title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 29. března 2007.#Aktiebolaget NN proti Skatteverket.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Regeringsrätten - Švédsko.#Šestá směrnice o DPH - Dodání zboží - Článek 8 odst. 1 písm. a) - Kabel z optických vláken spojující dva členské státy, který se zčásti nachází mimo území Společenství - Daňová pravomoc každého členského státu omezená na délku kabelu instalovaného na jeho území - Nezdanění části nacházející se ve výlučné ekonomické zóně, na kontinentálním šelfu a na volném moři.#Věc C-111/05.

text:
      Věc C-111/05
      Aktiebolaget NN
      v.
      Skatteverket
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Regeringsrätten)
      „Šestá směrnice o DPH – Dodání zboží – Článek 8 odst. 1 písm. a) – Kabel z optických vláken spojující dva členské státy, který se zčásti nachází mimo území Společenství – Daňová pravomoc každého členského státu omezená na délku kabelu instalovaného na jeho území – Nezdanění části nacházející se ve výlučné ekonomické zóně, na kontinentálním šelfu a na volném moři“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Dodání zboží
      (Směrnice Rady 77/388, čl. 5 odst. 1)
      2.        Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Dodání zboží
      (Směrnice Rady 77/388, čl. 8 odst. 1 písm. a))
      3.        Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Šestá směrnice
            – Územní působnost
      (Směrnice Rady 77/388, čl. 2 bod 1, článek 3 a čl. 8 odst. 1 písm. a))
      1.        Plnění spočívající v dodání a položení kabelu z optických vláken spojujícího dva členské státy, který se zčásti nachází mimo
         území Společenství, musí být považováno za dodání zboží ve smyslu čl. 5 odst. 1 šesté směrnice 77/388 o harmonizaci právních
         předpisů členských států týkajících se daní z obratu, ve znění směrnice 2002/93, pokud je patrné, že kabel bude poté, co dodavatel
         provede zkoušky funkčnosti, převeden na zákazníka, který jím bude moci nakládat jako vlastník, že cena samotného kabelu představuje
         zjevně větší část celkových nákladů zmíněného plnění a že služby dodavatele se omezí na položení kabelu, aniž by byla změněna
         povaha kabelu nebo aniž by byl tento kabel přizpůsoben zvláštním potřebám zákazníka.

      Skutečnost, že dodání zmíněného kabelu bude spojeno s instalací tohoto kabelu, v zásadě nebrání tomu, aby plnění spadalo do
         působnosti čl. 5 odst. 1 šesté směrnice. Zaprvé, z čl. 8 odst. 1 písm. a) této směrnice totiž vyplývá, že hmotný předmět může
         být instalován nebo smontován dodavatelem nebo na jeho účet, ať již se zkušebním provozem, nebo bez něj, aniž by plnění ztratilo
         nutně kvalifikaci „dodání zboží“. Zadruhé, toto ustanovení nerozlišuje mezi způsoby instalace, takže instalování hmotného
         předmětu pod povrch země nemusí nutně spadat pod pojem „stavební práce“ ve smyslu čl. 5 odst. 5 uvedené směrnice.

      (viz body 34–35, 40, výrok 1)
      2.        Článek 8 odst. 1 písm. a) šesté směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu
         musí být vykládán v tom smyslu, že pravomoc zdanit dodání a položení kabelu z optických vláken spojujícího dva členské státy,
         který se zčásti nachází mimo území Společenství, přísluší každému členskému státu poměrně podle délky kabelu, která se nachází
         na jeho území, a to jak pokud jde o cenu samotného kabelu a dalšího materiálu, tak co se týče nákladů na služby spojené s
         položením tohoto kabelu.

      Je pravda, že k tomu, aby byla kolizní norma účinná, musí umožňovat přiznání daňové pravomoci tak, aby plnění mohlo být předmětem
         daně z přidané hodnoty pouze v jednom z dotčených členských států. V tomto smyslu, je-li zboží instalováno, má se za to, že
         k dodání dochází v zásadě pouze na území jednoho členského státu, a pokud se jedná o instalaci pod povrch země, stát příslušný
         ke zdanění dodání je určen místem této instalace pod povrch země. To však neznamená, že čl. 8 odst. 1 písm. a) druhá věta
         šesté směrnice se nepoužije v případě, kdy instalace zboží na území jednoho členského státu pokračuje na území jiného členského
         státu. Pokud je totiž toto zboží instalováno na území jednoho členského státu a poté na území druhého členského státu, místo
         dodání se nachází postupně na území každého z těchto států. Z toho vyplývá, že v takovém případě musí být přiznána pravomoc
         ke zdanění plnění každému členskému státu pro část kabelu instalovanou na jeho území.

      (viz body 45–47, 50, výrok 2)
      3.        Článek 8 odst. 1 písm. a) šesté směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu,
         ve vzájemném spojení s čl. 2 bodem 1 a článkem 3 této směrnice, musí být vykládán v tom smyslu, že plnění spočívající v dodání
         a položení kabelu z optických vláken spojujícího dva členské státy není předmětem daně z přidané hodnoty, pokud jde o část
         plnění, která je uskutečněna ve výlučné ekonomické zóně, na kontinentálním šelfu a na volném moři.

      Režim šesté směrnice se povinně a bezpodmínečně použije na celé území jednotlivých členských států ve smyslu článku 299 ES,
         které podle článku 2 Úmluvy Organizace spojených národů o mořském právu, podepsané v Montego Bay dne 10. prosince 1982, zahrnuje
         teritoriální moře, mořské dno a podzemí tohoto moře.

      Naproti tomu svrchovanost pobřežního státu nad výlučnou ekonomickou zónou, jakož i nad kontinentálním šelfem, je pouze funkční
         a jako taková je omezena na právo vykonávat činnosti průzkumu a využívání stanovené v článcích 56 a 77 Úmluvy o mořském právu.
         Jelikož dodání a položení podmořského kabelu nefiguruje mezi činnostmi uvedenými ve zmíněných článcích, část plnění provedená
         v těchto dvou oblastech nespadá pod svrchovanost pobřežního státu. Toto zjištění je potvrzeno také čl. 58 odst. 1 a čl. 79
         odst. 1 téže úmluvy, které za určitých podmínek vyhrazují kterémukoliv jinému státu právo položit podmořské kabely v těchto
         oblastech. Z toho vyplývá, že tato část plnění nemůže být považována za uskutečněnou v tuzemsku ve smyslu čl. 2 bodu 1 šesté
         směrnice. To platí také a fortiori o části plnění, která je uskutečněna na volném moři, tedy v oblasti, na kterou se podle článku 89 uvedené Úmluvy nevztahuje
         svrchovanost států.

      (viz body 55–57, 59–61, výrok 3)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      29. března 2007 (*)

      „Šestá směrnice o DPH – Dodání zboží – Článek 8 odst. 1 písm. a) – Kabel z optických vláken spojující dva členské státy, který se zčásti nachází mimo území Společenství – Daňová pravomoc každého členského státu omezená na délku kabelu instalovaného na jeho území – Nezdanění části nacházející se ve výlučné ekonomické zóně, na kontinentálním šelfu a na volném moři“
      Ve věci C‑111/05,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Regeringsrätten (Švédsko)
         ze dne 24. února 2005, došlým Soudnímu dvoru dne 4. března 2005, v řízení

      Aktiebolaget NN
      proti
      Skatteverket,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení A. Rosas, předseda senátu, A. Borg Barthet, J. Malenovský, U. Lõhmus (zpravodaj) a A. Ó Caoimh, soudci,
      generální advokát: P. Léger,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Aktiebolaget NN U. Grefberg Nyberg, processansvarig,
      –        za Skatteverket B. Perssonem, jako zmocněncem,
      –        za Komisi Evropských společenství L. Strömem van Lier a D. Triantafyllouem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 14. září 2006,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 2 bodu 1, čl. 3 odst. 1, článků 5 a 6, čl. 8 odst. 1 písm. a) a čl.
         9 odst. 2 písm. a) šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících
         se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně (Úř. věst. L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23),
         ve znění směrnice Rady 2002/93/ES ze dne 3. prosince 2002 (Úř. věst. L 331, s. 27; Zvl. vyd. 09/01, s. 363, dále jen „šestá
         směrnice“).

      2        Otázky položené předkládajícím soudem vyvstaly v rámci žaloby podané Aktiebolaget NN (dále jen „společnost NN“), se sídlem
         ve Švédsku, proti předběžnému stanovisku vydanému Skatterättsnämnden (daňová komise) ohledně použití ustanovení týkajících
         se daně z přidané hodnoty (dále jen „DPH“) na plnění spočívající v instalaci kabelu z optických vláken mezi Švédskem a jiným
         členským státem, přičemž část kabelu musí být položena na mořské dno nacházející se v mezinárodních vodách.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Článek 2 šesté směrnice stanoví:

      „Předmětem daně z přidané hodnoty je:
      1.      dodání zboží nebo poskytování služeb za protiplnění uskutečněné v tuzemsku osobou povinnou k dani, která jedná jako taková;

      […]“
      4        Článek 3 této směrnice stanoví:

      „1.      Pro účely této směrnice se:
      –        ,územím členského státu‘ rozumí tuzemsko, jak je vymezeno pro jednotlivé členské státy v odstavcích 2 a 3,
      –        ,Společenstvím‘ a ,územím Společenství‘ rozumí území členských států, jak je vymezeno pro jednotlivé členské státy v odstavcích
         2 a 3,

      –        […]
      2.      Pro účely této směrnice se ,tuzemskem‘ rozumí území v působnosti Smlouvy o založení [Evropského společenství], jak je vymezeno
         pro jednotlivé členské státy v článku [299 ES].

      3.      […]“
      5        Podle článku 5 zmíněné směrnice:

      „1.      Výrazem ,dodání zboží‘ se rozumí převod práva nakládat s hmotným majetkem jako vlastník.
      […]“
      6        Článek 6 šesté směrnice stanoví:

      „1.      ,Poskytováním služeb‘se rozumí jakékoliv plnění, které není dodáním zboží ve smyslu článku 5.
      […]“
      7        Článek 8 této směrnice upřesňuje:

      „1.      Za místo dodání zboží se považuje:
      a)      je-li zboží odesíláno nebo přepravováno dodavatelem nebo osobou, které je dodáváno, anebo třetí osobou: místo, kde se zboží
         nachází v době, kdy se začíná uskutečňovat přeprava nebo odeslání zboží k osobě, které má být dodáno. Je-li zboží instalováno
         nebo smontováno dodavatelem nebo na jeho účet, ať již se zkušebním provozem nebo bez něj, považuje se za místo dodání místo,
         kde je zboží instalováno nebo smontováno. Je-li zboží instalováno nebo smontováno v jiném členském státě než v členském státě
         dodavatele, učiní členský stát, na jehož území se uskutečňuje instalace nebo montáž, všechny nezbytné kroky k zamezení dvojího
         zdanění v tomto státě;

      […]“
      8        Článek 9 zmíněné směrnice stanoví:

      „1.      Za místo poskytování služby se považuje místo, kde má poskytovatel sídlo své hospodářské činnosti nebo stálou provozovnu,
         z níž službu poskytuje, a nemá-li takové sídlo či provozovnu, místo, kde má trvalé bydliště, popřípadě místo, kde se obvykle
         zdržuje.

      2.      Nicméně:
      a)      za místo poskytování služeb vztahujících se k nemovitosti včetně služeb realitních kanceláří a odhadců nemovitostí a služeb
         při přípravě a koordinaci stavebních prací, jako jsou služby architektů a stavebního dozoru, se považuje místo, kde se nemovitost
         nachází;

      b)      […]“
       Vnitrostátní právní úprava
      9        Z článku 1 kapitoly 1 zákona o dani z přidané hodnoty (mervärdesskattelagen, SFS 1994, č. 200, dále jen „ML“ ) vyplývá, že
         daň je splatná zejména, pokud je plnění považováno za uskutečněné v tuzemsku.

