title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 30. června 2005.#Katja Candolin, Jari-Antero Viljaniemi a Veli-Matti Paananen proti Vahinkovakuutusosakeyhtiö Pohjola a Jarno Ruokoranta.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Korkein oikeus - Finsko.#Povinné pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel - Směrnice 84/5/EHS a 90/232/EHS - Režim občanskoprávní odpovědnosti - Podíl osoby cestující ve vozidle na škodě - Odmítnutí nebo omezení práva na výplatu náhrady škody.#Věc C-537/03.

text:
      Věc C-537/03
      Katja Candolin a další
      v.
      Vahinkovakuutusosakeyhtiö Pohjola a Jarno Ruokoranta
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Korkein oikeus)
      „Povinné pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel – Směrnice 84/5/EHS a 90/232/EHS – Režim občanskoprávní odpovědnosti – Podíl osoby cestující ve vozidle na škodě – Odmítnutí nebo omezení práva na výplatu náhrady škody“
      Stanovisko generálního advokáta L. A. Geelhoeda přednesené dne 10. března 2005
      Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 30. června 2005
      Shrnutí rozsudku
      Sbližování právních předpisů – Pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel – Směrnice 72/166, 84/5
            a 90/232 – Stanovení režimu občanskoprávní odpovědnosti použitelného na nehody způsobené provozem vozidel – Podmínky pro omezení
            práva na výplatu náhrady škody z povinného pojištění vycházející z toho, že se poškozená osoba cestující ve vozidle podílela
            na škodě – Pravomoc členských států – Omezení – Dopad postavení „majitele vozidla“ na dotčenou osobu cestující ve vozidle
            – Neexistence
      (Směrnice Rady 72/166 čl. 3 odst. 1, 84/5 čl. 2 odst. 1, a 90/232 článek 1)
       Z cílů směrnic 72/166, 84/5 a 90/232 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se pojištění občanskoprávní
         odpovědnosti z provozu motorových vozidel, jakož i z jejich znění vyplývá, že neharmonizují režimy občanskoprávní odpovědnosti
         členských států a že za současného stavu práva Společenství si mohou členské státy stanovit režim občanskoprávní odpovědnosti
         použitelný na nehody způsobené provozem vozidel a zejména podmínek omezení práva na výplatu náhrady škody z povinného pojištění
         provozu motorového vozidla z toho důvodu, že se poškozená osoba cestující ve vozidle podílela na škodě.

      Členské státy musí vykonávat své pravomoci při respektování práva Společenství a konkrétně čl. 3 odst. 1 směrnice 72/166,
         čl. 2 odst. 1 směrnice 84/5 a článku 1 směrnice 90/232, jejichž cílem je zaručit, aby povinné pojištění provozu motorových
         vozidel umožnilo všem osobám cestujícím ve vozidle, které byly poškozeny nehodou, aby jim byla vyplacena náhrada utrpěné škody.
         Ustanovení vnitrostátního práva o výplatě náhrady škody z nehod způsobených provozem vozidla tedy nemohou uvedená ustanovení
         zbavit jejich užitečného účinku.

      Tak by tomu bylo zejména v případě, pokud by vnitrostátní právní úprava, definovaná na základě obecných a abstraktních kritérií
         pouze na základě podílu osoby cestující ve vozidle na vzniku škody buď odmítla osobě cestující ve vozidle její právo na výplatu
         náhrady škody z povinného pojištění provozu motorového vozidla, nebo takové právo nepřiměřeně omezila. Skutečnost, že dotčená
         osoba cestující ve vozidle je majitelem vozidla, jehož řidič nehodu způsobil, nemá v tomto ohledu žádný dopad.

      (viz body 24, 27–29, 31, 35 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      30. června 2005 (*)

      „Povinné pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel – Směrnice 84/5/EHS a 90/232/EHS – Režim občanskoprávní odpovědnosti – Podíl osoby cestující ve vozidle na škodě – Odmítnutí nebo omezení práva na výplatu náhrady škody“
      Ve věci C‑537/03,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Korkein oikeus (Finsko)
         ze dne 19. prosince 2003, došlým Soudnímu dvoru dne 22. prosince 2003, v řízení

      Katja Candolin,
      Jari-Antero Viljaniemi,
      Veli-Matti Paananen
      proti
      Vahinkovakuutusosakeyhtiö Pohjola,
      Jarnu Ruokorantovi,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, K. Lenaerts, J. N. Cunha Rodrigues (zpravodaj), E. Juhász a M. Ilešič, soudci,
      generální advokát: L. A. Geelhoed,
      vedoucí soudní kanceláře: H. von Holstein, náměstek vedoucího soudní kanceláře,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 19. ledna 2005,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za V.-M. Paananena M. Hunnakkem, asianajaja,
      –       za Vahinkovakuutusosakeyhtiö Pohjola M. Mäkeläou, jako zmocněncem,
      –       za finskou vládu T. Pynnä, jako zmocněnkyní,
      –       za německou vládu M. Lummou, jako zmocněncem,
      –       za rakouskou vládu E. Riedlem, jako zmocněncem,
      –       za švédskou vládu K. Norman, jako zmocněnkyní,
      –       za norskou vládu I. Djupvik, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s T. Nordbyem, advocate,
      –       za Komisi Evropských společenství E. Traversou a M. Huttunenem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 10. března 2005,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu druhé směrnice Rady 84/5/EHS ze dne 30. prosince 1983 o sbližování
         právních předpisů členských států týkajících se pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel (Úř. věst.
         L 8, s. 17; Zvl. vyd. 06/07, s. 3, dále jen „druhá směrnice“) a třetí směrnice Rady 90/232/EHS ze dne 14. května 1990 o sbližování
         právních předpisů členských států týkajících se pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel (Úř. věst.
         L 129, s. 33; Zvl. vyd. 06/01, s. 249, dále jen „třetí směrnice“).

