyžadovat důkaz, že osoba usilující o sloučení rodiny
         má stálé a pravidelné příjmy, které jsou dostatečné k uhrazování jejích vlastních potřeb a potřeb jejích rodinných příslušníků
         bez využití systému sociální pomoci dotyčného členského státu. Totéž ustanovení upřesňuje, že členské státy zhodnotí tyto
         příjmy podle jejich povahy a pravidelnosti a mohou přihlédnout k výši minimální mzdy a důchodu v dotyčném státě, jakož i k počtu
         rodinných příslušníků.

      43      Jelikož sloučení rodiny platí jako obecné pravidlo, musí být schopnost stanovená v čl. 7 odst. 1 návětí a písm. c) směrnice
         vykládána striktně. Krom toho prostor pro uvážení přiznaný členským státům jimi nesmí být užíván takovým způsobem, který by
         ohrožoval cíl směrnice, jímž je usnadnit sloučení rodiny, a užitečný účinek směrnice.

      44      V tomto ohledu z druhého bodu odůvodnění vyplývá, že opatření týkající se sloučení rodiny musí být přijímána v souladu s povinností
         ochrany rodiny a respektování rodinného života, která je zakotvena v četných nástrojích mezinárodního práva. Směrnice totiž
         respektuje základní práva a dodržuje zásady, jež byly uznány zejména článkem 8 EÚLP a Listinou. Z toho plyne, že ustanovení
         směrnice, a zejména jejího čl. 7 odst. 1 návětí a písm. c), musí být vykládána ve světle základních práv a konkrétněji práva
         na respektování rodinného života zakotveného jak v EÚLP, tak i v Listině. Je třeba dodat, že podle čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce
         SEU Evropská unie uznává práva, svobody a zásady vyjádřené v Listině přijaté ve Štrasburku dne 12. prosince 2007 (Úř. věst. C
         303, s. 1), která má stejnou právní sílu jako Smlouvy.

      45      Jak na jednání zdůraznila žalobkyně v původním řízení, pojem „systém sociální pomoci členského státu“ představuje autonomní
         pojem práva Unie, který nelze definovat odkazem na pojmy vnitrostátního práva. Zejména vzhledem k rozdílům mezi členskými
         státy co se týče spravování sociální pomoci musí být tento pojem chápán jako odkaz na sociální pomoc poskytovanou orgány veřejné
         správy na celostátní, regionální či místní úrovni.

      46      Úvodní část čl. 7 odst. 1 návětí a písm. c) směrnice staví do protikladu pojem „stálé a pravidelné finanční příjmy, které
         jsou dostatečné pro výživu [dostatečné k uhrazování jejích potřeb]“ a pojem „sociální pomoc“. Z tohoto protikladu vyplývá,
         že pojem „sociální pomoc“ užitý ve směrnici označuje pomoc poskytovanou orgány veřejné správy, ať již na celostátní, regionální
         nebo místní úrovni, kterou si nárokuje určitý jednotlivec, v projednávané věci osoba usilující o sloučení rodiny, který nemá
         stálé a pravidelné finanční příjmy, jež jsou dostatečné k uhrazování jeho potřeb i potřeb jeho rodinných příslušníků, a který
         se proto může stát zátěží pro systém sociální pomoci hostitelského členského státu (viz per analogiam rozsudek ze dne 11. prosince 2007, Eind, C‑291/05, Sb. rozh. s. I‑10719, bod 29).

      47      Článek 7 odst. 1 návětí a písm. c) druhá věta směrnice dovoluje členským státům zohlednit při vyhodnocování příjmů osoby usilující
         o sloučení rodiny výši minimální vnitrostátní mzdy a důchodu. Jak bylo vyloženo v bodě 43 tohoto rozsudku, uvedená možnost
         musí být využita bez ohrožení cíle směrnice, jímž je usnadnit sloučení rodiny, a jejího užitečného účinku.