      10      „Zbožím“ ve smyslu článku 6 kapitoly 1 ML jsou „hmotné předměty“, včetně nemovitostí, a také plyn, jakož i teplo, chlazení
         a elektřina. Podle článku 2 kapitoly 5 tohoto zákona je zboží, které musí být podle smlouvy uzavřené mezi prodávajícím a kupujícím
         kupujícímu dopraveno, prodáno v tuzemsku, pokud se toto zboží nachází v zemi, když prodávající, kupující nebo třetí osoba
         zahájí dopravu kupujícímu (bod 1), nebo pokud se zboží nenachází v zemi v okamžiku, kdy je s dopravou započato, za předpokladu,
         že je prodávajícím nebo na jeho účet smontováno nebo instalováno (bod 2).

      11      „Službou“ ve smyslu článku 6 kapitoly 1 ML se rozumí vše, co se nepovažuje za zboží a co může být poskytnuto v rámci podnikatelské
         činnosti. Podle čl. 4 první odrážky kapitoly 5 tohoto zákona jsou služby, které se týkají nemovitosti, poskytovány v tuzemsku,
         pokud se v tuzemsku nachází nemovitost. Podle čl. 6 první odrážky bodu 4 kapitoly 5 zmíněného zákona jsou služby poskytovány
         v tuzemsku, pokud jsou provedeny ve Švédsku a týkají se prací na movitém majetku, včetně provádění dohledu nebo analýzy týkající
         se takového movitého majetku. Článek 8 první odrážka kapitoly 5 ML stanoví zejména, že pro jiné služby, než jsou služby uvedené
         v článcích 4 až 6 písm. a) nebo čl. 7 písm. a) (ale to se nepoužije mimo jiné na telekomunikační služby), platí, že plnění
         je považováno za uskutečněné v tuzemsku, pokud má poskytovatel ve Švédsku sídlo své hospodářské činnosti nebo stálou provozovnu,
         z níž službu poskytuje. Kromě toho je v téže odrážce stanoveno, že služby, které nejsou poskytovány ze sídla nebo ze stálé
         provozovny ve Švédsku nebo v zahraničí, se považují za poskytované v tuzemsku, pokud má poskytovatel ve Švédsku trvalé bydliště
         nebo místo, kde se obvykle zdržuje.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      12      Společnost NN vykonává v odvětví telekomunikací činnost, která spočívá zejména v pokládání, údržbě a opravě kabelů z optických
         vláken. Má v úmyslu uzavřít smlouvy o dodání a instalaci podmořského kabelu z optických vláken mezi Švédskem a jiným členským
         státem, který bude nabyvatel využívat k poskytování služeb přenosu různým telekomunikačním subjektům. Společnost NN koupí
         kabel a další materiál nezbytný pro jednotlivé podnikatele, pronajme loď s posádkou a provede nábor zaměstnanců specializovaných
         na pokládání kabelů.

      13      Kabel bude položen a zakopán na kontinentálním území Švédska a poté položen na mořské dno, případně do něj zakopán, a to nejdříve
         ve vnitřních vodách a teritoriálním moři Švédska, poté na kontinentálním šelfu Švédska a jiného členského státu, jakožto pobřežních
         států, a nakonec v teritoriálním moři a vnitřních vodách jiného členského státu, přičemž na závěr bude upevněn a zakopán na
         kontinentálním území tohoto jiného státu. S ohledem na vzdálenost mezi místy, ve kterých bude kabel upevněn, se může v určitých
         případech ukázat jako nezbytné prodloužit kabel, přičemž tato operace představuje relativně složitý technický postup. Za běžných
         okolností mohou náklady na materiál dosáhnout 80 až 85 % celkových nákladů. Pokud budou okolnosti nepříznivé, například z důvodu
         bouřky, podíl materiálu na celkových nákladech se sníží.

      14      Po položení kabelu a určitých úvodních zkouškách bude vlastnické právo ke kabelu převedeno na nabyvatele. V práci se bude
         dále pokračovat dalšími zkouškami během třiceti dnů, a společnost NN tedy napraví případné nedostatky.

      15      Společnost NN požádala Skatterättsnämnden o předběžné stanovisko za účelem zjistit jednak, zda zamýšlené plnění představuje
         službu, která se týká nemovitosti ve smyslu článku 4 kapitoly 5 ML, nebo práci na movitém majetku ve smyslu článku 6 kapitoly
         5 téhož zákona nebo ještě jiný druh služby, a jednak, zda je Švédsko zemí provedení služby.

      16      Skatterättsnämnden vydala své stanovisko dne 13. června 2003. Měla za to, že zamýšlené plnění musí být považováno za službu
         poskytnutou ve Švédsku podle čl. 8 první odrážky kapitoly 5 ML, protože se nevyznačuje vlastnostmi, které by umožnily použití
         zvláštních pravidel o místě plnění stanovených v článcích 4 až 6 písm. a) a čl. 7 písm. a) kapitoly 5 ML.

      17      Společnost NN podala proti předběžnému stanovisku žalobu k Regeringsrätten. Tvrdí, že položení kabelu dotčené v původním řízení
         představuje službu, která se týká nemovitosti ve smyslu článku 4 kapitoly 5 ML, a proto jsou předmětem DPH pouze služby poskytnuté
         na kontinentálním území, ve vnitřních vodách a v teritoriálním moři Švédska.

      18      Vzhledem k tomu, že Regeringsrätten měl za to, že pro vyřešení sporu v původním řízení je nezbytný výklad práva Společenství,
         rozhodl se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Je třeba zdanitelné plnění spočívající v dodání a položení kabelu instalovaného na území dvou členských států a také mimo
         území Společenství, u něhož cena samotného kabelu představuje zjevně větší část celkových nákladů, považovat pro účely použití
         pravidel šesté směrnice […] týkajících se místa zdanitelných plnění, za dodání zboží?

      2)      Pokud je naopak třeba takové plnění považovat za poskytování služeb, je třeba na takovou službu nahlížet tak, že má takové
         spojení s nemovitostí, že místo poskytování je třeba určit podle čl. 9 odst. 2 písm. a) šesté směrnice?

      3)      Pokud je odpověď na první nebo druhou otázku kladná, je třeba čl. 8 odst. 1 písm. a) [šesté] směrnice nebo podpůrně její čl.
         9 odst. 2 písm. a) vykládat v tom smyslu, že plnění je třeba rozdělit na základě zeměpisného umístění kabelu?

      4)      Pokud je odpověď na třetí otázku kladná, je třeba čl. 8 odst. 1 písm. a) [šesté] směrnice nebo podpůrně její čl. 9 odst. 2
         písm. a) ve vzájemném spojení s čl. 2 bodem 1 a čl. 3 odst. 1 chápat v tom smyslu, že ta část dodání zboží nebo poskytování
         služeb, která se týká oblasti, jež netvoří část území Společenství, není předmětem DPH?“

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      19      Předkládající soud chce svou první otázkou zjistit, zda pro účely vybrání DPH musí být plnění spočívající v dodání a položení
         kabelu z optických vláken spojujícího dva členské státy a umístěného zčásti mimo území Společenství, u něhož cena samotného
         kabelu představuje zjevně větší část celkových nákladů, považováno za dodání zboží ve smyslu čl. 5 odst. 1 šesté směrnice.

      20      Úvodem je třeba určit, zda z hlediska DPH má být dodání a položení kabelu za okolností popsaných předkládajícím soudem považováno
         za dvě odlišná zdanitelná plnění, nebo za jediné komplexní plnění složené z několika dílčích plnění.

      21      Jak vyplývá z judikatury Soudního dvora, pokud je plnění tvořeno souborem dílčích plnění a úkonů, je namístě vzít v úvahu
         všechny okolnosti, za kterých došlo k dotčenému plnění, za účelem určení jednak, zda se jedná o dvě nebo několik odlišných
         plnění, nebo o jediné plnění, a jednak, zda v posledně uvedeném případě musí být toto jediné plnění kvalifikováno jako dodání
         zboží nebo poskytnutí služeb (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 2. května 1996, Faaborg‑Gelting Linien, C‑231/94, Recueil, s. I‑2395, body 12 až 14; ze dne 25. února 1999, CPP, C‑349/96, Recueil, s. I‑973, bod 28, jakož i ze dne 27. října
         2005, Levob Verzekeringen a OV Bank, C‑41/04, Sb. rozh. s. I‑9433, bod 19).

      22      S ohledem na dvojí okolnost jednak, že vyplývá z čl. 2 bodu 1 šesté směrnice, že každé plnění je třeba obvykle považovat za
         oddělené a samostatné, a jednak, že plnění spočívající z hospodářského hlediska v jediném plnění nemůže být uměle rozloženo,
         aby nebylo narušeno fungování systému DPH, je třeba nejprve vyhledat charakteristické prvky dotčené operace, aby bylo možno
         určit, zda osoba povinná k dani poskytuje svému zákazníkovi několik odlišných hlavních plnění, nebo jediné plnění (viz v tomto
         smyslu výše uvedené rozsudky CCP, bod 29, a Levob Verzekeringen a OV Bank, bod 20).

      23      V tomto ohledu Soudní dvůr rozhodl, že o jediné plnění se jedná, pokud dvě nebo více dílčích plnění nebo úkonů poskytnutých
         osobou povinnou k dani zákazníkovi je tak těsně spojeno, že objektivně tvoří jediné nerozdělitelné hospodářské plnění, jehož
         rozdělení by bylo umělé (výše uvedený rozsudek Levob Verzekeringen a OV Bank, bod 22).

      24      V projednávaném případě je předmětem smlouvy, kterou společnost NN zamýšlí uzavřít, převedení vlastnictví k položenému a funkčnímu
         kabelu poté, co bude dokončena instalace a provedeny zkoušky uvedení do provozu.

      25      Z tohoto konstatování vyplývá jednak, že všechna dílčí plnění, z nichž se skládá plnění dotčené v původním řízení, se zdají
         být nezbytná pro jeho uskutečnění a jednak, že jsou těsně spojena. Za těchto podmínek nelze mít za to, aniž by byla použita
         fikce, že zákazník nejprve získá kabel z optických vláken a poté mu tentýž dodavatel poskytne služby související s jeho položením
         (viz obdobně výše uvedený rozsudek Levob Verzekeringen a OV Bank, bod 24).

      26      V důsledku toho musí být dodání a položení kabelu za okolností popsaných předkládajícím soudem považováno s ohledem na DPH
         za tvořící jediné plnění.

      27      Dále za účelem určení, zda takové jediné komplexní plnění, jako je plnění ve věci v původním řízení, musí být kvalifikováno
         jako dodání zboží, nebo poskytování služeb, je namístě určit jeho převládající prvky (viz zejména výše uvedené rozsudky Faaborg-Gelting
         Linien, body 12 a 14, jakož i Levob Verzekeringen a OV Bank, bod 27).

      28      Z judikatury Soudního dvora vyplývá, že v případě jediného komplexního plnění musí být plnění považováno za vedlejší k plnění
         hlavnímu, pokud pro zákazníka není samotným cílem, nýbrž prostředkem k získání prospěchu z hlavního plnění za nejvýhodnějších
         podmínek (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 22. října 1998, Madgett a Baldwin, C‑308/96 a C‑94/97, Recueil, s. I‑6229, bod 24, a výše uvedený rozsudek CPP, bod 30).

      29      Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že položení kabelu dotčeného v původním řízení vyžaduje provedení komplexních technických
         postupů, použití specializovaného vybavení, zvláštní know-how a zdá se být nejen neoddělitelné od dodání zboží při plnění
         takového rozsahu, ale také nezbytné k následnému používání a provozování zmíněného zboží. Z toho vyplývá, že položení kabelu
         nepředstavuje pouze vedlejší plnění k dodání.