      2       Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi K. Candolin, jakož i J.‑A. Viljaniemim a V.-M. Paananenem a pojišťovnou Vahinkovakuutusosakeyhtiö
         Pohjola (dále jen „Pohjola“) a J. Ruokorantou, ohledně náhrady škody po nehodě vozidla, která jim má být vyplacena.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3       Podle čl. 3 odst. 1 směrnice Rady 72/166/EEC ze dne 24. dubna 1972 o sbližování právních předpisů členských států týkajících
         se pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel a kontroly povinnosti uzavřít pro případ takové odpovědnosti
         pojištění (Úř. věst. L 103, s. 1; Zvl. vyd. 06/01, s. 10, dále jen „první směrnice“):

      „Každý členský stát přijme […] veškerá nezbytná opatření, aby zajistil, že občanskoprávní odpovědnost z provozu vozidel, která
         mají obvyklé stanoviště na jeho území, byla kryta pojištěním. Rozsah pojištěné odpovědnosti a podmínky pojistného krytí se
         určí na základě těchto opatření.“

      4       Sedmý a devátý bod odůvodnění druhé směrnice zní takto:
      „vzhledem k tomu, že je v zájmu poškozených, aby se účinky určitých ustanovení o vyloučení odpovědnosti omezovaly na vztah
         mezi pojistitelem a osobou, která za nehodu odpovídá […];

      […]
      vzhledem k tomu, že rodinným příslušníkům pojištěné osoby, řidiče nebo kterékoli jiné odpovídající [odpovědné] osoby je třeba
         poskytnout ochranu srovnatelnou s ochranou kterýchkoli jiných třetích osob, v každém případě u škody na zdraví“.

      5       Článek 2 odst. 1 téže druhé směrnice stanoví:
      „Každý členský stát přijme potřebná opatření k zabezpečení toho, aby pro účely čl. 3 odst. 1 směrnice 72/166/EHS bylo ve vztahu
         k nárokům třetích osob poškozených nehodou považováno za neplatné jakékoli zákonné ustanovení [ustanovení práva] či smluvní
         ujednání obsažené v pojistce vydané podle čl. 3 odst. 1 směrnice 72/166/EHS, které z pojištění vylučuje užívání či řízení
         vozidel:

      –       osobami, které k tomu nejsou výslovně či nepřímo oprávněny, nebo
      –       osobami bez řidičského průkazu, který by jim dovoloval řídit dotyčné vozidlo, nebo
      –       osobami porušujícími zákonem stanovené technické podmínky týkající se stavu a bezpečnosti dotyčného vozidla.
      Ustanovení či ujednání uvedená v první odrážce však lze uplatnit vůči osobám, které do vozidla, jež věcnou škodu nebo škodu
         na zdraví způsobilo, dobrovolně nastoupily, může-li pojistitel prokázat, že věděly o tom, že vozidlo bylo odcizeno.

      […]“
      6       Článek 1 třetí směrnice stanoví:
      „Aniž je dotčen čl. 2 odst. 1 druhý pododstavec směrnice 84/5/EHS, kryje pojištění uvedené v čl. 3 odst. 1 směrnice 72/166/EHS
         odpovědnost za škody na zdraví všech osob cestujících ve vozidle, s výjimkou řidiče, vyplývající z provozu vozidla.

      […]“
       Vnitrostátní právní úprava
      7       V době rozhodné z hlediska skutečností v původním řízení zněl čl. 7 odst. 1 a 3 zákona o pojištění provozu motorových vozidel
         [liikennevakuutuslaki (279/1959)] ze dne 26. června 1959, ve znění zákona 656/1994, takto:

      „1.      Pokud se osoba poškozená dopravní nehodou podílela na jejím vzniku, může jí být odmítnuta nebo snížena výplata náhrady škod
         jiných než utrpěné škody na zdraví, podle jí způsobeného zavinění, podle způsobu řízení vozidla a podle dalších okolností,
         které vedly ke vzniku škody. Pokud osoba způsobila utrpěnou škodu na zdraví, ať úmyslně či z hrubé nedbalosti, bude jí vyplacena
         náhrada škody pouze v rozsahu, v němž se na vzniku škody podílely ostatní okolnosti.