      48      Jelikož rozsah potřeb může být u různých jednotlivců velice různý, musí být toto zmocnění ostatně vykládáno v tom smyslu,
         že členské státy mohou uvést určitou částku jako referenční výši, ale nikoli v tom smyslu, že by mohly stanovit výši minimálního
         příjmu, při jehož nedosažení bude jakékoli sloučení rodiny zamítnuto, a to nezávisle na konkrétním přezkumu situace každého
         žadatele. Tento výklad je potvrzován článkem 17 směrnice, který vyžaduje individualizaci zkoumání žádostí o sloučení rodiny.

      49      Použití výše příjmu rovnající se 120 % minimálního příjmu pracovníka ve věku 23 let, částky, při jejímž překročení by bylo
         v zásadě vyloučeno jakékoli využití zvláštní pomoci, jako referenční částky, není zřejmě v souladu s cílem spočívajícím v určení,
         zda má dotčený jednotlivec pravidelné příjmy k pokrytí svých potřeb. Pojem „sociální pomoc“ uvedený v čl. 7 odst. 1 písm. c),
         směrnice musí být totiž vykládán tak, že označuje pomoc, která vyrovnává nedostatek stálých a pravidelných finančních příjmů,
         a nikoli pomoc, která by umožňovala uspokojit mimořádné nebo nepředvídané potřeby.

      50      Krom toho je údaj 120 % užitý pro určení částky stanovené Vb 2000 pouze průměrným údajem získaným po sestavení statistik týkajících
         se zvláštní pomoci poskytnuté nizozemskými obcemi a kritérií příjmů zohledněných těmito obcemi. Jak bylo uvedeno na jednání,
         určité obce používají jako referenční částku příjem nižší než ten, který odpovídá 120 % minimálního příjmu, což odporuje předpokladu,
         podle nějž je nezbytným příjem odpovídající 120 % minimálního příjmu.

      51      Soudnímu dvoru konečně nepřísluší posuzovat, zda je minimální příjem stanovený nizozemským zákonem dostatečný k tomu, aby
         pracovníkům v Nizozemsku umožnil zaopatřování jejich běžných potřeb. Postačí však konstatovat, jak to správně učinila Komise,
         že jelikož ve věci v původním řízení existovaly rodinné vztahy mezi manželi Chakrounovými již před vstupem M. Chakrouna na
         území Společenství, měl být částkou příjmů zohledněnou při zkoumání žádosti R. Chakroun minimální příjem, a nikoli 120 % tohoto
         minimálního příjmu. Na tomto základě je nutno dospět k závěru, že i samotné nizozemské orgány mají za to, že minimální příjem
         odpovídá dostatečným příjmům ve smyslu čl. 7 odst. 1 návětí a písm. c) směrnice.

      52      S ohledem na tyto skutečnosti je na první položenou otázku nutno odpovědět, že výraz „využití systému sociální pomoci“ uvedený
         v čl. 7 odst. 1 návětí a písm. c) směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že členskému státu nedovoluje přijmout úpravu ohledně
         sloučení rodiny, jíž toto sloučení není povoleno osobě, která o ně usiluje a prokázala stálé a pravidelné finanční příjmy,
         jež jsou dostatečné k uhrazení jejích vlastních potřeb i potřeb jejích rodinných příslušníků, která by však vzhledem k výši
         svých příjmů mohla využít zvláštní pomoc určenou k pokrytí zvláštních, individuálně určených nezbytných životních nákladů,
         úlevy na poplatcích stanovené územně správními celky v závislosti na příjmu nebo opatření na podporu příjmu v rámci obecní
         politiky pro osoby s nízkými příjmy („minimabeleid“).

       K druhé otázce
      53      Svou druhou otázkou chce předkládající soud zjistit, zda směrnice, a zejména její čl. 2 návětí a písm. d), musí být vykládána
         v tom smyslu, že toto ustanovení brání vnitrostátní právní úpravě, která pro účely uplatnění podmínek příjmů čl. 7 odst. 1
         návětí a písm. c) směrnice činí rozdíl podle toho, zda rodinné vztahy vznikly před vstupem nebo po vstupu osoby usilující
         o sloučení rodiny na území hostitelského členského státu.