      30      Zůstává nicméně určit, zda s ohledem na dílčí plnění, která jsou charakteristická pro plnění dotčené v původním řízení, je,
         pro kvalifikaci plnění jako dodání zboží, nebo jako poskytování služeb, převládající dodání kabelu, nebo jeho položení.

      31      V tomto ohledu je třeba připomenout, že, podle čl. 5 odst. 1 šesté směrnice, „výrazem ,dodání zboží‘ se rozumí převod práva
         nakládat s hmotným majetkem jako vlastník“.

      32      Podle judikatury Soudního dvora ze znění tohoto ustanovení vyplývá, že pojem „dodání zboží“ se nevztahuje na převod vlastnictví
         způsoby, jež upravuje použitelné vnitrostátní právo, ale zahrnuje veškeré převody hmotného majetku opravňující druhou stranu
         k faktickému nakládání s uvedeným majetkem, jako by byla vlastníkem tohoto majetku. Účel šesté směrnice by mohl být ohrožen,
         kdyby zjištění, zda jde o dodání zboží, jež je jedním ze tří zdanitelných plnění, záviselo na splnění podmínek, které se mění
         v závislosti na občanském právu dotyčného členského státu (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 8. února 1990, Shipping and
         Forwarding Enterprise Safe, C‑320/88, Recueil, s. I‑285, body 7 a 8; ze dne 4. října 1995, Armbrecht, C‑291/92, Recueil, s. I‑2775, body 13 a 14; ze dne 6. února 2003, Auto Lease Holland, C‑185/01, Recueil, s. I‑1317, body 32 a 33, jakož i ze dne 21. dubna 2005, HE, C‑25/03, Sb. rozh. s. I‑3123, bod 64).

      33      Z údajů poskytnutých předkládajícím soudem vyplývá, že zamýšlená smlouva se týká hmotného předmětu, a to kabelu z optických
         vláken, který bude koupen a položen dodavatelem a jenž má být po provedení zkoušek funkčnosti tímto dodavatelem převeden na
         zákazníka, který bude moci nakládat s tímto kabelem jako vlastník.

      34      Skutečnost, že dodání zmíněného kabelu bude spojeno s instalací tohoto kabelu, v zásadě nebrání tomu, aby plnění spadalo do
         působnosti čl. 5 odst. 1 šesté směrnice.

      35      Zaprvé, z čl. 8 odst. 1 písm. a) šesté směrnice totiž vyplývá, že hmotný předmět může být instalován nebo smontován dodavatelem
         nebo na jeho účet, ať již se zkušebním provozem, nebo bez něj, aniž by plnění ztratilo nutně kvalifikaci „dodání zboží“. Zadruhé,
         jak uvedl generální advokát v bodě 51 svého stanoviska, toto ustanovení nerozlišuje mezi způsoby instalace, takže instalování
         hmotného předmětu pod povrch země nemusí nutně spadat pod pojem „stavební práce“ ve smyslu čl. 5 odst. 5 šesté směrnice.

      36      Z předkládacího rozhodnutí také vyplývá, že pokud položení kabelu dotčeného v původním řízení bude provedeno za běžných okolností,
         obrat, který dodavateli vznikne z plnění, se bude skládat z největší části z nákladů na samotný kabel a další materiál, které
         budou představovat 80 až 85 % celkových nákladů zmíněného plnění, zatímco se za nepříznivých podmínek, například z důvodu
         obtížnosti terénu, stavu mořského dna, nutnosti kabel prodloužit nebo výskytu bouřek, podíl nákladů na materiál na celkových
         nákladech sníží.

      37      Ačkoli je v tomto ohledu pravda, že vztah mezi cenou zboží a cenou služeb je objektivní údaj představující indicii, která
         může být zohledněna za účelem kvalifikace plnění v původním řízení, nic to nemění na skutečnosti, jak tvrdí Komise Evropských
         společenství ve svých vyjádřeních, že náklady na materiál a práce nemusí mít samy o sobě rozhodující význam.

      38      Za účelem kvalifikace zamýšleného plnění je třeba tedy přezkoumat také význam poskytování služeb ve vztahu k dodání kabelu.

      39      V tomto ohledu, i když je nezbytné, aby kabel byl instalován k tomu, aby mohl být používán, a i když z důvodu zejména vzdálenosti
         a obtížnosti terénu bude instalace kabelu pod povrch země velmi složitá a bude vyžadovat značné prostředky, jak vyplývá z bodu
         29 tohoto rozsudku, přesto z toho nevyplývá, že poskytování služeb převládá nad dodáním zboží. Z popisu ustanovení smlouvy
         uvedených v předkládacím rozhodnutí totiž vyplývá, že práce, které má dodavatel provést, jsou omezeny na položení kabelu dotčeného
         v původním řízení a nemají za cíl ani za výsledek změnit povahu zmíněného kabelu ani jej přizpůsobit zvláštním potřebám zákazníka
         (viz obdobně výše uvedený rozsudek Levob Verzekeringen a OV Bank, body 28 a 29).

      40      S ohledem na tyto skutečnosti je namístě na první otázku odpovědět tak, že plnění spočívající v dodání a položení kabelu z optických
         vláken spojujícího dva členské státy, který se zčásti nacházejí mimo území Společenství, musí být považováno za dodání zboží
         ve smyslu čl. 5 odst. 1 šesté směrnice, pokud je patrné, že kabel bude poté, co dodavatel provede zkoušky funkčnosti, převeden
         na zákazníka, který jím bude moci nakládat jako vlastník, že cena samotného kabelu představuje zjevně větší část celkových
         nákladů zmíněného plnění a že služby dodavatele se omezí na položení kabelu, aniž by byla změněna povaha kabelu nebo aniž
         by byl tento kabel přizpůsoben zvláštním potřebám zákazníka.

       Ke druhé otázce
      41      Druhá otázka byla položena pouze pro případ, kdyby zdanitelné plnění představovalo poskytování služeb. S ohledem na odpověď
         danou na první otázku není namístě tuto otázku přezkoumávat.

       Ke třetí otázce
      42      Třetí otázkou předkládajícího soudu je, zda pro určení místa plnění, jež je předmětem DPH a týká se dodání a položení kabelu
         z optických vláken spojujícího dva členské státy a nacházejícího se mimo území Společenství, musí být čl. 8 odst. 1 písm. a)
         šesté směrnice vykládán v tom smyslu, že daňová pravomoc každého členského státu je omezena na část kabelu, který se nachází
         na jeho území.

      43      Úvodem je třeba zdůraznit, že hlava VI šesté směrnice obsahuje ustanovení týkající se určení místa zdanitelných plnění, a to
         článek 8 pro dodání zboží a článek 9 pro poskytování služeb. Cílem sledovaným těmito ustanoveními v rámci obecné systematiky
         směrnice, jak je možno vyvodit ze sedmého bodu odůvodnění této směrnice, je stanovit účelné rozdělení působnosti vnitrostátních
         právních předpisů v oblasti DPH tím, že se jednotně určí místo daňového určení dodání zboží a poskytování služeb. Cílem těchto
         ustanovení je také předejít střetu pravomocí, které by mohly mít za následek jak dvojí zdanění, tak neuložení daně [viz obdobně
         rozsudky ze dne 4. července 1985, Berkholz, 168/84, Recueil, s. 2251, bod 14; ze dne 12. května 2005, RAL (Channel Islands)
         a další, C‑452/03, Sb. rozh. s. I‑3947, bod 23, a ze dne 15. září 2005, Köhler, C‑58/04, Sb. rozh. s. I‑8219, bod 22].

      44      Pokud jde o určení místa, které se považuje za místo dodání zboží, článek 8 šesté směrnice stanoví několik zvláštních míst
         určení podle toho, zda se jedná o dodání zboží s přepravou, nebo bez ní, o dodání zboží na palubě lodí, letadel nebo ve vlacích,
         dodání plynu nebo elektrického proudu distribučními systémy nebo také dodání zboží instalovaného nebo smontovaného dodavatelem
         na jeho účet, ať již se zkušebním provozem, nebo bez něj. V tomto posledním případě se podle odst. 1 písm. a) druhé věty tohoto
         článku za místo dodání považuje místo, kde je zboží instalováno nebo smontováno.

      45      Je pravda, že k tomu, aby byla kolizní norma účinná, musí umožňovat přiznání daňové pravomoci tak, aby plnění mohlo být předmětem
         DPH pouze v jednom z dotčených členských států. V tomto smyslu, je-li zboží instalováno, se má za to, že k dodání dochází
         v zásadě pouze na území jednoho členského státu, a pokud se jedná o instalaci pod povrch země, stát příslušný ke zdanění dodání
         je určen místem této instalace pod povrch země.

      46      To však neznamená, že čl. 8 odst. 1 písm. a) druhá věta šesté směrnice se nepoužije v případě, kdy instalace zboží na území
         jednoho členského státu pokračuje na území jiného členského státu. Pokud je totiž toto zboží, tj. ve věci v původním řízení
         kabel z optických vláken, instalováno na území jednoho členského státu a poté na území druhého členského státu, místo dodání
         se nachází postupně na území každého z těchto států.

      47      Z toho vyplývá, jak uvedl generální advokát v bodě 88 svého stanoviska, že v takovém případě musí být přiznána pravomoc ke
         zdanění plnění každému členskému státu pro část kabelu instalovanou na jeho území.

      48      Tato příslušná daňová pravomoc každého členského státu ve vztahu k plnění jako celku zahrnuje nejen vymahatelnost daně splatné
         z ceny samotného kabelu, ale také pravomoc zdanit služby související s instalací.

      49      Ve věci v původním řízení totiž služby související s instalací kabelu z optických vláken zahrnují nejen položení ve vlastním
         slova smyslu a případné prodloužení tohoto kabelu, ale také pravidelné zkoušky v průběhu pokládání a určité předběžné zkoušky
         funkčnosti provedené po dokončení položení, jakož i provedení dodatečných zkoušek během třiceti dnů po zahájení provozu zmíněného
         kabelu, v jejichž průběhu dodavatel napraví případné nedostatky. Tento soubor služeb, z nichž některé nejsou spojeny s přesným
         zeměpisným místem, se vztahuje k celému kabelu, a proto musí být stejně jako cena samotného kabelu a dalšího materiálu zdaněn
         každým členským státem poměrně podle délky kabelu, která se nachází na jeho území.

      50      Na třetí otázku je tedy třeba odpovědět tak, že čl. 8 odst. 1 písm. a) šesté směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že pravomoc
         zdanit dodání a položení kabelu z optických vláken spojujícího dva členské státy, který se zčásti nachází mimo území Společenství,
         přísluší každému členskému státu poměrně podle délky kabelu, která se nachází na jeho území, a to jak pokud jde o cenu samotného
         kabelu a dalšího materiálu, tak co se týče nákladů na služby spojené s položením tohoto kabelu.

       Ke čtvrté otázce
      51      Podstatou čtvrté otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 8 odst. 1 písm. a) šesté směrnice ve vzájemném spojení s čl. 2 bodem
         1 a s článkem 3 téže směrnice, musí být vykládán v tom smyslu, že dodání a položení kabelu z optických vláken spojujícího
         dva členské státy není předmětem DPH, pokud jde o plnění, které se týká oblasti, jež není součástí území Společenství.

      52      Článek 2 bod 1 šesté směrnice ukládá členským státům povinnost uplatnit daň z přidané hodnoty na jakékoliv dodání zboží za
         protiplnění uskutečněné v tuzemsku osobou povinnou k dani, která jedná jako taková.