      […]
      3.      Pokud osoba způsobila utrpěnou škodu na zdraví při řízení vozidla, přičemž v době řízení či poté byla její míra alkoholu v krvi
         alespoň 1,2 promile nebo její míra alkoholu na litr vydechnutého vzduchu alespoň 0,6 mg, anebo způsobila škodu při řízení
         vozidla pod vlivem alkoholu nebo jiné omamné látky, takže její schopnost bezchybně reagovat byla výrazně oslabena, výplata
         náhrady škody je krytá pojištěním pouze tehdy, pokud pro to existuje zvláštní důvod. Výše uvedená ustanovení týkající se práva
         na výplatu náhrady škody řidiči jsou rovněž použitelná na osobu cestující ve vozidle v době vzniku škody, ačkoliv znala nebo
         měla znát stav řidiče.“

      8       V návaznosti na odůvodněné stanovisko zaslané dne 20. března 2002 Komisí Evropských společenství Finské republice byla druhá
         věta téhož čl. 7 odst. 3 změněna zákonem 548/2002. Podle tohoto nového ustanovení:

      „Výplata náhrady škody osobě cestující v době vzniku škody ve vozidle, jehož řidič jevil známky popsané v tomto odstavci,
         může být přiměřeně snížena na základě jejího vlastního podílu na škodě.“

      9       Od nabytí účinnosti zákona 1144/2002 dne 1. února 2003 zní čl. 7 odst. 1 zákona o pojištění provozu motorových vozidel takto:
      „Jestliže se osoba úmyslně podílela na vzniku utrpěné škody na zdraví, bude jí vyplacena náhrada škody pouze v tom rozsahu,
         v němž se na vzniku škody podílely ostatní okolnosti. Pokud se osoba podílela na vzniku utrpěné škody na zdraví z hrubé nedbalosti,
         může jí být odmítnuta nebo snížena výplata náhrady škody, pokud je toto vzhledem k okolnostem spravedlivé.“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      10     Dne 21. dubna 1997 cestovala T. Candolin, matka K. Candolin, jakož i J.‑A. Viljaniemi a V.-M. Paananen vozidlem posledně uvedeného,
         které tehdy řídil J. Ruokoranta. Během této cesty došlo k dopravní nehodě, která způsobila smrt T. Candolin, jakož i vážná
         zranění ostatních cestujících.

      11     Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že řidič i ostatní cestující byli ve stavu opilosti.
      12     Porin käräjäoikeus (soud prvního stupně Pori) odsoudil J. Ruokorantu k trestu odnětí svobody a uložil mu nahradit K. Candolin,
         jakož i J.-A. Viljaniemiovi a V.‑M. Paananenovi škodu. Co se týče otázky výplaty náhrady škody pojišťovnou Pohjola, tento
         soud, maje za to, že osoby cestující ve vozidle si měly všimnout stavu opilosti řidiče, rozhodl, že v zásadě žádná z nich
         nemá podle čl. 7 odst. 3 zákona o pojištění provozu motorových vozidel, ve znění zákona 656/1994, právo na vyplacení náhrady
         škody uvedenou pojišťovnou. Pokud však ve smyslu tohoto ustanovení existoval „zvláštní důvod“ pro výplatu náhrady škody, bylo
         by možné výplatu na Pohjola vymáhat. Vzhledem k utrpěnému těžkému zranění V.-M. Paananena a ke skutečnosti, že J. Ruokorantovi
         se vzhledem k jeho finanční situaci pravděpodobně nepodaří vyplatit náhradu škody, Porin käräjäoikeus rozhodl, že Pohjola
         by měla vyplatit náhradu této škody. Naproti tomu se domníval, že v případě K. Candolin a J.-A. Viljaniemiho se nelze dovolat
         žádného „zvláštního důvodu“.

      13     Po podání odvolání Turun hovioikeus (odvolací soud Turku) rozhodl, že Pohjola by neměla vyplatit ani náhradu škody, jíž byl
         J. Ruokoranta dlužen V.‑M. Paananenovi.

      14     Katja Candolin, jakož i J.-A. Viljaniemi a V.-M. Paananen tedy podali mimořádný opravný prostředek proti rozsudku Turun hovioikeus
         ke Korkein oikeus (Nejvyšší soud). Domáhají se, aby výplata jejich náhrady škody byla kryta pojišťovnou na základě pojištění
         provozu motorových vozidel. Pohjola zpochybňuje, že by měla povinnost náhrady škody s odůvodněním, že jestliže osoba cestující
         ve vozidle do něj nastoupila, vědoma si toho, že existuje nebezpečí vzniku škody vyšší, než je běžné, musí nést odpovědnost
         za své jednání.

      15     Korkein oikeus, maje za to, že právní předpisy ve znění účinném v rozhodné době je třeba vykládat v souladu s právem Společenství,
         se rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Omezuje článek 1 třetí směrnice […], podle kterého pojištění kryje odpovědnost za škody na zdraví všech osob cestujících ve
         vozidle, s výjimkou řidiče, vyplývající z provozu vozidla, nebo jiný akt či zásada práva Společenství možnost vzít ve vnitrostátním
         právu v úvahu dopad podílu osoby cestující ve vozidle na vzniku utrpěné škody během přezkumu jejího práva na výplatu náhrady
         škody z povinného pojištění provozu motorového vozidla?

      2)      Je na základě jednání osoby cestující ve vozidle odmítnutí nebo omezení jejího práva na výplatu náhrady škody, utrpěné následkem
         nehody, z povinného pojištění v souladu s právem Společenství, a to v jakékoli jiné situaci, než je situace uvedená v čl.
         2 odst. 1 druhém pododstavci druhé směrnice […]? Může tomu tak být například v případě, kdy osoba nastoupila do vozidla přesto,
         že si mohla povšimnout, že nebezpečí nehody a škody bylo větší než obvykle?

      3)      Brání právo Společenství tomu, aby byl stav opilosti řidiče vzat v úvahu jakožto skutečnost ovlivňující jeho schopnost řídit
         naprosto bezpečně motorové vozidlo?

