title: Rozsudek Tribunálu (druhého senátu) ze dne 12. února 2014. # Beco Metallteile-Handels GmbH proti Evropské komisi. # Dumping - Dovozy spojovacích prostředků z korozivzdorné oceli pocházejících z Číny a Tchaj-wanu - Žádost o vrácení vybraného cla - Článek 11 odst. 8 druhý pododstavec nařízení (ES) č. 1225/2009 - Právní jistota. # Věc T-81/12.

text:
         ROZSUDEK TRIBUNÁLU (druhého senátu)
      12. února 2014 (
            *1
         )
      „Dumping — Dovozy spojovacích prostředků z korozivzdorné oceli pocházejících z Číny a Tchaj-wanu — Žádost o vrácení vybraného cla — Článek 11 odst. 8 druhý pododstavec nařízení (ES) č. 1225/2009 — Právní jistota“
      Ve věci T‑81/12,

         Beco Metallteile-Handels GmbH, se sídlem v Spaichingenu (Německo), zastoupená T. Pfeifferem, advokátem,
      žalobkyně,
      proti

         Evropské komisi, zastoupené H. van Vlietem a T. Maxian Ruschem, jako zmocněnci,
      žalované,
      jejímž předmětem je návrh na zrušení rozhodnutí Komise C (2011) 9112 final ze dne 13. prosince 2011 týkajícího se žádosti o vrácení antidumpingového cla, které bylo zaplaceno z dovozů spojovacích prostředků z korozivzdorné oceli pocházejících z Čínské lidové republiky a z Tchaj-wanu,
      TRIBUNÁL (druhý senát),
      ve složení N. J. Forwood, předseda, F. Dehousse a J. Schwarcz (zpravodaj), soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Andová, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 5. června 2013,
      vydává tento

         Rozsudek

         Skutečnosti předcházející sporu

               1

               Žalobkyně, společnost Beco Metallteile-Handels GmbH, v období od 8. září 2000 do 5. května 2003 dovezla do Německa spojovací prostředky z korozivzdorné oceli, které Hauptzollamt Karlsruhe [hlavní celní úřad Karlsruhe (Německo), dále jen „Hauptzollamt“] považoval za výrobky pocházející z Číny a Tchaj-wanu.

               2

               Hauptzollamt na základě nařízení Rady (ES) č. 393/98 ze dne 16. února 1998, kterým se ukládá konečné antidumpingové clo na dovozy některých spojovacích prostředků a jejich částí z korozivzdorné oceli pocházejících z Čínské lidové republiky, Indie, Korejské republiky, Malajsie, Tchaj-wanu a Thajska (neoficiální překlad) (Úř. věst. L 50, s. 1) vydal dne 17. srpna 2005 daňový výměr, kterým byla žalobkyně informována o tom, že dluží částku 815754,32 eur z titulu antidumpingového cla uplatněného na výše uvedené dovozy (dále jen „daňový výměr z roku 2005“).

               3

               Dne 22. srpna 2005 podala žalobkyně proti daňovému výměru z roku 2005 opravný prostředek k Hauptzollamt a požádala o odklad vykonatelnosti uvedeného výměru.

               4

               Hauptzollamt rozhodnutím ze dne 2. září 2005 odložil vykonatelnost daňového výměru až do rozhodnutí ve věci samé.

               5

               Opravným daňovým výměrem ze dne 14. dubna 2010 (dále jen „první opravný daňový výměr z roku 2010“) Hauptzollamt snížil antidumpingové clo dlužené žalobkyní na částku 633475,99 eur a uložil jí, aby je uhradila nejpozději do 30. dubna 2010. Proti tomuto opravnému daňovému výměru byla v době podání projednávané žaloby podána žaloba k Finanzgericht Baden-Württemberg (finanční soud Bádenska-Württemberska, Německo).