      53      Územní působnost šesté směrnice je určena v článku 3 této směrnice, podle něhož se „územím členského státu“ rozumí tuzemsko,
         jak je vymezeno pro jednotlivé členské státy v odstavcích 2 a 3 tohoto článku, a „územím Společenství“ území členských států,
         jak je vymezeno pro jednotlivé členské státy v uvedených odstavcích. S výjimkou určitých území jednotlivých členských států
         výslovně vyloučených v odstavci 3 tohoto článku 3, se podle odstavce 2 téhož článku „tuzemskem“ rozumí území v působnosti
         Smlouvy, jak je vymezeno pro jednotlivé členské státy v článku 299 ES.

      54      Při neexistenci přesnější definice území, které spadá pod svrchovanost každého členského státu, ve Smlouvě přísluší každému
         členskému státu určit rozsah a hranice tohoto území v souladu s pravidly veřejného mezinárodního práva.

      55      Pokud jde o působnost šesté směrnice, Soudní dvůr prohlásil, že režim této směrnice se povinně a bezpodmínečně použije na
         celé území jednotlivých členských států (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 23. ledna 1986, Trans Tirreno Express, 283/84,
         Recueil, s. 231, bod 20).

      56      Podle článku 2 Úmluvy Organizace spojených národů o mořském právu, podepsané v Montego Bay dne 10. prosince 1982, jež vstoupila
         v platnost dne 16. listopadu 1994 a byla schválena rozhodnutím Rady 98/392/ES ze dne 23. března 1998 (Úř. věst. L 179, s. 1;
         Zvl. vyd. 04/03, s. 260, dále jen „Úmluva o mořském právu“) se svrchovanost pobřežního státu rozšiřuje na jeho teritoriální
         moře, mořské dno a podzemí tohoto moře.

      57      Území členských států ve smyslu článku 299 ES je tak tvořeno také teritoriálním mořem, mořským dnen a podzemím tohoto moře,
         přičemž každému členskému státu přísluší stanovit šíři tohoto moře až po hranici nepřesahující dvanáct námořních mil v souladu
         s článkem 3 Úmluvy o mořském právu.

      58      Členský stát má tudíž povinnost podrobit DPH dodání zboží, k němuž dojde v jeho teritoriálním moři, na mořském dnu nebo v podzemí
         tohoto moře (viz také, pokud jde o poskytování dopravních služeb, rozsudek ze dne 23. května 1996, Komise v Řecko, C‑331/94, Recueil, s. I‑2675, bod 10).

      59      Naproti tomu svrchovanost pobřežního státu nad výlučnou ekonomickou zónou, jakož i nad kontinentálním šelfem, je pouze funkční
         a jako taková je omezena na právo vykonávat činnosti průzkumu a využívání stanovené v článcích 56 a 77 Úmluvy o mořském právu.
         Jelikož dodání a položení podmořského kabelu nefiguruje mezi činnostmi uvedenými ve zmíněných článcích, část plnění provedená
         v těchto dvou oblastech nespadá pod svrchovanost pobřežního státu. Toto zjištění je potvrzeno také čl. 58 odst. 1 a čl. 79
         odst. 1 téže úmluvy, které za určitých podmínek vyhrazují kterémukoliv jinému státu právo položit podmořské kabely v těchto
         oblastech.

      60      Z toho vyplývá, že tato část plnění nemůže být považována za uskutečněnou v tuzemsku ve smyslu čl. 2 bodu 1 šesté směrnice.
         To platí také a fortiori o části plnění, která je uskutečněna na volném moři, tedy v oblasti, na kterou se podle článku 89 Úmluvy o mořském právu
         nevztahuje svrchovanost států (viz také, v oblasti poskytování dopravních služeb, rozsudek ze dne 13. května 1990, Komise
         v. Francie, C‑30/89, Recueil, s. I‑691, bod 17).

      61      Je tedy namístě na čtvrtou otázku odpovědět tak, že čl. 8 odst. 1 písm. a) šesté směrnice, ve vzájemném spojení s čl. 2 bodem
         1 a článkem 3 této směrnice, musí být vykládán v tom smyslu, že dodání a položení kabelu z optických vláken spojujícího dva
         členské státy není předmětem DPH, pokud jde o část plnění, která je uskutečněna ve výlučné ekonomické zóně, na kontinentálním
         šelfu a na volném moři.

       K nákladům řízení
      62      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      1)      Plnění spočívající v dodání a položení kabelu z optických vláken spojujícího dva členské státy, který se zčásti nachází mimo
            území Společenství, musí být považováno za dodání zboží ve smyslu čl. 5 odst. 1 šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17.
            května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty:
            jednotný základ daně, ve znění směrnice Rady 2002/93/ES ze dne 3. prosince 2002, pokud je patrné, že kabel bude poté, co dodavatel
            provede zkoušky funkčnosti, převeden na zákazníka, který jím bude moci nakládat jako vlastník, že cena samotného kabelu představuje
            zjevně větší část celkových nákladů zmíněného plnění a že služby dodavatele se omezí na položení kabelu, aniž by byla změněna
            povaha kabelu nebo aniž by byl tento kabel přizpůsoben zvláštním potřebám zákazníka.
      2)      Článek 8 odst. 1 písm. a) šesté směrnice 77/388 musí být vykládán v tom smyslu, že pravomoc zdanit dodání a položení kabelu
            z optických vláken spojujícího dva členské státy, který se zčásti nachází mimo území Společenství, přísluší každému členskému
            státu poměrně podle délky kabelu, která se nachází na jeho území, a to jak pokud jde o cenu samotného kabelu a dalšího materiálu,
            tak co se týče nákladů na služby spojené s položením tohoto kabelu.
      3)      Článek 8 odst. 1 písm. a) šesté směrnice 77/388, ve vzájemném spojení s čl. 2 bodem 1 a článkem 3 této směrnice, musí být
            vykládán v tom smyslu, že dodání a položení kabelu z optických vláken spojujícího dva členské státy není předmětem DPH, pokud
            jde o část plnění, která je uskutečněna ve výlučné ekonomické zóně, na kontinentálním šelfu a na volném moři.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: švédština.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 26. července 2017.#Meica Ammerländische Fleischwarenfabrik Fritz Meinen GmbH & Co. KG v. Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO).#Kasační opravný prostředek – Ochranná známka Evropské unie – Obrazová ochranná známka obsahující slovní prvek ‚STICK MiniMINI Beretta‘ – Námitka majitelky slovní ochranné známky Evropské unie Mini Wini – Zamítnutí námitek odvolacím senátem Úřadem Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO) – Nařízení (ES) č. 207/2009 – Článek 8 odst. 1 písm. b) – Nebezpečí záměny – Úroveň pozornosti relevantní veřejnosti – Samostatná rozlišovací role – Dominantní charakter – Kritéria pro posouzení vizuální podobnosti – Povinnost uvést odůvodnění.#Věc C-182/16 P.


title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 26. dubna 2017.#Costin Popescu v. Guvernul României a další.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Înalta Curte de Casație şi Justiție.#Řízení o předběžné otázce – Doprava – Silniční doprava – Řidičské průkazy – Směrnice 2006/126/ES – Článek 13 odst. 2 – Pojem ‚řidičské oprávnění udělené před 19. lednem 2013‘ – Vnitrostátní právní předpisy provádějící tuto směrnici – Povinnost získat řidičský průkaz uložená osobám, které před nabytím účinnosti těchto právních předpisů měly oprávnění řídit mopedy bez řidičského průkazu.#Věc C-632/15.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      26. dubna 2017 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Doprava — Silniční doprava — Řidičské průkazy — Směrnice 2006/126/ES — Článek 13 odst. 2 — Pojem ‚řidičské oprávnění udělené před 19. lednem 2013‘ — Vnitrostátní právní předpisy provádějící tuto směrnici — Povinnost získat řidičský průkaz uložená osobám, které před nabytím účinnosti těchto právních předpisů měly oprávnění řídit mopedy bez řidičského průkazu“
      Ve věci C‑632/15,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (Nejvyšší kasační a soudní dvůr, Rumunsko) ze dne 12. listopadu 2015, došlým Soudnímu dvoru dne 30. listopadu 2015, v řízení

         Costin Popescu

      proti

         Guvernul României,

         Ministerul Afacerilor Interne,

         Direcția Regim Permise de Conducere si Înmatriculare a Vehiculelor,

         Direcția Rutieră,

         Serviciul Public Comunitar Regim Permise de Conducere și Înmatriculare a Vehiculelor,

      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení T. von Danwitz, předseda senátu, E. Juhász (zpravodaj), C. Vajda, K. Jürimäe a C. Lycourgos, soudci,
      generální advokát: H. Saugmandsgaard Øe,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Costina Popescu jím samým,

               —

               za rumunskou vládu R. H. Raduem, O.-C. Ichim a E. Gane, jako zmocněnci,

               —

               za slovenskou vládu B. Ricziovou, jako zmocněnkyní,

               —

               za Evropskou komisi L. Nicolae a J. Hottiaux, jako zmocněnkyněmi,

         po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 24. listopadu 2016,
      vydává tento
      Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu ustanovení směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/126/ES ze dne 20. prosince 2006 o řidičských průkazech (Úř. věst. 2006, L 403, s. 18), zejména čl. 13 odst. 2 ve spojení s bodem 5 odůvodnění této směrnice.

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Costinem Popescu na straně jedné a Guvernul României (rumunská vláda), za kterou jedná Secretariatul General al Guvernului (generální sekretariát vlády), Ministerul Afacerilor Interne (ministerstvo vnitra), Direcția Regim Permise de Conducere și Înmatriculare a Vehiculelor (ředitelství pro správu řidičských průkazů a přihlašování motorových vozidel do evidence), Direcția Rutieră (ředitelství silnic) a Serviciul Public Comunitar Regim Permise de Conducere și Înmatriculare a Vehiculelor (orgán veřejné správy – správa řidičských průkazů a přihlašování motorových vozidel do evidence) na straně druhé ve věci uložení povinnosti osobám, jež měly před vstupem rumunských předpisů provádějících směrnici 2006/126 v platnost oprávnění řídit mopedy, aniž byly držiteli řidičského průkazu, získat řidičský průkaz, aby jim možnost řídit tato vozidla zůstala zachována.

         Právní rámec

            Unijní právo

               3

               V bodě 2 odůvodnění směrnice 2006/126 se uvádí:
               „Pravidla pro řidičské průkazy jsou základními prvky společné dopravní politiky, přispívají ke zvýšení bezpečnosti silničního provozu a usnadňují volný pohyb osob, které se usazují v jiném členském státě, než ve kterém byl řidičský průkaz vydán. […]“

               4

               Podle bodu 5 odůvodnění této směrnice by touto směrnicí neměla být dotčena stávající řidičská oprávnění udělená nebo získaná přede dnem její použitelnosti.

               5

               Bod 8 odůvodnění uvedené směrnice zní:
               „Z důvodu bezpečnosti silničního provozu je třeba stanovit minimální požadavky pro vydávání řidičských průkazů. Je zapotřebí sblížit normy pro řidičské zkoušky a pro vydávání řidičských průkazů. Za tímto účelem je třeba vymezit znalosti, dovednosti a chování související s řízením motorových vozidel, vypracovat řidičské zkoušky na základě těchto kritérií a nově stanovit minimální normy pro tělesnou a duševní způsobilost k řízení těchto vozidel.“

               6

               V bodě 13 odůvodnění téže směrnice se uvádí, že zejména zavedení skupiny řidičských průkazů pro mopedy zvýší bezpečnost silničního provozu, pokud jde o nejmladší řidiče, kteří jsou podle statistik nejčastějšími oběťmi dopravních nehod.