      4)      Brání právo Společenství posoudit přísněji právo majitele vozidla na výplatu náhrady utrpěné škody z povinného pojištění v případě,
         že jej nechal řídit osobou ve stavu opilosti, než právo ostatních osob cestujících ve vozidle?

       K předběžným otázkám
      16     Podstatou těchto otázek předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda čl. 2 odst. 1 druhý pododstavec druhé
         směrnice a článek 1 třetí směrnice brání vnitrostátní právní úpravě, která z důvodu podílu osoby cestující ve vozidle na vzniku
         utrpěné škody umožňuje odmítnutí či omezení výplaty náhrady škody uplatněné z povinného pojištění provozu motorového vozidla,
         a zda je odpověď odlišná v případě, kdy je osoba cestující ve vozidle jeho majitelem.

      17     Úvodem je třeba připomenout, že první, druhá a třetí směrnice jednak zajišťují volný pohyb jak vozidel, která mají obvyklé
         stanoviště na území Společenství, tak osob, které jimi cestují, a jednak zaručují, že s osobami poškozenými nehodami způsobenými
         těmito vozidly bude zacházeno srovnatelným způsobem bez ohledu na to, ve kterém místě Společenství k nehodě dojde (rozsudek
         ze dne 28. března 1996, Ruiz Bernáldez, C‑129/94, Recueil, s. I‑1829, bod 13).

      18     Ve světle cíle ochrany poškozených Soudní dvůr rozhodl, že čl. 3 odst. 1 první směrnice brání tomu, aby se pojišťovatel mohl
         opírat o právní předpisy nebo smluvní ujednání za účelem odmítnutí vyplatit náhradu škody třetím osobám poškozeným nehodou
         pojištěného vozidla (výše uvedený rozsudek Ruiz Bernáldez, bod 20).

      19     Soudní dvůr rovněž rozhodl, že čl. 2 odst. 1 první pododstavec druhé směrnice pouze připomíná tuto povinnost, co se týče předpisů
         nebo ustanovení pojistky vylučujících z pojištění užívání či řízení vozidel ve zvláštních případech (osobami, které nejsou
         k řízení vozidla oprávněny, osobami bez řidičského průkazu nebo osobami porušujícími zákonem stanovené technické podmínky
         týkající se stavu a bezpečnosti dotyčného vozidla) (výše uvedený rozsudek Ruiz Bernáldez, bod 21).

      20     Jako výjimku z této povinnosti druhý pododstavec uvedeného čl. 2 odst. 1 stanoví, že určitým poškozeným nemusí být s ohledem
         na situaci, kterou sami způsobili, vyplacena pojistitelem náhrada škody (osobám, které do vozidla nastoupily, ač věděly o tom,
         že vozidlo bylo odcizeno) (výše uvedený rozsudek Ruiz Bernáldez, bod 21).

      21     Protože se však jedná o ustanovení, které stanoví výjimku z obecného pravidla, musí být čl. 2 odst. 1 druhý pododstavec druhé
         směrnice vykládán striktně.

      22     Jak právem uvedl generální advokát v bodě 42 svého stanoviska, jakýkoliv jiný výklad by členským státům umožnil omezit za
         určitých okolností výplatu náhrady škody třetím osobám poškozeným dopravní nehodou, přičemž cílem uvedených směrnic je právě
         tomu zabránit.

      23     Z toho vyplývá, že čl. 2 odst. 1 druhý pododstavec druhé směrnice musí být vykládán tak, že ustanovení práva či smluvní ujednání
         obsažené v pojistce, které z pojištění vylučuje užívání či řízení vozidel, může být namítáno vůči třetím osobám poškozeným
         dopravní nehodou pouze tehdy, může-li pojistitel prokázat, že osoby do vozidla, jež věcnou škodu nebo škodu na zdraví způsobilo,
         dobrovolně nastoupily, ač věděly o tom, že vozidlo bylo odcizeno.

      24     Co se týče odmítnutí či omezení práva na výplatu náhrady škody uplatněné z povinného pojištění provozu motorového vozidla
         z toho důvodu, že se poškozená osoba cestující ve vozidle podílela na škodě, z cílů první, druhé i třetí směrnice, jakož i z jejich
         znění vyplývá, že neharmonizují režimy občanskoprávní odpovědnosti členských států a že za současného stavu práva Společenství
         si mohou členské státy stanovit režim občanskoprávní odpovědnosti použitelný na nehody způsobené provozem vozidel (rozsudek
         ze dne 14. září 2000, Mendes Ferreira a Delgado Correia Ferreira, C‑348/98, Recueil, s. I‑6711, body 23 a 29).

      25     V tomto ohledu Pohjola, jakož i finská, německá, rakouská a norská vláda tvrdí, že právo Společenství nestanoví žádné omezení
         posouzení, podle vnitrostátního práva občanskoprávní odpovědnosti, dosahu podílu osoby cestující ve vozidle na vzniku utrpěné
         škody.

      26     Takový argument nelze přijmout.
      27     Členské státy musí vykonávat své pravomoci při respektování práva Společenství a konkrétně čl. 3 odst. 1 první směrnice, čl.
         2 odst. 1 druhé směrnice a článku 1 třetí směrnice, jejichž cílem je zaručit, aby povinné pojištění provozu motorových vozidel
         umožnilo všem osobám cestujícím ve vozidle, které byly poškozeny nehodou, aby jim byla vyplacena náhrada utrpěné škody.