       Vyjádření předložená zúčastněnými
      54      Rhimou Chakroun vysvětluje, že její manžel od svého přicestování do Nizozemska v průběhu roku 1970 pracoval po dobu dvou let
         v tomto členském státě, aby si vydělal peníze potřebné k uzavření jejich sňatku.

      55      Podle žalobkyně v původním řízení i Komise neskýtá směrnice oporu pro rozlišování mezi zachováním celistvosti rodiny a jejím
         založením. Zejména z dokumentu předsednictví Rady (dokument Rady 5682/01 ze dne 31. ledna 2001, s. 3) vyplývá, že existuje
         široká shoda ohledně skutečnosti, že sloučení rodiny má zahrnovat jak vytvoření, tak i zachování celistvosti rodin. Tento
         výklad je potvrzován šestým bodem odůvodnění směrnice, jakož i jejím čl. 2 návětím a písm. d). Co se týče výjimky zavedené
         čl. 9 odst. 2 směrnice, jedná se o ustanovení, které se konkrétně týká postavení uprchlíků přinucených k útěku z jejich země.
         Rhimou Chakroun cituje mimoto zprávu vypracovanou dne 11. března 2009 komisařem Rady Evropy pro lidská práva týkající se jeho
         návštěvy v Nizozemsku uskutečněné ve dnech 21. až 25. září 2008, v níž komisař vyjádřil údiv nad určitými ustanoveními nizozemské
         právní úpravy slučování rodin.

      56      Komise se krom toho táže, proč by měl mít rozdíl co do okamžiku vytvoření rodinných vztahů sebenepatrnější vztah ke splnění
         hmotných podmínek pro zaopatřování základních potřeb.

      57      Nizozemská vláda uvádí, že rozdíl, který činí vnitrostátní právní předpisy mezi vytvořením rodiny a sloučením rodiny, není
         směrnicí zakázán a slouží k zjištění povahy a pevnosti rodinných vztahů, jak to stanoví článek 17 směrnice. Podle této vlády
         si lze totiž představit, že zájmy, které jsou ve hře, mohou mít větší důležitost, jestliže rodinné vztahy existovaly již před
         tím, než se hlavní osoba usadila v Nizozemsku. V případě založení rodiny podstoupí oba partneři riziko, že se jejich rodinný
         život dočasně nebude moci odehrávat v Nizozemsku. Obecně se rodinné vztahy v těchto případech naplňují méně výrazně, než v případech,
         v nichž jsou následně podávány žádosti o sloučení rodiny. Právě za účelem ochrany rodiny stanovilo Nizozemské království jakožto
         dostatečnou výši příjmů v případech žádostí o sloučení rodiny částku nižší, než je obecné kritérium 120 % minimální mzdy.

      58      Nizozemská vláda jen pro úplnost poznamenává, že i v případě, kdy rodinné vztahy vznikly po přicestování hlavní osoby do Nizozemska
         a kdy nebyla splněna podmínka příjmu, bude pobyt rodinného příslušníka přesto povolen, jestliže to vyžaduje článek 8 EÚLP.

       Odpověď Soudního dvora
      59      Článek 2 návětí a písm. d) směrnice definuje sloučení rodiny, aniž by činil rozdíly podle okamžiku sňatku manželů, jelikož
         upřesňuje, že toto sloučení má být chápáno jako případ vstupu nebo pobytu rodinného příslušníka na území hostitelského členského
         státu za účelem zachování celistvosti rodin „nezávisle na tom, zda rodinné vztahy existovaly před vstupem osoby usilující
         o sloučení rodiny nebo po jejím vstupu“.

      60      Pouze čl. 9 odst. 2 směrnice, který se uplatní ohledně uprchlíků, stanoví, že „[č]lenské státy mohou omezit použití [ustanovení
         obsažených v kapitole V směrnice] na uprchlíky, jejichž rodinné vztahy existovaly již před jejich vstupem“. Toto ustanovení
         lze vysvětlit příznivějším zacházením, jehož se uprchlíkům dostává při jejich přicestování.