               7

               Bod 16 odůvodnění směrnice 2006/126 zní:
               „Vzor řidičského průkazu stanovený ve směrnici [Rady] 91/439/EHS [ze dne 29. července 1991 o řidičských průkazech (Úř. věst. 1991, L 237, s. 1; Zvl. vyd. 07/01, s. 317)] je třeba nahradit jednotným vzorem v podobě plastové karty. Zároveň je třeba tento vzor řidičského průkazu upravit z důvodu zavedení nové skupiny řidičských průkazů pro mopedy a nové skupiny řidičských průkazů pro motocykly.“

               8

               Článek 4 této směrnice, nadepsaný „Skupiny, definice a minimální věkové hranice“, stanoví:
               „1.   Řidičský průkaz podle článku 1 opravňuje k řízení vozidel s vlastním pohonem v níže definovaných skupinách. Může být vydán od dosažení minimálního věku uvedeného u jednotlivých skupin. ‚Vozidlem s vlastním pohonem‘ se rozumí jakékoli samohybné vozidlo pohybující se po komunikaci vlastní silou, jiné než kolejové vozidlo.
               2.   Mopedy:
               Skupina AM

                        —

                        dvoukolová vozidla nebo tříkolová vozidla s maximální konstrukční rychlostí nepřekračující 45 km/h definovaná v čl. 1 odst. 2 písm. a) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/24/ES ze dne 18. března 2002 o schvalování typu dvoukolových a tříkolových motorových vozidel[, kterou se zrušuje směrnice Rady 92/61/EHS (Úř. věst. 2002, L 124, s. 1; Zvl. vyd. 13/29, s. 399)] (s výjimkou vozidel s maximální konstrukční rychlostí nejvýše 25 km/h), a lehké čtyřkolky definované v čl. 1 odst. 3 písm. a) směrnice 2002/24/ES,

                        —

                        minimální věk pro skupinu AM se stanoví na 16 let.

                  […]“

               9

               Článek 7 směrnice 2006/126, nadepsaný „Vydávání, platnost a prodlužování platnosti“, stanoví:
               „1.   Řidičské průkazy se vydávají pouze žadatelům, kteří:

                        a)

                        složili zkoušku dovedností a chování a teoretickou zkoušku a splňují zdravotní požadavky, v souladu s ustanoveními příloh II a III,

                        b)

                        složili teoretickou zkoušku, pouze pokud jde o skupinu AM; členské státy mohou u této skupiny požadovat, aby žadatelé složili zkoušku dovedností a chování a aby se podrobili lékařskému vyšetření.
                        Pro tříkolky a čtyřkolky v rámci této skupiny mohou členské státy uložit zvláštní zkoušku dovedností a chování. Pro odlišení vozidel skupiny AM je možné na řidičském průkazu uvádět vnitrostátní kód,

                  […]“

               10

               Článek 13 směrnice 2006/126, nadepsaný „Rovnocennost řidičských průkazů, které neodpovídají vzoru Společenství“, zní:
               „1.   Se souhlasem Komise stanoví členské státy, kterým skupinám vymezeným v článku 4 odpovídají oprávnění získaná před provedením této směrnice.
               Po konzultaci s Komisí mohou členské státy provést úpravy svých vnitrostátních právních předpisů, které jsou nezbytné pro účely provádění ustanovení čl. 11 odst. 4, 5 a 6.
               2.   Žádné řidičské oprávnění udělené před 19. lednem 2013 nebude odebráno nebo jakýmkoliv způsobem podmiňováno ustanoveními této směrnice.“

               11

               Článek 16 směrnice 2006/126, nadepsaný „Transpozice“, v odstavcích 1 a 2 ukládá členským státům povinnost do 19. ledna 2011 přijmout a zveřejnit právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s ustanoveními uvedené směrnice v ní vyjmenovanými, mezi něž patří i její čl. 4 odst. 1 a 2, čl. 7 odst. 1 písm. b) a článek 13, a od 19. ledna 2013 tato provedená ustanovení používat.

            Rumunské právo

               12

               Legea nr. 203/2012 pentru modificarea şi completarea Ordonanţei de urgenţă a Guvernului nr. 195/2002 privind circulaţia pe drumurile publice (zákon č. 203/2012, kterým se mění a doplňuje naléhavé nařízení vlády s mocí zákona č. 195/2002, o provozu na veřejných pozemních komunikacích, Monitorul Oficial al României, č. 760, ze dne 12. listopadu 2012), kterým byla do rumunského práva provedena některá ustanovení směrnice 2006/126, je účinné od 19. ledna 2013. Tímto zákonem bylo pozměněno Ordonanţa de urgenţă a Guvernului nr. 195/2002 privind circulaţia pe drumurile publice (naléhavé nařízení vlády s mocí zákona č. 195/2002, o provozu na veřejných pozemních komunikacích, Monitorul Oficial al României, část I, č. 670, ze dne 3. srpna 2006, dále jen „OUG č. 195/2002“) i prováděcí nařízení k tomuto naléhavému nařízení vlády, ve znění schváleném Hotărârea Guvernului nr. 1391/2006 (rozhodnutí vlády č. 1391/2006, Monitorul Oficial al României, část I, č. 876, ze dne 26. října 2006).

               13

               K zajištění provedení uvedené směrnice byla ustanovení článků 160 a 161 nařízení, kterým se provádí OUG č. 195/2002, vztahující se na mopedy, zrušena.

               14

               Před vstupem zákona č. 203/2012 v platnost stanovilo nařízení, kterým se provádí OUG č. 195/2002, v čl. 160 odst. 2, že „[o]soby bez řidičského průkazu mohou řídit mopedy na veřejných pozemních komunikacích pouze tehdy, pokud prokáží, že absolvovaly kurz o právních předpisech v oblasti provozu na pozemních komunikacích, organizovaný institucí oprávněnou k přípravě řidičů motorových vozidel“.

               15

               Článek 161 odst. 2 téhož prováděcího nařízení, ve znění před vstupem zákona č. 203/2012 v platnost, stanovil, že „[c]yklisté mají při jízdě na veřejných pozemních komunikacích povinnost mít u sebe průkaz totožnosti a řidiči mopedů mají navíc povinnost mít u sebe osvědčení o absolvování kurzu o právních předpisech v oblasti provozu na pozemních komunikacích a osvědčení o zápisu vozidla“.

               16

               V článku 6 bodech 6 a 21 OUG č. 195/2002 jsou definovány pojmy „motorové vozidlo“ a „moped“. Stanoví, že „mopedy se považují za motorová vozidla“ a že „[u]stanovení o mopedech se vztahují na“ lehké čtyřkolky.

               17

               Článek 20 odst. 1 až 3 nařízení č. 195/2002 zní:
               „(1)   K řízení motorových vozidel, tramvají, traktorů používaných výhradně v zemědělských a lesnických podnicích anebo samohybných pracovních strojů na veřejných pozemních komunikacích musí být řidiči držiteli řidičského průkazu.
               (2)   Řidičské průkazy se vydávají pro tyto skupiny vozidel: AM […]
               (3)   Skupiny vozidel uvedené v odstavci 2, pro něž se vydávají řidičské průkazy, jsou vymezeny v příloze 1.“

               18

               V příloze 1 OUG č. 195/2002 jsou vyjmenovány skupiny vozidel, pro něž se vydává řidičský průkaz podle jeho čl. 20 odst. 2. V písmeni a) této přílohy je „skupina AM“ vymezena tak, že se vztahuje na „mopedy“.

               19

               Podle čl. 23 odst. 1 a 9 OUG č. 195/2002 platí:
               „(1)   Oprávnění řídit motorové vozidlo […] na veřejných pozemních komunikacích má výlučně držitel platného řidičského průkazu odpovídajícího skupině, do které spadá dané vozidlo, nebo držitel náhradního dokladu opravňujícího k řízení na veřejných pozemních komunikacích.
               […]
               (9)   Zkouška k získání řidičského průkazu sestává z teoretické zkoušky, při níž se ověřují znalosti, a z praktické zkoušky, při níž se ověřují dovedností a chování, odpovídající požadované skupině řidičského průkazu. Praktická zkouška pro skupinu AM sestává výlučně z ověření dovedností na uzavřených okruzích zřízených k danému účelu. Podmínky pro získání řidičského průkazu stanoví vláda nařízením.“

         Skutkový stav v původním řízení a předběžná otázka

               20

               Costin Popescu je držitelem osvědčení o zápisu lehké čtyřkolky značky Aixam, zařazené do skupiny vozidel L 6e, na kterou se vztahují ustanovení o mopedech, a osvědčení o absolvování kurzu o právních předpisech v oblasti provozu na pozemních komunikacích za účelem řízení mopedů na veřejných pozemních komunikacích. Tyto doklady, které mu byly vydány v roce 2010, mu umožňovaly řízení takového vozidla, jako je jeho vozidlo, a to na základě článků 160 a 161 nařízení, kterým se provádí OUG č. 195/2002, ve znění platném před 19. lednem 2013.

               21

               Od 19. ledna 2013 lze v Rumunsku řídit na veřejných pozemních komunikacích mopedy, respektive vozidla postavená na roveň mopedům, jen s řidičským průkazem získaným podle zákona č. 203/2012, kterým bylo OUG č. 195/2002 pozměněno za účelem provedení některých ustanovení směrnice 2006/126 do vnitrostátního práva.

               22

               Costin Popescu podal proti několika vnitrostátním orgánům ke Curtea de Apel București (Odvolací soud v Bukurešti, Rumunsko) správní žalobu, kterou se domáhal toho, aby jeho oprávnění řídit mopedy na veřejných pozemních komunikacích nabyté před 19. lednem 2013 bylo uznáno po tomto datu, aniž musí splnit další formality, a aby mu příslušný orgán vydal doklad osvědčující toto jeho oprávnění. Na podporu své žaloby tvrdil, že nová právní úprava vycházející ze zákona č. 203/2012 je v rozporu s ustanoveními citované směrnice.

               23

               Vzhledem k tomu, že C. Popescu vznesl i námitku protiústavnosti některých ustanovení OUG č. 195/2002 ve znění pozměněném zákonem č. 203/2012, se Curtea de Apel București (Odvolací soud v Bukurešti) obrátil na Curtea Constituțională (Ústavní soud, Rumunsko).

               24

               Curtea Constituțională (Ústavní soud) rozhodnutím ze dne 5. prosince 2013 uvedl, že výklad norem unijního práva není v jeho pravomoci, neboť tuto výsadu má výlučně Soudní dvůr Evropské unie, a námitku protiústavnosti zamítl jako neopodstatněnou s tím, že ustanovení vnitrostátního práva, která C. Popescu označil, jsou v souladu s rumunskou ústavou.

               25

               Na základě tohoto rozhodnutí rozhodl Curtea de Apel București (Odvolací soud v Bukurešti), že žaloba Costina Popescu je nepřípustná.

               26

               Costin Popescu podal dovolání k Înalta Curte de Casație și Justiție (Nejvyšší kasační a soudní dvůr, Rumunsko), ve kterém tvrdil, že ustanovení zákona č. 203/2012 jsou v rozporu s bodem 5 odůvodnění a s čl. 13 odst. 2 směrnice 2006/126, podle něhož žádné řidičské oprávnění udělené před 19. lednem 2013 nebude odebráno nebo jakýmkoliv způsobem podmiňováno ustanoveními této směrnice.

               27

               Inspectoratul General al Poliției Române (generální inspektorát Rumunské policie) v odpovědi na dovolání uvedl, že změny, které byly v OUG č. 195/2002 provedeny zákonem č. 203/2012 a spočívají v zavedení povinnosti mít k řízení mopedu řidičský průkaz, jsou odůvodněny cílem zvýšit bezpečnost silničního provozu snížením počtu a zmírněním následků dopravních nehod s mopedy, a to stanovením povinnosti řidičů získat v průběhu odpovídající přípravy nezbytné teoretické znalosti a praktické dovednosti.