      28     Ustanovení vnitrostátního práva o výplatě náhrady škody z nehod způsobených provozem vozidla tedy nemohou uvedená ustanovení
         zbavit jejich užitečného účinku.

      29     Tak by tomu bylo zejména v případě, pokud by vnitrostátní právní úprava, definovaná na základě obecných a abstraktních kritérií
         pouze na základě podílu osoby cestující ve vozidle na vzniku škody buď odmítla osobě cestující ve vozidle její právo na výplatu
         náhrady škody z povinného pojištění provozu motorového vozidla nebo takové právo nepřiměřeně omezila.

      30     Rozsah výplaty náhrady škody poškozenému může být na základě individuálního posouzení omezen pouze za výjimečných okolností.
      31     V rámci posouzení existence takových okolností a přiměřenosti omezení výplaty náhrady škody, které je v pravomoci vnitrostátního
         soudu, nemá skutečnost, že dotčená osoba cestující ve vozidle je majitelem vozidla, jehož řidič nehodu způsobil, žádný dopad.

      32     Když článek 1 třetí směrnice totiž stanoví, že pojištění občanskoprávní odpovědnosti týkající se provozu vozidel kryje odpovědnost
         za škody na zdraví všech osob cestujících ve vozidle, s výjimkou řidiče, zavádí pouze rozlišení mezi řidičem vozidla a ostatními
         osobami cestujícími ve vozidle.

      33     Kromě toho cíle ochrany připomenuté v bodech 18 až 20 tohoto rozsudku ukládají, aby právní situace majitele vozidla, který
         se nacházel ve vozidle v době nehody nikoliv jako řidič, ale jako osoba cestující ve vozidle, byla postavena na roveň právní
         situaci ostatních osob cestujících ve vozidle, které byly nehodou poškozeny.

      34     Tento výklad je potvrzen vývojem právních předpisů Společenství. Sedmý bod odůvodnění druhé směrnice uvádí, že je v zájmu
         poškozených, aby se účinky určitých ustanovení o vyloučení odpovědnosti omezovaly na vztah mezi pojistitelem a osobou, která
         za nehodu odpovídá. Jak vyplývá z devátého bodu odůvodnění této směrnice, za účelem poskytnutí ochrany srovnatelné s ochranou
         ostatních třetích osob poškozených nehodou rozšířil článek 3 téže směrnice krytí pojištění na škody na zdraví rodinným příslušníkům
         pojištěné osoby, řidiče nebo kterékoliv jiné odpovědné osoby. Článek 1 třetí směrnice obsahuje ještě širší definici, když
         stanoví výplatu náhrady škod na zdraví všem osobám cestujícím ve vozidle, s výjimkou řidiče. Majiteli vozidla coby osobě cestující
         ve vozidle tedy přísluší výplata náhrady škody.

      35     S ohledem na výše uvedené úvahy je namístě odpovědět na položené otázky tak, že za takových okolností, jaké jsou okolnosti
         ve věci v původním řízení, čl. 2 odst. 1 druhé směrnice a článek 1 třetí směrnice brání vnitrostátní právní úpravě, která
         umožňuje odmítnutí či nepřiměřené omezení výplaty náhrady škody z povinného pojištění provozu motorového vozidla na základě
         podílu osoby cestující ve vozidle na vzniku utrpěné škody. Skutečnost, že dotčená osoba cestující ve vozidle je majitelem
         vozidla, jehož řidič nehodu způsobil, nemá žádný dopad.

       K nákladům řízení
      36     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      Za takových okolností, jako jsou okolnosti ve věci v původním řízení, čl. 2 odst. 1 druhé směrnice Rady 84/5/EHS ze dne 30. prosince
            1983 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových
            vozidel, a článek 1 třetí směrnice Rady 90/232/EHS ze dne 14. května 1990 o sbližování právních předpisů členských států týkajících
            se pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel, brání vnitrostátní právní úpravě, která umožňuje odmítnutí
            či nepřiměřené omezení výplaty náhrady škody z povinného pojištění provozu motorového vozidla na základě podílu osoby cestující
            ve vozidle na vzniku utrpěné škody. Skutečnost, že dotčená osoba cestující ve vozidle je majitelem vozidla, jehož řidič nehodu
            způsobil, nemá žádný dopad.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: finština.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 21. února 2008.#Malina Klöppel proti Tiroler Gebietskrankenkasse.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Oberlandesgericht Innsbruck - Rakousko.#Nárok na rakouský přídavek na domácí péči o dítě - Doby pobírání rodinných dávek v jiném členském státě, které nejsou započteny - Nařízení (EHS) č. 1408/71.#Věc C-507/06.

text:
      Věc C-507/06
      Malina Klöppel
      v.
      Tiroler Gebietskrankenkasse
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Oberlandesgericht Innsbruck)
      „Nárok na rakouský přídavek na domácí péči o dítě – Doby pobírání rodinných dávek v jiném členském státě, které nejsou započteny – Nařízení (EHS) č. 1408/71“
      Shrnutí rozsudku
      Sociální zabezpečení migrujících pracovníků – Rovné zacházení – Přídavek na domácí péči o dítě
      (Nařízení Rady č. 1408/71, čl. 3 odst. 1)
      Článek 3 odst. 1 nařízení č. 1408/71 brání tomu, aby členský stát odmítl pro účely přiznání takové rodinné dávky, jakou je
         přídavek na domácí péči o dítě, započíst dobu pobírání srovnatelné dávky v jiném členském státě stejným způsobem, jako kdyby
         tato doba byla splněna na jeho vlastním území.