               6

               Žalobkyně podala dne 19. dubna 2010 na základě čl. 11 odst. 8 nařízení Rady (ES) č. 1225/2009 ze dne 30. listopadu 2009 o ochraně před dumpingovým dovozem ze zemí, které nejsou členy Evropského společenství (Úř. věst. L 343, s. 51, a oprava Úř. věst. 2010, L 7, s. 22, dále jen „základní nařízení“) žádost o vrácení antidumpingového cla vyměřeného daňovým výměrem z roku 2005, tedy o částku 815754,32 eur. V odpovědi na otázku položenou Tribunálem žalobkyně uvedla důvody, proč se tato žádost o vrácení cla týkala částky uvedené v daňovém výměru z roku 2005, a nikoliv částky uvedené v prvním opravném daňovém výměru z roku 2010, a tato odpověď nebyla Komisí zpochybněna. Vzhledem k tomu, že advokát žalobkyně převzal posledně uvedený výměr teprve 19. dubna 2010, nebyl v uvedené žádosti o vrácení cla odeslané téhož dne zohledněn, jelikož advokát žalobkyně se s ním před uvedeným odesláním nemohl seznámit.

               7

               Žalobkyně ve své žádosti o vrácení cla uvedla, že dumpingové rozpětí, na kterém byl založen daňový výměr z roku 2005, bylo odstraněno, případně se snížilo na hodnotu nižší, než byla uplatněná sazba antidumpingového cla. Žalobkyně, jež měla za to, že taková žádost o vrácení cla předpokládá, že dotčené antidumpingové clo již bylo zaplaceno a opírala se přitom o poznámku pod čarou 6 v oznámení Komise o vracení antidumpingových cel (Úř. věst. 2002, C 127, s. 10, dále jen „výkladové oznámení“), rovněž požádala o odložení šetření až do konečného vyměření uvedeného cla.

               8

               Hauptzollamt vydal dne 28. dubna 2010 druhý opravný daňový výměr (dále jen „druhý opravný daňový výměr z roku 2010“), ve kterém po žalobkyni a posteriori požadoval částku 101356,15 eur z titulu dovozní daně z obratu z důvodu, že jí bylo nesprávně přiznáno osvobození od daně.

               9

               Žalobkyně dne 30. dubna a 14. května 2010 zaplatila částku 633475,99 eur za první opravný daňový výměr z roku 2010, a částku 101356,15 eur za druhý opravný daňový výměr z roku 2010.

               10

               Komise dopisem ze dne 15. listopadu 2010 informovala žalobkyni, že dotčená žádost o vrácení cla bude, s ohledem na čl. 11 odst. 8 základního nařízení a výkladové oznámení, považována za nepřípustnou.

               11

               Žalobkyně dopisem ze dne 15. prosince 2010 odpověděla, že podle bodu 2.1 výkladového oznámení lhůta pro podání žádosti o vrácení antidumpingového cla neběží, jestliže uvedené clo nebylo zaplaceno. Podle ní mohla, s ohledem na poznámku pod čarou 6, vloženou do bodu 2.1 výkladového oznámení, svou žádost o vrácení cla podat před tím, než zaplatila antidumpingové clo, ale nebyla povinna tak učinit. Jelikož dotyčné antidumpingové clo zaplatila teprve 30. dubna 2010, musí být dotčená žádost o vrácení považována za žádost podanou ve stanovené šestiměsíční lhůtě, a tudíž za přípustnou.

               12

               Komise dopisem ze dne 2. srpna 2011 informovala žalobkyni o podstatných skutečnostech a okolnostech, na jejichž základě musí být její žádost odmítnuta.

               13

               Žalobkyně ve své odpovědi ze dne 15. září 2011 trvala na svém výkladu výkladového oznámení, který je shrnut v bodě 11 výše. Rovněž tvrdila, že tím, že Komise odmítne dotčenou žádost o vrácení, nejedná v dobré víře a porušuje zásadu právní jistoty i legitimní očekávání vyplývající ze znění výkladového oznámení.

               14

               Komise svým rozhodnutím C (2011) 9112 final ze dne 13. prosince 2011 týkajícím se žádosti o vrácení antidumpingového cla, které bylo zaplaceno z dovozů spojovacích prostředků z korozivzdorné oceli pocházejících z Čínské lidové republiky a z Tchaj-wanu (dále jen „napadené rozhodnutí“) dotčenou žádost o vrácení cla odmítla.