               28

               Za těchto podmínek se Înalta Curte de Casație și Justiție (Nejvyšší kasační a soudní dvůr) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Umožňují ustanovení [směrnice 2006/126] Rumunsku, aby stanovilo povinnost vztahující se na řidiče mopedů, držitele úředního dokladu, který je před 19. lednem 2013 opravňoval řídit vozidlo na veřejných pozemních komunikacích, získat k zachování možnosti řídit mopedy i po tomto datu řidičský průkaz, a to na základě složení podobných zkoušek, jako jsou zkoušky stanovené pro jiná motorová vozidla?“

         K předběžné otázce

               29

               Podstatou předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda ustanovení směrnice 2006/126, konkrétně její čl. 13 odst. 2, musí být vykládána v tom smyslu, že brání vnitrostátním právním předpisům přijatým za účelem provedení této směrnice do vnitrostátního práva, v jejichž důsledku zaniká oprávnění řídit mopedy osobám, které nejsou držiteli řidičského průkazu, jehož vydání podléhá složení podobných zkoušek, jako jsou zkoušky vyžadované pro jiná motorová vozidla.

               30

               Článek 13 odst. 2 uvedené směrnice stanoví, že žádné řidičské oprávnění udělené před 19. lednem 2013 nebude odebráno nebo jakýmkoliv způsobem podmiňováno ustanoveními téže směrnice, a v bodě 5 jejího odůvodnění se uvádí, že by touto směrnicí neměla být dotčena stávající řidičská oprávnění udělená nebo získaná přede dnem její použitelnosti.

               31

               Costin Popescu v této souvislosti uvádí, že přijetím zákona č. 203/2012, jímž byla směrnice 2006/126 provedena do rumunského práva, neměla být dotčena stávající řidičská oprávnění získaná přede dnem vstupu tohoto zákona v platnost. Podle jeho názoru by čl. 13 odst. 2 této směrnice měl být vykládán tak, že se vztahuje na všechna oprávnění řídit uznaná členským státem, a to i bez promítnutí do formálního aktu, a nikoli jen na oprávnění konkretizovaná do podoby předání řidičského průkazu nebo dokladu rovnocenné povahy.

               32

               Costin Popescu při těchto úvahách vychází zejména ze znění tohoto ustanovení v rumunském jazyce, které obsahuje sousloví „drept de conducere acordat“, zahrnující pojem „drept“, kterým se za běžných okolností označuje oprávnění jako takové, a nikoli formální doklad osvědčující udělení oprávnění, a dále slovo „acordat“, které doslova znamená „udělené“ či „přiznané“ a může se vztahovat jak na oprávnění, tak na doklad osvědčující toto oprávnění.

               33

               Naproti tomu, jak shledal generální advokát v bodě 42 svého stanoviska, doslovný výklad sousloví „droit de conduire délivré“ (řidičské oprávnění vydané) uvedeného ve francouzské verzi by především s ohledem na obvyklý význam pojmu „délivré“ (vydané) mohl vést k závěru, že v důsledku formulace citovaného čl. 13 odst. 2 směrnice 2006/126 jsou požadavky obsaženými v této směrnici nedotčena podle tohoto ustanovení jen ta výslovná oprávnění k řízení, která vyplývají z aktu formálně předaného, zpravidla ve formě individuálního správního aktu, před 19. lednem 2013.

               34

               Mezi jednotlivými jazykovými zněními čl. 13 odst. 2 směrnice 2006/126 existují tudíž podle všeho rozdíly.

               35

               V této souvislosti je třeba připomenout, že z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že formulace použitá v jedné z jazykových verzí ustanovení unijního práva nemůže sloužit jako jediný základ pro výklad tohoto ustanovení ani jí nemůže být přiznána přednostní povaha vzhledem k jiným jazykovým verzím. Ustanovení unijního práva totiž musí být vykládána a používána jednotně na základě verzí vypracovaných ve všech jazycích Evropské unie. V případě rozdílů mezi různými jazykovými verzemi unijního práva musí být dotčené ustanovení vykládáno podle celkové systematiky a účelu právní úpravy, jejíž je součástí (rozsudky ze dne 28. července 2016, Edilizia Mastrodonato, C‑147/15, EU:C:2016:606, bod 29, a ze dne 22. září 2016, Breitsamer und Ulrich, C‑113/15, EU:C:2016:718, bod 58).

               36

               Zaprvé v souvislosti s obecnou systematikou směrnice 2006/126 je třeba poukázat na to, že tato směrnice zavádí jednotný vzor řidičského průkazu Společenství, který má nahradit rozdílné řidičské průkazy existující v členských státech, a zavádí novou skupinu řidičských průkazů pro mopedy. V článku 4 v tomto ohledu stanoví a definuje jednotlivé skupiny řidičských průkazů, se kterými členské státy, z nichž každý již definoval své vlastní skupiny řidičských průkazů, musí zajistit rovnocennost (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. dubna 2012, Hofmann, C‑419/10, EU:C:2012:240, bod 40).

               37

               V tomto kontextu Soudní dvůr již dříve rozhodl, že článek 13 uvedené směrnice, nadepsaný „Rovnocennost řidičských průkazů, které neodpovídají vzoru Společenství“, a obsahující dotčené sousloví „řidičské oprávnění udělené“, má pouze vyřešit otázku rovnocennosti mezi oprávněními získanými před provedením této směrnice a jednotlivými skupinami řidičských průkazů definovanými touto směrnicí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. dubna 2012, Hofmann, C‑419/10, EU:C:2012:240, bod 41), to znamená mezi jednotlivými skupinami řidičských průkazů zavedenými členskými státy a skupinami podle směrnice 2006/126.

               38

               Z této judikatury vyplývá, že dotčené ustanovení se týká jen rovnocennosti mezi starými řidičskými průkazy a novým jednotným vzorem Společenství.

               39

               Toto konstatování potvrzuje analýza přípravných prací na směrnici 2006/126, z nichž vyplývá, že čl. 13 odst. 2 této směrnice byl doplněn z podnětu Evropského parlamentu, který toto doplnění odůvodnil tím, že „výměna starých řidičských průkazů“ nesmí v žádném případě způsobit ztrátu nebo omezení získaných oprávnění, pokud jde o povolení řídit různé skupiny vozidel (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. dubna 2012, Hofmann, C‑419/10, EU:C:2012:240, bod 42).

               40

               Zadruhé v souvislosti s účelem směrnice 2006/126 je třeba připomenout, že cílem uvedené směrnice je zejména zvýšit bezpečnost silničního provozu, jak dokládají mimo jiné body 2, 8 a 13 jejího odůvodnění.

               41

               Podle bodu 2 odůvodnění této směrnice totiž pravidla pro řidičské průkazy přispívají ke zvýšení bezpečnosti silničního provozu. V bodě 8 odůvodnění této směrnice se uvádí, že „[z] důvodu bezpečnosti silničního provozu je třeba stanovit minimální požadavky pro vydávání řidičských průkazů“. Podle bodu 13 odůvodnění téže směrnice „[z]ejména zavedení skupiny řidičských průkazů pro mopedy zvýší bezpečnost silničního provozu, pokud jde o nejmladší řidiče, kteří jsou podle statistik nejčastějšími oběťmi dopravních nehod“.

               42

               Z tohoto hlediska je třeba konstatovat, že zatímco mopedy do oblasti působnosti směrnice 91/439 nespadaly, směrnice 2006/126, která prvně jmenovanou směrnici nahradila, rozšířila tuto oblast působnosti a zavedla požadavek řidičských průkazů pro tento typ vozidel.

               43

               Členské státy měly povinnost zavést od 19. ledna 2013 novou skupinu řidičských průkazů pro mopedy, a to na základě čl. 16 odst. 1 a 2 této směrnice, podle kterých mají tyto státy používat právní předpisy přijaté k provedení těchto ustanovení uvedené směrnice. Podle čl. 7 odst. 1 písm. b) směrnice 2006/126 se takové průkazy vydají žadatelům, kteří složili teoretickou zkoušku a kteří – rozhodl-li tak vnitrostátní zákonodárce – složili i praktickou zkoušku nebo se podrobili lékařskému vyšetření.

               44

               Je nepopíratelné, že cílem tohoto požadavku, aby řidiči mopedů nabyli teoretické znalosti a případně praktické dovednosti, je zvýšit bezpečnost silničního provozu. Kromě toho, jak podotkl generální advokát v bodě 54 svého stanoviska, nezbytnost získat nejprve řidičský průkaz umožňuje uplatnit vůči nim v případě spáchání přestupku na úseku silničního provozu vnitrostátní právní předpisy týkající se odebírání, pozastavování, prodlužování a rušení řidičských průkazů.

               45

               Z toho důvodu, jak správně poznamenaly rumunská a slovenská vláda ve svých vyjádřeních, by takový výklad čl. 13 odst. 2 směrnice 2006/126, který by členským státům zakazoval zpřísnit podmínky udělování oprávnění řídit mopedy na veřejných pozemních komunikacích platné před 19. lednem 2013, bránil dosahování cíle zvýšení bezpečnosti silničního provozu, o nějž usiluje unijní normotvůrce.

               46

               Je proto nutné konstatovat, že ze systematického i z teleologického výkladu směrnice 2006/126 vyplývá, že její čl. 13 odst. 2 se vztahuje výlučně na držení řidičských průkazů a úředních dokladů povahy rovnocenné řidičskému průkazu, které své držitele výslovně opravňují řídit.

               47

               Co se konkrétně týče skutkových okolností věci v původním řízení, vyplývá ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, že C. Popescu byl před 19. lednem 2013 oprávněn coby držitel osvědčení o zápisu čtyřkolky, na kterou se vztahují ustanovení o mopedech, a osvědčení o absolvování kurzu o právních předpisech v oblasti provozu na pozemních komunikacích za účelem řízení mopedů na veřejných pozemních komunikacích řídit v Rumunsku vozidlo spadající do skupiny „mopedy“. Vzhledem k tomu, že nebyl držitelem řidičského průkazu nebo rovnocenného dokladu, nemůže se za účelem toho, aby příslušný rumunský orgán uznal jeho oprávnění nadále užívat mopedy na veřejných pozemních komunikacích, aniž by musel splnit další formality, a aby mu vydal úřední doklad osvědčující toto jeho oprávnění, dovolávat ochrany podle čl. 13 odst. 2 uvedené směrnice.

               48

               S ohledem na výše uvedené je třeba na položenou otázku odpovědět, že ustanovení směrnice 2006/126, konkrétně její čl. 13 odst. 2, musí být vykládána v tom smyslu, že nebrání vnitrostátním právním předpisům přijatým za účelem provedení této směrnice do vnitrostátního práva, v jejichž důsledku zaniká oprávnění řídit mopedy osobám, které nejsou držiteli řidičského průkazu, jehož vydání podléhá složení podobných zkoušek, jako jsou zkoušky vyžadované pro jiná motorová vozidla.