      Zásada zákazu diskriminace, zakotvená v čl. 39 odst. 2 ES a v oblasti sociálního zabezpečení migrujících pracovníků konkretizovaná
         čl. 3 odst. 1 výše uvedeného nařízení, totiž zakazuje nejen zjevnou diskriminaci na základě státní příslušnosti osob, kterým
         přísluší nároky ze systémů sociálního zabezpečení, ale také všechny skryté formy diskriminace, které použitím jiných rozlišovacích
         kritérií vedou ve skutečnosti ke stejnému výsledku. Za nepřímo diskriminační tak musejí být považovány podmínky vnitrostátního
         práva, které se sice uplatní nezávisle na státní příslušnosti, avšak v zásadě nebo ve velké většině se dotýkají migrujících
         pracovníků, jakož i podmínky, které se uplatní bez rozdílu, ale které mohou být snadněji splněny tuzemskými pracovníky než
         migrujícími pracovníky nebo které by mohly působit zejména v neprospěch migrujících pracovníků.

      (viz body 17–18, 22 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      21. února 2008(*)

      „Nárok na rakouský přídavek na domácí péči o dítě – Doby pobírání rodinných dávek v jiném členském státě, které nejsou započteny – Nařízení (EHS) č. 1408/71“
      Ve věci C‑507/06,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Oberlandesgericht
         Innsbruck (Rakousko) ze dne 30. listopadu 2006, došlým Soudnímu dvoru dne 13. prosince 2006, v řízení

      Malina Klöppel
      proti
      Tiroler Gebietskrankenkasse,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, L. Bay Larsen, K. Schiemann (zpravodaj), P. Kūris a C. Toader, soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za M. Klöppel D. Riefem,
      –        za Tiroler Gebietskrankenkasse A. Bramböck, jako zmocněnkyní,
      –        za rakouskou vládu C. Pesendorfer, jako zmocněnkyní,
      –        za italskou vládu I. M. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s W. Ferrante, avvocato dello Stato,
      –        za Komisi Evropských společenství V. Kreuschitzem, jako zmocněncem,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 3 a 72 nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971
         o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky
         pohybující se v rámci Společenství, v jeho znění pozměněném a aktualizovaném nařízením Rady (ES) č. 118/97 ze dne 2. prosince
         1996 (Úř. věst. 1997, L 28, s. 1; Zvl. vyd. 05/03, s. 3), ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1386/2001
         ze dne 5. června 2001 (Úř. věst. L 187, s. 1; Zvl. vyd. 05/04, s. 129, dále jen „nařízení č. 1408/71“), jakož i článku 10a
         nařízení Rady (EHS) č. 574/72 ze dne 21. března 1972, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení (EHS) č. 1408/71 v jeho
         znění pozměněném a aktualizovaném nařízením č. 118/97, ve znění nařízení Komise (ES) č. 410/2002 ze dne 27. února 2002 (Úř. věst.
         L 62, s. 17; Zvl. vyd. 05/01, s. 83, dále jen „nařízení č. 574/72“).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi M. Klöppel a Tiroler Gebietskrankenkasse ve věci délky doby, během níž může
         dotyčná osoba pobírat v Rakousku přídavek na domácí péči o dítě.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3        Podle článku 3 nařízení č. 1408/71, nazvaného „Rovnost zacházení“:

      „1.      S výhradou zvláštních ustanovení tohoto nařízení mají osoby s bydlištěm na území jednoho z členských států, na něž se vztahuje
         toto nařízení, stejná práva a povinnosti podle právních předpisů kteréhokoli členského státu jako státní příslušníci uvedeného
         státu.

      […]“
      4        Článek 4 nařízení č. 1408/71, nazvaný „Věcná působnost“, stanoví:

      „1.      Toto nařízení se vztahuje na všechny právní předpisy týkající se těchto odvětví sociálního zabezpečení:
      […]
      h)      rodinné dávky.
      […]“
      5        Článek 72 nařízení č. 1408/71, nazvaný „Sčítání dob pojištění, zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti“, stanoví:

      „Pokud právní předpisy členského státu podmiňují získání nároku na dávky získáním dob pojištění, zaměstnání nebo samostatné
         výdělečné činnosti, přihlíží příslušná instituce uvedeného státu v nezbytné míře k dobám pojištění, zaměstnání nebo samostatné
         výdělečné činnosti získaným v kterémkoli jiném členském státě, jako by byly získány podle jí uplatňovaných právních předpisů.“

      6        Podle čl. 10a nařízení č. 574/72, nazvaného „Pravidla použitelná, pokud zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně výdělečně činná
         podléhá postupně právním předpisům několika členských států během stejného období nebo části období“:

      „Pokud zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně výdělečně činná podléhala postupně právním předpisům dvou členských států během
         období oddělujícího dvě data výplaty rodinných dávek, která jsou stanovena právními předpisy jednoho nebo více dotyčných členských
         států, použijí se tato pravidla:

      a)      rodinné dávky, o které může dotyčná osoba žádat na základě právních předpisů každého z těchto států, musí odpovídat počtu
         denních dávek náležejících podle příslušných právních předpisů. Pokud tyto právní předpisy nestanoví denní dávky, přiznají
         se rodinné dávky v poměru k délce období, kdy dotyčná osoba podléhala právním předpisů každého z členských států, v poměru
         k době stanovené dotyčnými právními předpisy;

      b)      pokud byly rodinné dávky poskytovány institucí během období, kdy měly být poskytovány jinou institucí, provedou uvedené instituce
         mezi sebou vyúčtování;