               15

               Komise v bodě 5 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvedla, že lhůta šesti měsíců pro podání dotčené žádosti o vrácení cla začala běžet od okamžiku, kdy byla částka antidumpingového cla řádně vyměřena, tedy od 17. srpna 2005. Podle Komise tedy uvedená lhůta uplynula 17. února 2006. Vzhledem k tomu, že uvedená žádost o vrácení byla žalobkyní podána teprve 19. dubna 2010, nebylo možné se jí po meritorní stránce zabývat z důvodu její zjevné nepřípustnosti.

               16

               Komise za účelem vyvrácení argumentace uplatněné žalobkyní ve správním řízení nejprve v bodech 8, 9 a 15 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvádí, že se lhůt, ve kterých musí být žádost o vrácení podána, konkrétně týká čl. 11 odst. 8 druhý odstavec základního nařízení. Podle Komise toto ustanovení stanoví, že okamžikem, od kdy začala běžet lhůta pro podání žádosti o vrácení cla, je okamžik, kdy byla částka antidumpingového cla řádně vyměřena, tedy 17. srpen 2005, a nikoliv okamžik jeho zaplacení. Skutečnost, že Hauptzollamt odložil vykonatelnost daňového výměru z roku 2005, na tomto závěru nic nemění.

               17

               Dále v bodech 10, 11 a 15 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvedla, že znění bodu 2.1 písm. b) výkladového oznámení musí být vykládáno jako celek, což znamená, že je třeba vzít v úvahu znění tohoto ustanovení a současně též znění poznámky pod čarou 6, která je do tohoto ustanovení vložena. V uvedené poznámce pod čarou konstatovala, že jestliže dovozce popírá platnost uplatnění antidumpingového cla na svou obchodní operaci, měl by i přesto, pokud si to přeje, podat žádost o vrácení antidumpingového cla v šestiměsíční lhůtě, spolu se žádostí, aby Komise odložila šetření, dokud nebude povinnost zaplatit clo stanovena. Slovní spojení „měl by“ a „pokud si to přeje“, použité v uvedené poznámce pod čarou, se vztahují ke skutečnosti, že se dovozce může rozhodnout, zda podá – či nepodá – takovou žádost, a to ve lhůtě šesti měsíců stanovené v čl. 11 odst. 8 základního nařízení, neznamenají však, že dovozce může platně žádat o vrácení cla po uplynutí této lhůty. V bodě 15 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise konstatuje, že bod 3.1.3 výkladového oznámení tento postoj potvrzuje tím, že uvádí, že šestiměsíční lhůta musí být dodržena i v případě, že použití nařízení, kterým se ukládá dotyčné clo, bylo napadeno před vnitrostátními soudními a správními orgány.

               18

               Komise tedy v bodě 17 odůvodnění napadeného rozhodnutí konstatovala, že výkladové oznámení není v rozporu s čl. 11 odst. 8 základního nařízení, a že nemůže vzbuzovat legitimní očekávání v případech, kdy clo nebylo zaplaceno.

               19

               V bodě 16 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise rovněž uvedla, že se jednání žalobkyně zdálo být v rozporu s uplatněným argumentem, podle kterého je žádost o vrácení antidumpingového cla přípustná pouze, pokud již bylo uvedené clo zaplaceno. Žalobkyně totiž podala svou žádost o vrácení cla 19. dubna 2010, kdežto dotyčná antidumpingová cla byla zaplacena teprve 30. dubna 2010.

               20

               Konečně, pokud jde o různé rozsudky citované žalobkyní na podporu tvrzení, že Komise tím, že odmítla její žádost o vrácení cla, nejednala v dobré víře a porušila zásadu právní jistoty i legitimní očekávání vyplývající ze znění výkladového oznámení, Komise v bodech19 až 21 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvedla, že o tyto rozsudky nelze žalobkyninu žádost opřít.

         Řízení a návrhová žádání účastníků řízení

               21

               Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 15. února 2012 podala žalobkyně projednávanou žalobu.