         K nákladům řízení

               49

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

                     Ustanovení směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/126/ES ze dne 20. prosince 2006 o řidičských průkazech, konkrétně její čl. 13 odst. 2, musí být vykládána v tom smyslu, že nebrání vnitrostátním právním předpisům přijatým za účelem provedení této směrnice do vnitrostátního práva, v jejichž důsledku zaniká oprávnění řídit mopedy osobám, které nejsou držiteli řidičského průkazu, jehož vydání podléhá složení podobných zkoušek, jako jsou zkoušky vyžadované pro jiná motorová vozidla.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: rumunština.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 10. prosince 1969. # Società "Eridania" Zuccherifici Nazionali a další proti Komisi Evropských společenství. # Spojené věci 10 a 18-68.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 24. dubna 2008. # Komise Evropských společenství proti Lucemburskému velkovévodství. # Nesplnění povinnosti státem - Článek 28 ES - Registrace ojetých vozidel, která byla předtím registrována v jiném členském státě - Požadavek výpisu z obchodního rejstříku nebo obdobného dokladu potvrzujícího zápis prodejce vozidla jako obchodníka - Zproštění povinnosti předložit faktury nebo jiné dokumenty prokazující dřívější převody vlastnictví. # Věc C-286/07.

text:
      Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 24. dubna 2008 – Komise v. Lucembursko
      (Věc C‑286/07)
      „Nesplnění povinnosti státem – Článek 28 ES – Registrace ojetých vozidel, která byla předtím registrována v jiném členském státě – Požadavek výpisu z obchodního rejstříku nebo obdobného dokladu potvrzujícího zápis prodejce vozidla jako obchodníka – Zproštění povinnosti předložit faktury nebo jiné dokumenty prokazující dřívější převody vlastnictví“
      Volný pohyb zboží – Množstevní omezení – Opatření s rovnocenným účinkem (Články 28 ES a 30 ES) (viz body 26, 28, 32, 35, 38–39, 43, 46–48 a výrok)
      Předmět

               Nesplnění povinnosti státem – Porušení článku 28 ES – Vnitrostátní právní úprava, která pro účely registrace ojetých vozidel,
                  která byla předtím registrována v jiných členských státech, stanoví předložení výpisu z obchodního rejstříku prodávajícího
                  motorového vozidla, zatímco vozidla, která byla předtím registrována v Lucembursku, takové povinnosti nepodléhají – Překážka
                  volného pohybu zboží – Nedostatek odůvodnění a proporcionality

            Výrok

                  1)

                  	Lucemburské velkovévodství tím, že na základě sporné praxe vyžaduje pro účely registrace vozidel v Lucembursku předložení
                     výpisu z obchodního rejstříku nebo obdobného dokladu potvrzujícího zápis prodejce vozidla jako obchodníka, přičemž toto nevyžaduje
                     u obchodníků, kteří jsou na seznamu Société Nationale de Contrôle Technique (národní společnosti pro technickou kontrolu),
                     nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 28 ES.

                  2)

                  	Lucemburskému velkovévodství se ukládá náhrada nákladů řízení.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 17. ledna 2013.#Geodis Calberson GE v. Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer).#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Conseil d’État (Francie).#Zemědělství – Potravinová pomoc – Nařízení (ES) č. 111/1999 – Program dodávek zemědělských produktů do Ruské federace – Úspěšný účastník nabídkového řízení na přepravu hovězího masa – Určení pravomoci – Rozhodčí doložka.#Věc C‑623/11.

text:
               Účastníci řízení
               Odůvodnění rozsudku
               Výrok

            Účastníci řízení
            Ve věci C-623/11,
            jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Conseil d'État (Francie) ze dne 18. listopadu 2011, došlým Soudnímu dvoru dne 5. prosince 2011, v řízení
            Geodis Calberson GE
            proti
            Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer),
            SOUDNÍ DVŮR (první senát),
            ve složení A. Tizzano, předseda senátu, A. Borg Barthet, M. Ilešič, M. Safjan (zpravodaj) a M. Berger, soudci,
            generální advokát: N. Jääskinen,
            vedoucí soudní kanceláře: V. Tourrès, rada,
            s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 26. září 2012,
            s ohledem na vyjádření předložená:
            – za Geodis Calberson GE F. Thouin-Palatem, F. Boucardem a E. Dereviankinou, avocats,
            – za Établissement national des produits de l’agriculture a de la mer (FranceAgriMer) F. Ancelem, avocat,
            – za francouzskou vládu G. de Berguesem, C. Candat a S. Menezem, jako zmocněnci,
            – za Evropskou komisi D. Bianchim a I. Galindo Martín, jako zmocněnci,
            s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
            vydává tento
            Rozsudek