      […]“
       Rakouská právní úprava
      7        Ustanovení § 5 zákona o přídavku na domácí péči o dítě (KinderbetreuungsgeldG) ze dne 8. srpna 2001 (BGB1. I, 103/2001, dále
         jen „KBGG“) stanoví:

      „1. Přídavek na domácí péči o dítě je poskytován nejdéle do dosažení třicátého šestého měsíce života dítěte, pokud není dále
         stanoveno jinak.

      2. Požádá-li jen jeden z rodičů o přídavek na domácí péči o dítě, je mu poskytován nejdéle do dosažení třicátého měsíce života
         dítěte. Požádá-li o přídavek na domácí péči o dítě rovněž druhý z rodičů, prodlužuje se doba trvání nároku nad dosažení třicátého
         měsíce života dítěte o ono období, ve kterém druhý z rodičů uplatňuje přídavek na domácí péči o dítě, nejdéle však do dosažení
         třicátého šestého měsíce života dítěte.

      3. Přídavek na domácí péči o dítě mohou pobírat střídavě oba rodiče, přičemž na jedno dítě je přípustné dvakrát změnit osobu
         pobírající přídavek. […]“

       Spor v původním řízení a předběžná otázka
      8        Malina Klöppel, německá státní příslušnice a úřednice spolkové země Severní Porýní-Vestfálsko, bydlí v Rakousku a je zaměstnaná
         jako učitelka na gymnáziu v Německu. Do 18. srpna 2004 bydlela v Německu, kde se dne 11. dubna 2004 narodila její dcera. Christian
         Kraler, rakouský státní příslušník, druh M. Klöppel a otec tohoto dítěte, se od 1. března 2004 nastěhoval k dotyčné do jejího
         bydliště, aby jí pomohl před porodem a po narození o uvedené dítě pečoval. Za tímto účelem požádal Ch. Kraler svého zaměstnavatele
         v Rakousku, univerzitu v Innsbrucku, o neplacenou dovolenou. Malině Klöppel byla od 22. července 2004 do 10. dubna 2007 poskytnuta
         dovolená v rozsahu plného pracovního úvazku a bez nároku na odměnu.

      9        Po narození své dcery pobírali M. Klöppel a Ch. Kraler, kteří bydleli v Německu, přídavek na výchovu dítěte vyplácený v tomto
         členském státě, přičemž Ch. Kraler obdržel tento přídavek za období od 11. dubna 2004 do 11. srpna 2004.

      10      Dne 18. srpna 2004 se M. Klöppel a Ch. Kraler společně se svým dítětem usadili v Rakousku, kde se Ch. Kraler vrátil do zaměstnání.

      11      Od tohoto dne do 11. října 2006 pobírala M. Klöppel rakouský přídavek na domácí péči o dítě. Její žádost o prodloužení pobírání
         tohoto přídavku až do 10. dubna 2007 byla rozhodnutím Tiroler Gebietskrankenkasse ze dne 3. května 2006 zamítnuta. Toto zamítnutí
         je založeno na § 5 odst. 2 KBGG, který stanoví, že pokud jen jeden z rodičů požádá o přídavek na domácí péči o dítě, je mu poskytován
         nejdéle 30 měsíců následujících po narození dotčeného dítěte, ale požádá-li o přídavek na domácí péči o dítě (nebo jej pobírá)
         rovněž druhý z rodičů, může být právo pobírat tento přídavek přiznáno na 36 měsíců a rodiče pobírají zmíněný přídavek střídavě.
         Při posouzení nároku M. Klöppel na přídavek na domácí péči o dítě po dobu 36 měsíců nicméně nebylo zohledněno, že Ch. Kraler
         pobíral v období od 11. dubna do 11. srpna 2004 přídavek na výchovu v Německu.

      12      M. Klöppel podala proti tomuto rozhodnutí žalobu.

      13       Landesgericht Innsbruck vyhověl argumentaci Tiroler Gebietskrankenkasse a žalobu M. Klöppel zamítl, když rozhodl, že M. Klöppel
         má právo na přídavek na domácí péči o dítě pouze po dobu 30 měsíců.

      14      Malina Klöppel podala proti tomuto rozhodnutí odvolání a za těchto podmínek se Oberlandesgericht Insbruck rozhodl přerušit
         řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

      „Je nutné vykládat článek 72 nařízení […] č. 1408/71 […] ve spojení se článkem 3 tohoto nařízení, jakož i článkem 10a nařízení
         […] č. 574/72 […] v tom smyslu, že s dobami pobírání rodinných dávek v jednom členském státě (zde v Německu – Bundeserziehungsgeld
         [přídavek na výchovu dítěte]) musí být pro účely oprávnění k pobírání srovnatelné dávky v jiném členském státě (zde Rakousko
         – Kinderbetreuungsgeld [přídavek na domácí péči o dítě]) zacházeno stejně, a musí proto být pro účely nároku na dávky ve druhém
         členském státě kvalifikovány jako doby pobírání v tuzemsku, jestliže oba rodiče během těchto dob pobírání musí být kvalifikováni
         jako zaměstnané osoby ve smyslu čl. 1 písm. a) bodu i) nařízení č. 1408/71?“