               22

               V rámci organizačních procesních opatření vyzval Tribunál (druhý senát) účastníky řízení, aby předložili některé dokumenty a písemně odpověděli na některé otázky. Účastnice řízení této žádosti vyhověly ve stanovené lhůtě.

               23

               Na základě zprávy soudce zpravodaje se Tribunál (druhý senát) rozhodl zahájit ústní část řízení.

               24

               Účastnice řízení nepředložily ke zprávě k jednání žádná vyjádření.

               25

               Řeči účastníků řízení a jejich odpovědi na otázky položené Tribunálem byly vyslechnuty na jednání dne 5. června 2013.

               26

               Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:

                        —

                        zrušil napadené rozhodnutí;

                        —

                        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.

               27

               Komise navrhuje, aby Tribunál:

                        —

                        zamítl žalobu;

                        —

                        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.

         Právní otázky

               28

               Na podporu žaloby žalobkyně v zásadě uplatňuje dva žalobní důvody. První žalobní důvod vychází z porušení čl. 11 odst. 8 základního nařízení a výkladového oznámení. Druhý žalobní důvod vychází z porušení zásad ochrany legitimního očekávání, dobré víry a právní jistoty.

         K prvnímu žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení čl. 11 odst. 8 základního nařízení a z rozporu s výkladovým oznámením

               29

               První žalobní důvod se dělí na dvě námitky. První námitka vychází z porušení čl. 11 odst. 8 základního nařízení a druhá z rozporu s výkladovým oznámením.

         K první námitce vycházející z porušení čl. 11 odst. 8 základního nařízení

               30

               Žalobkyně, odkazujíc na čl. 11 odst. 8 prvního pododstavce základního nařízení, podle kterého „může dovozce požádat o vrácení vybraného cla, pokud se prokáže, že dumpingové rozpětí, na jejichž základě bylo clo zaplaceno, bylo odstraněno nebo sníženo natolik, že je nižší než platné clo“, je toho názoru, že taková žádost o vrácení cla je přípustná teprve po zaplacení dotyčného antidumpingového cla.

               31

               Komise se naproti tomu domnívá, že čl. 11 odst. 8 první pododstavec základního nařízení stanoví pouze hmotněprávní podmínky, za kterých může být antidumpingové clo zaplacené dotyčným dovozcem vráceno, a že zvláštní pravidla v oblasti řízení stanoví druhý pododstavec tohoto odstavce.

               32

               Podle Komise je kromě toho částka antidumpingového cla řádně vyměřena oznámením celního dluhu v souladu s čl. 221 odst. 1 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. L 302, s. 1; Zvl. vyd. 02/04, s. 307, dále jen „celní kodex Společenství“), neboť právě k tomuto okamžiku se o něm povinný dozvěděl. Neexistuje žádný systémový požadavek, podle kterého by bylo pro podání žádosti o vrácení cla podle čl. 11 odst. 8 základního nařízení nutné vyčkat na výsledek řízení o žalobě na neplatnost na vnitrostátní úrovni, jelikož nikoliv vnitrostátní orgány, ale výlučně Komise může v konkrétním případě dotyčného dovozce konstatovat snížení nebo odstranění antidumpingového rozpětí, na jehož základě bylo antidumpingové clo vypočteno.

               33

               V tomto ohledu, i když čl. 11 odst. 8 první pododstavec základního nařízení stanoví, že „[a]niž je dotčen odstavec 2, může dovozce požádat o vrácení vybraného cla, pokud se prokáže, že dumpingové rozpětí, na jejichž základě bylo clo zaplaceno, bylo odstraněno nebo sníženo natolik, že je nižší než platné clo“, slovní spojení „vybrané clo“, a „clo byl zaplaceno“, uvedená v tomto ustanovení, stanoví pouze to, že předmětem vrácení mohou být výlučně částky, které již byly zaplaceny. Toto ustanovení tak pouze definuje zásadu a hmotněprávní podmínky pro vrácení cla.