      61      Z toho plyne, že ustanovení směrnice, s výjimkou jejího čl. 9 odst. 2, se uplatní jak na případy, které nizozemská právní
         úprava označuje za sloučení rodiny, tak i na případy, které definuje jako založení rodiny.

      62      Tento výklad je potvrzován šestým bodem odůvodnění směrnice, který se týká „ochrany rodiny a založení nebo zachování rodinného
         života“. Potvrzován je rovněž přípravnými pracemi citovanými žalobkyní v původním řízení, z nichž vyplývá, že se dospělo k širokému
         konsensu ohledně skutečnosti, že sloučení rodiny musí zahrnovat jak založení rodiny, tak i zachování celistvosti rodiny.

      63      Tento výklad je ostatně v souladu s článkem 8 EÚLP a článkem 7 Listiny, které nestanoví žádné rozlišení na základě okolností
         a okamžiku vytvoření rodiny.

      64      S ohledem na tuto neexistenci rozlišení podle okamžiku, v němž vzniká rodina, zamýšlenou zákonodárcem Unie a s ohledem na
         nezbytnost, aby ustanovení směrnice nebyla vykládána restriktivně a nebyla zbavena svého užitečného účinku, nemají členské
         státy prostor pro uvážení, který by jim dovoloval zavést tento rozdíl do jejich vnitrostátních předpisů, jimiž se provádí
         směrnice (viz per analogiam rozsudek ze dne 25. července 2008, Metock a další, C‑127/08, Sb. rozh. s. I‑6241, bod 93). Ostatně schopnost osoby usilující
         o sloučení rodiny mít stálé a pravidelné finanční příjmy, které jsou dostatečné pro obživu její a jejích rodinných příslušníků
         ve smyslu čl. 7 odst. 1 návětí a písm. c) směrnice nemůže nijak záviset na okamžiku, k němuž založila rodinu.

      65      Co se konečně týče argumentu nizozemské vlády, podle kterého je nutno povolení vydat, pokud to vyžaduje článek 8 EÚLP, postačí
         konstatovat, že jak vyplývá z jednání, nebylo R. Chakroun dosud povoleno přistěhovat se k jejímu manželovi, za něhož je již
         37 let provdána.

      66      Na druhou položenou otázku je tudíž nutno odpovědět, že směrnici, a zejména její čl. 2 návětí a písm. d), je třeba vykládat
         v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která při uplatňování požadavku příjmu podle čl. 7 odst. 1 návětí a písm. c)
         směrnice rozlišuje podle toho, zda rodinné vztahy vznikly před vstupem osoby usilující o sloučení rodiny na území hostitelského
         členského státu, nebo až poté.

       K nákladům řízení
      67      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      1)      Výraz „využití systému sociální pomoci“ uvedený v čl. 7 odst. 1 návětí a písm. c) směrnice Rady 2003/86/ES ze dne 22. září
            2003 o právu na sloučení rodiny musí být vykládán v tom smyslu, že členskému státu nedovoluje přijmout úpravu ohledně sloučení
            rodiny, jíž toto sloučení není povoleno osobě, která o ně usiluje a prokázala stálé a pravidelné finanční příjmy, jež jsou
            dostatečné k uhrazení jejích vlastních potřeb i potřeb jejích rodinných příslušníků, která by však vzhledem k výši svých příjmů
            mohla využít zvláštní pomoc určenou k pokrytí zvláštních, individuálně určených nezbytných životních nákladů, úlevy na poplatcích
            stanovené územně správními celky v závislosti na příjmu nebo opatření na podporu příjmu v rámci obecní politiky pro osoby
            s nízkými příjmy („minimabeleid“).
      2)      Směrnici 2003/86, a zejména její čl. 2 návětí a písm. d), je třeba vykládat v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě,
            která při uplatňování požadavku příjmu podle čl. 7 odst. 1 návětí a písm. c) směrnice rozlišuje podle toho, zda rodinné vztahy
            vznikly před vstupem osoby usilující o sloučení rodiny na území hostitelského členského státu, nebo až poté.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: nizozemština.