       K předběžné otázce
      15      Předkládající soud uvádí, že v situaci M. Klöppel jsou sledované doby, které se započítávají pro vznik nároku na přídavek
         na domácí péči o dítě, posuzovány odlišně podle toho, zda byly splněny v Rakousku, nebo v jiném členském státě. Pokud by tak
         Ch. Kraler býval zajišťoval domácí péči o své dítě v Rakousku a pobíral za to přídavek na domácí péči o dítě v tomto členském
         státě, měla by M. Klöppel nárok pobírat uvedený přídavek po delší dobu. Vzhledem k těmto okolnostem a po konstatování, že
         situace M. Klöppel spadá do působnosti nařízení č. 1408/71, se předkládající soud táže, zda mohou být ustanovení tohoto nařízení
         vykládána v tom smyslu, že doby, během nichž byly pobírány rodinné přídavky v Německu, musejí být postaveny na roveň období
         pobírání srovnatelných přídavků v Rakousku.

      16      V tomto ohledu je třeba nejdříve uvést, že, jak tvrdí rakouská vláda, právo Společenství nezasahuje do působnosti členských
         států upravit své systémy sociálního zabezpečení a že při neexistenci harmonizace na úrovni Společenství je věcí právních
         předpisů každého členského státu určit podmínky poskytování dávek sociálního zabezpečení, jakož i jejich výši a délku jejich
         poskytování. Členské státy při výkonu této pravomoci nicméně musí dodržovat právo Společenství, a zvláště ustanovení Smlouvy
         o ES týkající se volného pohybu pracovníků nebo práva, přiznaného každému občanu Evropské unie, svobodně se pohybovat a pobývat
         na území členských států (rozsudek ze dne 23. listopadu 2000, Elsen, C‑135/99 , Recueil, s. I‑10409, bod 33).

      17      Zásada zákazu diskriminace, zakotvená v čl. 39 odst. 2 ES a v oblasti sociálního zabezpečení migrujících pracovníků konkretizovaná
         čl. 3 odst. 1 nařízení č. 1408/71, zakazuje nejen zjevnou diskriminaci na základě státní příslušnosti osob, kterým přísluší
         nároky ze systémů sociálního zabezpečení, ale také všechny skryté formy diskriminace, které použitím jiných rozlišovacích
         kritérií vedou ve skutečnosti ke stejnému výsledku (viz rozsudek ze dne 18. ledna 2007, Celozzi, C‑332/05, Sb. rozh. s. I‑563,
         body 13 a 23).

      18      Za nepřímo diskriminační tak musejí být považovány podmínky vnitrostátního práva, které se sice uplatní nezávisle na státní
         příslušnosti, avšak v zásadě nebo ve velké většině se dotýkají migrujících pracovníků, jakož i podmínky, které se uplatní
         bez rozdílu, ale které mohou být snadněji splněny tuzemskými pracovníky než migrujícími pracovníky nebo které by mohly působit
         zejména v neprospěch migrujících pracovníků (rozsudek Celozzi, uvedený výše, bod 24).

      19      K takovému výsledku přitom může vést odmítnutí započíst pro účely přiznání přídavku na domácí péči o dítě pro M. Klöppel dobu,
         během níž její druh, Ch. Kraler, pobíral srovnatelný přídavek v Německu, jelikož zpravidla právě pracovníci, kteří jsou státními
         příslušníky jiných členských států, pobírali před svým usazením v Německu rodinné přídavky vyplácené v těchto jiných státech.

      20      Je třeba poznamenat, že Soudní dvůr nemá k dispozici poznatky, které by mu umožnily přezkoumat případnou odůvodněnost tohoto
         rozdílného zacházení v neprospěch migrujících pracovníků.

      21      Jelikož výklad samotného článku 3 nařízení č. 1408/71 postačí k tomu, aby byly předkládajícímu soudu poskytnuty poznatky,
         které mu umožní rozhodnout spor, který je mu předložen, není nezbytné, aby Soudní dvůr vykládal články 72 nařízení č. 1408/71
         a 10a nařízení č. 574/72.

      22      Z výše uvedených důvodů je třeba odpovědět na položenou otázku tak, že čl. 3 odst. 1 nařízení č. 1408/71 brání tomu, aby členský
         stát odmítl pro účely přiznání takové rodinné dávky, jakou je rakouský přídavek na domácí péči o dítě, započíst dobu pobírání
         srovnatelné dávky v jiném členském státě stejným způsobem, jako kdyby tato doba byla splněna na jeho vlastním území.

       K nákladům řízení
      23      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      Článek 3 odst. 1 nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané
            osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, v jeho znění pozměněném
            a aktualizovaném nařízením Rady (ES) č. 118/97 ze dne 2. prosince 1996, ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES)
            č. 1386/2001 ze dne 5. června 2001, brání tomu, aby členský stát odmítl pro účely přiznání takové rodinné dávky, jakou je
            rakouský přídavek na domácí péči o dítě, započíst dobu pobírání srovnatelné dávky v jiném členském státě stejným způsobem,
            jako kdyby tato doba byla splněna na jeho vlastním území.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudu prvního stupně (prvního senátu) ze dne 26. února 2003. # Benito Latino proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci. # Věc T-145/01.