               34

               Pokud jde o postup, který je třeba dodržet, relevantním ustanovením je čl. 11 odst. 8 druhý pododstavec základního nařízení. Znění tohoto ustanovení odkazuje na antidumpingová cla, která mají být „vybrána“. Aby žádost o vrácení cla byla přípustná, tudíž toto znění nestanoví podmínku související se zaplacením uvedeného cla.

               35

               Proto počátek šestiměsíční lhůty stanovené v čl. 11 odst. 8 druhém pododstavci základního nařízení není podmíněn předchozím zaplacením antidumpingového cla.

               36

               Nicméně žalobkyně v návaznosti na otázku položenou Tribunálem uvedla, že čl. 11 odst. 8 třetí pododstavec základního nařízení má nepřímý vliv na stanovení počátku běhu lhůty stanovené ve druhém pododstavci téhož odstavce.

               37

               Článek 11 odst. 8 třetí pododstavec základního nařízení stanoví, že „žádost o vrácení zaplaceného cla se považuje za náležitě odůvodněnou, pokud obsahuje přesné údaje o částce antidumpingového cla, o jejíž vrácení se žádá, a všechny celní doklady týkající se výpočtu a zaplacení této částky“, že „[k] ní je třeba pro posuzované období přiložit doklady o běžných hodnotách a vývozních cenách v Unii pro vývozce nebo výrobce, na které se clo vztahuje“, že „[n]ení-li dovozce ve spojení s daným vývozcem nebo výrobcem a nejsou-li tyto informace ihned dostupné nebo odmítá-li vývozce nebo výrobce tyto informace dovozci poskytnout, musí žádost obsahovat prohlášení vývozce nebo výrobce o tom, že dumpingové rozpětí bylo sníženo nebo odstraněno, jak je stanoveno v tomto článku, a že příslušné důkazy předloží Komisi“ a že „[p]okud vývozce nebo výrobce nepředloží tyto důkazy v přiměřené lhůtě, žádost se zamítne“.

               38

               Žalobkyně tvrdí, že vzhledem k tomu, že čl. 11 odst. 8 třetí pododstavec základního nařízení ve své první větě stanoví, že aby žádost o vrácení cla byla „náležitě odůvodněná“, musí k ní být připojeny všechny celní doklady týkající se výpočtu a zaplacení částky dotčeného antidumpingového cla; uvedená platba je tedy podmínkou přípustnosti žádosti o vrácení cla.

               39

               V tomto ohledu, jak uvedla Komise, má čl. 11 odst. 8 třetí pododstavec základního nařízení důsledky pouze pro stanovení počátku běhu lhůty uvedené v čl. 11 odst. 8 čtvrtém pododstavci druhé větě téhož nařízení. Tato věta totiž stanoví, že „[z]aplacené [antidumpingové] clo se vrátí ve lhůtě dvanácti měsíců a v žádném případě ne později než [18] měsíců ode dne, kdy dovozce výrobku, na nějž je uloženo antidumpingové clo, podá náležitě odůvodněnou žádost o vrácení zaplaceného cla“.

               40

               Navíc ve znění čl. 11 odst. 8 druhého pododstavce základního nařízení nic neumožňuje domnívat se, že žádosti o vrácení cla musí být řádně podloženy ve smyslu třetího pododstavce téhož odstavce již při podání. Tyto žádosti mohou být doplňovány postupně v průběhu řízení. Pokud by tomu bylo jinak, normotvůrce by v čl. 11 odst. 8 čtvrtém pododstavci druhé větě stanovil, že lhůta dvanácti či dokonce osmnácti měsíců počíná běžet od podání žádosti o vrácení cla, a nikoliv od okamžiku, kdy tato žádost byla „náležitě odůvodněna“.

               41

               Z toho vyplývá, že argument vycházející z čl. 11 odst. 8 třetího pododstavce základního nařízení nemůže vyvrátit závěry uvedené v bodech 34 a 35 výše.