            Odůvodnění rozsudku
            1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 16 nařízení Komise (ES) č. 111/1999 ze dne 18. ledna 1999, kterým se stanoví obecná prováděcí pravidla k nařízení Rady (ES) č. 2802/98 o programu dodávek zemědělských produktů do Ruské federace (Úř. věst. L 14, s. 3; Zvl. vyd. 3/24, s. 235), ve znění nařízení Komise (ES) č. 1125/1999 ze dne 28. května 1999 (Úř. věst. L 135, s. 41; Zvl. vyd. 3/25, s. 279, dále jen „nařízení č. 111/1999“).
            2. Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Geodis Calberson GE a Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer) (národní ústav zemědělských a mořských produktů) o náhradu škody, která měla být této společnosti způsobena prodlením ze strany vnitrostátní intervenční agentury při vyřizování žádosti o zaplacení poskytnutých služeb a uvolnění jistoty na provedení dodávky, kterou uvedená společnost musela složit ve prospěch této agentury.
            Právní rámec
            3. Článek 1 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 2802/98 ze dne 17. prosince 1998 o programu dodávek zemědělských produktů do Ruské federace (Úř. věst. L 349, s. 12; Zvl. vyd. 3/24, s. 235) stanoví:
            „Podle tohoto nařízení se uskuteční bezplatné dodávky zemědělských produktů uvedených v článku 3 do Ruska, které jsou buď k dispozici vzhledem k intervenčním zásobám, nebo budou pořízeny na trhu Společenství.“
            4. Článek 2 odst. 3 tohoto nařízení stanoví:
            „Náklady na dodávky, včetně přepravy do přístavů nebo na hranice (kromě vykládky) a případně včetně zpracování ve Společenství, se určí ve veřejném nabídkovém řízení nebo, v případě naléhavosti nebo přepravní náročnosti, v omezeném nabídkovém řízení.“
            5. Článek 4 odst. 1 uvedeného nařízení stanoví:
            „K provedení akce podle tohoto nařízení je příslušná Komise.
            [...]“
            6. Podle článku 2 nařízení č. 111/1999:
            „1. Nabídkové řízení se zahajuje za účelem stanovení nákladů na dodávání produktů buď stažených z intervenčních skladů, nebo umístěných na trh Společenství do námořních přístavů a hraničních míst přejímky zboží příjemcem a uvedených v oznámení o vyhlášení nabídkového řízení.
            a) Tyto náklady se mohou vztahovat na dodávky zboží z nakládacího prostoru skladu intervenční agentury nebo zboží naloženého na dopravní prostředek a dopraveného do stanoveného stadia dodávky.
            [...]“.
            7. Článek 4 odst. 1 tohoto nařízení stanoví:
            „Nabídky se podávají písemně na adresu intervenční agentury uvedené v oznámení o vyhlášení nabídkového řízení ve stanovené lhůtě.
            [...]“
            8. Článek 6 uvedeného nařízení je následujícího znění:
            „1. Dotyčná intervenční agentura nebo agentury zašlou Komisi do 24 hodin od uplynutí lhůty pro podání nabídek faxem nebo písemně sdělení, v němž uvedou nařízení o zahájení nabídkového řízení pro jednotlivé partie, jež musí obsahovat:
            a) jména a adresy účastníků nabídkového řízení, kteří podali platné nabídky, zejména v souladu s články 3, 4 a 5;
            b) a pro každou přípustnou nabídku nabízený počet, popřípadě množství.
            Dotyčná intervenční agentura nebo agentury předloží Komisi ve lhůtě uvedené v předchozím pododstavci pro každou partii úplnou kopii dvou nejlepších obdržených nabídek spolu s kopií jistoty a finančního závazku uvedeného v čl. 5 odst. 1 písm. h) a i) a vzorem podpisů osob oprávněných k vydání těchto dokladů.
            2. Na základě předložených nabídek může být s ohledem na jednotlivé partie rozhodnuto:
            – nevybrat nabídku na dodávku
            nebo
            – vybrat nabídku na dodávku na základě nabízené ceny nebo množství.
            3. Komise co nejdříve oznámí vybranému účastníkovi nabídkového řízení rozhodnutí o výběru nabídky a zašle kopii tohoto rozhodnutí intervenční agentuře nebo agenturám, které obdržely nabídky.
            4. Intervenční agentury, které obdržely nabídky, vyrozumí účastníky nabídkového řízení co nejdříve faxem, popřípadě elektronickou poštou o výsledku jejich účasti v nabídkovém řízení.“
            9. Článek 7 odst. 4 nařízení č. 111/1999 stanoví:
            „Jistota na provedení dodávky se složí v souladu s čl. 8 odst. 1 hlavou III nařízení (EHS) č. 2220/85 ve prospěch intervenční agentury odpovědné za platbu.
            Důkaz o složení jistoty na provedení dodávky se podává formou originálu dokladu vydaného finančním orgánem poskytujícím jistotu v souladu s přílohou III.“
            10. Článek 8 odst. 3 nařízení č. 111/1999 stanoví:
            „V případě potíží vzniklých v průběhu provádění dodávky, poté, co byly produkty převzaty vybranými účastníky nabídkového řízení, kromě případů nouze, je Komise jedinou institucí, která má oprávnění dávat instrukce umožňující dokončení dodávky.“
            11. Článek 10 odst. 1 tohoto nařízení stanoví:
            „Žádosti o zaplacení dodávky se podávají intervenční agentuře uvedené v článku 4 do dvou měsíců po uplynutí lhůty stanovené pro dodávku v oznámení o vyhlášení nabídkového řízení. [...]“
            12. Podle čl. 12 odst. 2 uvedeného nařízení:
            „Jistota na provedení dodávky se uvolní, jakmile vybraný účastník nabídkového řízení předloží důkaz o provedení dodávky v souladu s požadavky tohoto nařízení a nařízení zahajujícího jednotlivé nabídkové řízení.
            [...]“
            13. Článek 16 téhož nařízení stanoví:
            „Soudní dvůr Evropských společenství má pravomoc rozhodnout jakýkoli spor vzniklý v důsledku provádění či neprovádění nebo výkladu pravidel, jimiž se řídí dodávky uskutečňované v souladu s tímto nařízením.“
            14. Článek 1 nařízení Komise (ES) č. 1799/1999 o dodávkách hovězího masa do Ruska ( neoficiální překlad ) (Úř. věst. L 217, s. 20) stanoví:
            „Vyhlašuje se veřejné nabídkové řízení na stanovení nákladů na poskytování přepravy [...] hovězího masa z intervenčních skladů [...], které má být dodáno [do Ruska] v rámci dodávky uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. a) nařízení (ES) č. 111/1999.
            Dodávka se provádí za podmínek stanovených výše uvedeným nařízením a v souladu s ustanoveními tohoto nařízení.
            [...]“
            Spor v původním řízení a předběžná otázka
            15. Ve veřejném nabídkovém řízení vyhlášeném nařízením č. 1799/1999 získala společnosti Geodis Calberson GE zakázku na přepravu hovězího masa z francouzské území do Ruska.
            16. Po provedení přepravy požádala uvedená společnost vnitrostátní intervenční agenturu, Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer), podle článku 10 nařízení č. 111/1999 o zaplacení poskytnutých služeb a uvolnění, za podmínek stanovených článkem 12 uvedeného nařízení, jistoty na provedení dodávky, kterou musela složit ve prospěch vnitrostátní intervenční agentury.
            17. Vzhledem k tomu, že společnosti Geodis Calberson GE nebylo zcela vyhověno, podala u Tribunal de grande instance de Paris žalobu na náhradu škody, která jí vznikla v důsledku prodlení ze strany vnitrostátní intervenční agentury při vyřizování jejích žádostí. Vzhledem k tomu, že se Tribunal de grande instance de Paris prohlásil nepříslušným, podala společnost Geodis Calberson GE žalobu u tribunal administratif de Paris.
            18. Vzhledem k tomu, že tato žaloba byla rozsudkem ze dne 30. července 2007 zamítnuta z důvodu, že nařízení č. 111/1999 nestanoví žádnou lhůtu pro zaplacení služby přepravy a uvolnění peněžní jistoty, takže vnitrostátní intervenční agenturu nebylo možné vinit z žádného pochybení, které by pramenilo z uvedeného prodlení, ke kterému došlo v souvislosti s provedením těchto operací, podala uvedená společnost odvolání u cour administrative d’appel de Paris.
            19. Vzhledem k tomu, že cour administrative d’appel de Paris napadený rozsudek částečně potvrdil, podala společnost Geodis Calberson GE u Conseil d’État kasační opravný prostředek.
            20. Předkládající soud poukazuje na to, že Soudní dvůr rozsudkem ze dne 11. února 1993, Cebag v. Komise (C-142/91, Recueil, s. I-553) rozhodl, že práva a povinnosti úspěšných účastníků nabídkového řízení na bezplatné dodávky potravin Evropských společenství se neřídí v celém rozsahu nařízeními Společenství, ale vyplývají ze smluv mezi Komisí a těmito účastníky, upravených nařízením použitelným na tyto dodávky, a dále, že ustanovení nařízení Komise totožná s výše uvedenými ustanoveními článku 16 nařízení Komise ze dne 18. ledna 1999 musejí být chápána jako rozhodčí doložka tvořící nedílnou součást smlouvy na dodávky.
            21. Uvedený soud také poukazuje na skutečnost, že Tribunál svými rozsudky ze dne 9. října 2002, Hans Fuchs v. Komise (T-134/01, Recueil, s. II-3909), jakož i ze dne 10. února 2004, Calberson GE (T-215/01, T-220/01 a T-221/01, Recueil, s. II-587), rozhodl, že zaprvé z ustanovení nařízení č. 2802/98 a č. 111/1999 plyne, že došlo k vytvoření právního vztahu mezi Komisí a úspěšným účastníkem nabídkového řízení, aniž byla existence tohoto vztahu zpochybněna tím, že opatření k podpoře dodávek jsou zčásti prováděna intervenčními agenturami členských států, zejména pokud jde o platby úspěšným účastníkům nabídkového řízení, zadruhé že tento vztah navzdory neexistenci výslovné smluvní kvalifikace v použitelných nařízeních nicméně splňuje kritéria dvoustranné smlouvy a zatřetí, že článek 16 nařízení č. 111/1999 má charakter rozhodčí doložky ve smyslu článku 272 SFEU.
            22. Za těchto podmínek se Conseil d’État rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
            „Musejí být ustanovení článku 16 nařízení […] č. 111/1999 […] vykládána tak, že přiznávají Soudnímu dvoru Evropské unie pravomoc rozhodovat o sporech týkajících se podmínek, za nichž intervenční agentura určená k přijímání nabídek v rámci nabídkového řízení na bezplatnou dodávku zemědělských produktů do Ruska uskuteční platbu dlužnou úspěšnému účastníkovi a uvolní jistotu na provedení dodávky složenou uvedeným účastníkem ve prospěch této agentury, zejména pak o žalobách na náhradu škody, která je výsledkem pochybení, kterých se intervenční agentura dopustila při provádění těchto operací?“
             K předběžné otázce
            23. Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda musí být článek 16 nařízení č. 111/1999 vykládán v tom smyslu, že přiznává Soudnímu dvoru Evropské unie pravomoc rozhodovat o všech sporech týkajících se takového nabídkového řízení, jako je nabídkové řízení dotčené v původním řízení, zejména pak o žalobách na náhradu škody, která je výsledkem pochybení, kterých se intervenční agentura dopustila v souvislosti s provedením platby dlužné úspěšnému účastníkovi a s uvolněním jistoty na provedení dodávky složené uvedeným účastníkem ve prospěch této agentury.
            24. Pro účely poskytnutí odpovědi na položenou předběžnou otázku je třeba na úvod připomenout, že podle článku 272 SFEU má Soudní dvůr Evropské unie pravomoc rozhodovat na základě rozhodčí doložky obsažené ve veřejnoprávní nebo v soukromoprávní smlouvě uzavřené Evropskou unií nebo na její účet.
            25. Dále je třeba poukázat na skutečnost, že dotčená unijní právní úprava počítá se založením právních vztahů smluvní povahy mezi Unií a takovým úspěšným účastníkem, jako je žalobkyně v původním řízení.
            26. Komise je podle čl. 4 odst. 1 nařízení č. 2802/98 pověřená provedením operace, prostřednictvím níž mají být Ruské federaci poskytnuty zemědělské produkty. Podle ustanovení článku 6 nařízení č. 111/1999 tento orgán rozhodne o výběru nabídky úspěšného účastníka, zatímco rol e intervenčních agentur je v tomto stádiu omezena na přijímání platných nabídek účastníků nabídkového řízení a jejich předání Komisi. Podle čl. 8 odst. 3 nařízení č. 111/1999 má navíc pouze Komise oprávnění dávat instrukce umožňující dokončení dodávky. Konečně, podle ustanovení článku 9 téhož nařízení vykonává kontrolu nad dodávkou Komise.
            27. Ze všech těchto ustanovení vyplývá, že právní vztah má být založen mezi Komisí, jakožto zadavatelem, a úspěšným účastníkem.
            28. Kvalifikace uvedeného právního vztahu nevyplývá výslovně z nařízení č. 2802/98, č. 111/1999 a č. 1799/1999 a práva a povinnosti Komise a úspěšného účastníka nejsou, jak správně uvedl Tribunál (viz výše uvedené rozsudky Hans Fuchs v. Komise, bod 53, a Calberson GE v. Komise, bod 86) těmito nařízeními beze zbytku stanoveny, neboť základní prvek dodávky, a sice cena závisí na nabídkách předložených účastníky nabídkového řízení a jejich přijetí ze strany Komise. Z toho vyplývá, že dodávka stanovená uvedenými nařízeními se provádí podle smlouvy uzavřené mezi Komisí a úspěšným účastníkem (obdobně viz výše uvedený rozsudek Cebag v. Komise, body 12 a 13).
            29. Také je třeba poukázat na skutečnost, že článek 1 nařízení č. 1799/1999 stanoví, že dodávka se provádí za podmínek stanovených nařízením č. 111/1999. Klauzule obsažená v článku 16 nařízení č. 111/1999 je proto nedílnou součástí smlouvy o dodávce a musí být považována za rozhodčí doložku ve smyslu článku 272 SFEU (obdobně viz výše uvedený rozsudek Cebag v. Komise, bod 14).
            30. Pokud jde o působnost uvedené rozhodčí doložky, podle ustálené judikatury je Soudní dvůr v zásadě oprávněn rozhodovat na základě rozhodčí doložky pouze o žalobách, které jsou odvozeny od smlouvy, která obsahuje rozhodčí doložku, nebo které přímo souvisejí s povinnostmi, jež z této smlouvy vyplývají (viz rozsudky ze dne 18. prosince 1986, Komise v. Zoubek, 426/85, Recueil, s. 4057, bod 11; ze dne 20. února 1997, IDE v. Komise, C-114/94, Recueil, s. I-803, bod 82, a ze dne 3. prosince 1998, Komise v. Iraco, C-337/96, Recueil, s. I-7943, bod 49).
            31. Platba za dodávku a uvolnění peněžní jistoty jsou však smluvními závazky. Jsou totiž formulovány v článku 10 a čl. 12 odst. 2 nařízení č. 111/1999 a staly se na základě článku 1 nařízení č. 1799/1999, podle něhož se dodávka provádí „za podmínek stanovených nařízením č. 111/1999“, nedílnou součástí sporné smlouvy. Žaloby na náhradu škody způsobené prodlením v souvislosti s plněním těchto dvou smluvních povinností je tudíž nutné považovat za žaloby, které jsou odvozeny od sporné smlouvy obsahující rozhodčí doložku nebo které přímo souvisejí s povinnostmi, jež z této smlouvy vyplývají.
            32. Mimoto mezi požadavky řádného výkonu spravedlnosti patří i zákaz existence příslušnosti více soudů v případě jedné a téže smlouvy, zejména pak v závislosti na povaze dotčeného smluvního závazku, a požadavek předcházet rozporuplnosti rozhodnutí, která by z toho mohla plynout (viz obdobně rozsudky ze dne 11. července 2002, Gabriel, C-96/00, Recueil, s. I-6367, body 57 a 58, jakož i ze dne 5. února 2004, DFDS Torline, C-18/02, Recueil, s. I-1417, bod 26).
            33. Z toho vyplývá, že článek 16 nařízení č. 111/1999 je nutné chápat tak, že Soudnímu dvoru přiznává pravomoc k rozhodnutí o žalobách na náhradu škody, která je údajně výsledkem prodlení v souvislosti s platbou za služby přepravy a s uvolněním peněžní jistoty.
            34. Skutečnost, že právě vnitrostátní intervenční agentuře přísluší zajistit splnění smluvních závazků spojených s placením za dodávku a s uvolněním dotčené peněžní jistoty, není v této souvislosti relevantní. Jediným titulem, na základě něhož může jednat, je smlouva o sporné dodávce, kterou je Komise vázána ve vztahu k úspěšnému účastníkovi. Vzhledem k tomu, že dotčené žaloby jsou odvozeny od uvedené smlouvy, musí být uznána pravomoc Soudního dvora Evropské unie k rozhodování o těchto žalobách, neboť požadavky řádného výkonu spravedlnosti brání existenci příslušnosti více soudů v případě jedné a téže smlouvy v závislosti na totožnosti původce nesplnění smluvních povinností.
            35. Z výše uvedených úvah vyplývá, že na položenou otázku je třeba odpovědět tak, že článek 16 nařízení č. 111/1999 musí být vykládán v tom smyslu, že přiznává pravomoc Soudnímu dvoru Evropské unie rozhodovat o sporech týkajících se podmínek, za nichž intervenční agentura určená k přijímání nabídek v rámci nabídkového řízení na bezplatnou dodávku zemědělských produktů do Ruské federace uskuteční platbu dlužnou úspěšnému účastníkovi a uvolní jistotu na provedení dodávky složenou uvedeným uchazečem ve prospěch této agentury, zejména pak o žalobách na náhradu škody, která je výsledkem pochybení, kterých se intervenční agentura dopustila při provádění těchto operací.
            K nákladům řízení
            36. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

            Výrok
            Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
            Článek 16 nařízení Komise (ES) č. 111/1999 ze dne 18. ledna 1999, kterým se stanoví obecná prováděcí pravidla k nařízení Rady (ES) č. 2802/98 o programu dodávek zemědělských produktů do Ruské federace, ve znění nařízení Komise (ES) č. 1125/1999 ze dne 28. května 1999, musí být vykládán v tom smyslu, že přiznává pravomoc Soudnímu dvoru Evropské unie rozhodovat o sporech týkajících se podmínek, za nichž intervenční agentura určená k přijímání nabídek v rámci nabídkového řízení na bezplatnou dodávku zemědělských produktů do Ruské federace uskuteční platbu dlužnou úspěšnému účastníkovi a uvolní jistotu na provedení dodávky složenou uvedeným uchazečem ve prospěch této agentury, zejména o žalobách na náhradu škody, která je výsledkem pochybení, kterých se intervenční agentura dopustila při provádění těchto operací.


Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (prvního senátu) ze dne 28. června 2011. # Aurora Mora Carrasco a další proti Evropskému parlamentu. # Veřejná služba - Úředníci. # Věc F-128/10.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 11. prosince 2003. # Hässle AB proti Ratiopharm GmbH. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Bundesgerichtshof - Německo. # Věc C-127/00.


Rozsudek Soudu prvního stupně (druhého senátu) ze dne 16. března 2005. # Fabio Andrés Ricci proti Komisi Evropských společenství. # Veřejná služba - Výběrové řízení. # Věc T-329/03.


Rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 24. února 2000. # ADT Projekt Gesellschaft der Arbeitsgemeinschaft Deutscher Tierzüchter mbH proti Komisi Evropských společenství. # Žaloba na neplatnost - Žaloba na náhradu škody - Přípustnost. # Věc T-145/98.