               42

               Žalobkyně v replice rovněž tvrdí, že aby antidumpingové clo mohlo být považováno za řádně vyměřené, je třeba, aby jeho výše byla správně vypočtena. Vzhledem k tomu, že první opravný daňový výměr z roku 2010 podstatně snížil částku antidumpingového cla, které má být zaplaceno, však není možné domnívat se, že částka konečného antidumpingového cla, které má být vybráno, byla „náležitě“ vyměřena daňovým výměrem z roku 2005. Její žádost o vrácení cla tak nemůže být považována za opožděnou.

               43

               V projednávané věci postačí konstatovat, jak správně uvedla Komise, že dotyčná argumentace je založena na vydání prvního opravného daňového výměru z roku 2010 vnitrostátními orgány, jehož existence nebyla Komisi v okamžiku přijetí napadeného rozhodnutí známá.

               44

               Podle ustálené judikatury je přitom nutné posuzovat legalitu aktu na základě skutkových a právních poznatků, které byly k dispozici v okamžiku jeho vydání (rozsudky Soudního dvora ze dne 7. února 1979, Francie v. Komise, 15/76 a 16/76, Recueil s. 321, bod 7, a ze dne 5. července 1984, Société d’initiatives et de coopération agricoles a Société interprofessionnelle des producteurs et expéditeurs de fruits, légumes, bulbes et fleurs d’Ille-et-Vilaine v. Komise, 114/83, Rec. s. 2589, bod 22; rozsudky Tribunálu ze dne 22. října 1996, SNCF a British Railways v. Komise, T‑79/95 a T‑80/95, Rec. s. II‑1491, bod 48, a ze dne 22. ledna 2013, Řecko v. Komise, T‑46/09, bod 149). Konkrétně posouzení Komise mohou být přezkoumána pouze na základě informací, které měla k dispozici v době, kdy učinila tato posouzení (rozsudek Tribunálu ze dne 11. května 2005, Saxonia Edelmetalle a ZEMAG v. Komise, T-111/01 a T-133/01, Sb. rozh. s. II-1579, bod 67).

               45

               Žalobkyně nicméně v podstatě tvrdí, že nepředložení nebo neuvedení prvního opravného daňového výměru ve správním řízení je plně přičitatelné nedostatku řádné péče ze strany Komise. Žalobkyně tvrdí, že na rozdíl od toho, co je stanoveno v bodě 3.2.1 písm. b) výkladového oznámení, od ní Komise nepožadovala další informace, zejména pokud jde o vyměřovací základ a přesnou výši vybraného antidumpingového cla.

               46

               I když je pravda, že bod 3.2.1 výkladového oznámení uvádí, že Komise žadateli oznámí, které informace jí musí podat a poskytne mu k předložení těchto dokladů dostatečný čas, a že tyto informace zahrnují celní doklady identifikující dovozní transakce, pro které se žádá vrácení cla, které dokládají, na jakém základě byla stanovena výše cla, a přesnou částku vybraného antidumpingového cla, Komise právem tvrdí, že nemá povinnost zkoumat bez návrhu a na základě pouhých dohadů, které informace jí mohly být ve správním řízení předloženy. Toto ustanovení totiž nelze chápat tak, že Komisi ukládá, aby žadateli oznámila všechny typy nebo kategorie informací, které jí mají být poskytnuty, aby mohla žádost o vrácení cla vyřídit.

               47

               Proto argumentace žalobkyně, podle které částka konečného antidumpingového cla, které má být vybráno, nebyla „řádně“ vyměřena daňovým výměrem z roku 2005, nemůže obstát.

               48

               Námitka vycházející z údajného porušení čl. 11 odst. 8 základního nařízení tudíž musí být zamítnuta.

         Ke druhé námitce vycházející z rozporu s výkladovým oznámením

               49

               Žalobkyně tvrdí, že napadené rozhodnutí je v rozporu s bodem 1, bodem 2.1 písm. b) a poznámkou pod čarou 6, která je do něj vložena, a s bodem 2.2 písm. a) výkladového oznámení.

               50

               V tomto ohledu postačí uvést, že z ustálené judikatury vyplývá, že takový výkladový akt, jako je výkladové oznámení, které v souladu se svými body odůvodnění definuje pokyny pro použití čl. 11 odst. 8 základního nařízení, nemůže mít za následek změnu kogentních pravidel obsažených v nařízení (rozsudek Soudního dvora ze dne 28. února 1992, Soba, C-266/90, Recueil, s. I-287, bod 19, a ze dne 22. dubna 1993, Peugeot v. Komise, T-9/92, Recueil, s. II-493, bod 44).

               51

               Z ustálené judikatury totiž vyplývá, že Komise je rámcem a sděleními, jež přijme, vázána výlučně tehdy, když se neodchylují od norem, které jim jsou hierarchicky nadřazeny (v tomto smyslu viz rozsudek Soudního dvora ze dne 2. prosince 2010 Holland Malt v. Komise, C-464/09 P, Sb. rozh. s. I-12443, bod 47 a citovaná judikatura).

               52

               V případě překrývání a neslučitelnosti s takovou normou tak musí ustoupit výkladový akt (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. dubna 2005, Belgie v. Komise, C-110/03, Sb. rozh. s. I-2801, bod 33).

               53

               Z toho vyplývá, že případné nedodržení některých ustanovení výkladového oznámení napadeným rozhodnutím nemůže mít důsledky pro správnost použití čl. 11 odst. 8 základního nařízení, které je právním základem napadeného rozhodnutí, Komisí. Dovolává-li se žalobkyně svými argumenty ve skutečnosti porušení zásady právní jistoty, tyto argumenty splývají s argumenty, které byly uvedeny v rámci druhého žalobního důvodu, a budou proto analyzovány v bodech 55 a násl. níže.

               54

               Z toho vyplývá, že je třeba zamítnout druhou námitku, a v důsledku toho i první žalobní důvod v plném rozsahu.

         Ke druhému žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení zásad legitimního očekávání, dobré víry a právní jistoty

               55

               Tribunál zastává názor, že je nejprve nutné posoudit námitku vycházející z porušení zásady právní jistoty.

               56

               Žalobkyně tvrdí, že zásada právní jistoty vyžaduje, aby právní úprava byla jasná a přesná, aby dotyčné osoby mohly jednoznačně rozpoznat svá práva a povinnosti. Jestliže bod 1, bod 2.1 písm. b) a bod 2.2 výkladového stanoviska odkazují na „vybrané antidumpingové clo“, na „operace, u kterých došlo k plnému zaplacení antidumpingového cla“ a na „kter[éhokoliv] dovozce, který může doložit, že […] zaplatil antidumpingové clo za určitý dovoz“, uvedená zásada zakazuje, aby žádost žalobkyně o vrácení cla byla odmítnuta z důvodu, že měla předložit žádost ještě před tím, než antidumpingové clo zaplatila.

               57

               Stejně tak vzor žádosti o vrácení cla uvedený v příloze výkladového stanoviska uvádí v rámci „povinného minimálního obsahu“, který je třeba poskytnout, prohlášení, že antidumpingové clo, jehož vrácení je požadováno, bylo v plném rozsahu zaplaceno.

               58

               Poznámka pod čarou 6 výkladového oznámení, vložená do bodu 2.1 písm. b) uvedeného oznámení, mimoto uvádí, že „[j]estliže dovozce popírá platnost uplatnění antidumpingového cla na svou obchodní operaci (ať to odkládá nebo neodkládá platbu cla), nebo pokud vnitrostátní orgán přijal proti možné povinnosti zaplatit antidumpingové clo záruku, měl by dovozce i přesto (pokud si to přeje) podat žádost o vrácení antidumpingového cla v šestiměsíční lhůtě spolu se žádostí, aby Komise odložila šetření, dokud nebude povinnost zaplatit clo stanovena“. Slovní spojení „měl by“ a „pokud si to přeje“, která jsou uvedena v této poznámce pod čarou, nasvědčují tomu, že v případě zpochybnění výše antidumpingového cla, které má být zaplaceno, lhůta šesti měsíců neběží.

               59

               Z poznámky pod čarou 6 výkladového oznámení vyplývá, že pokud nebylo dotyčné antidumpingové clo zaplaceno, dotyčný dovozce může – ač k tomu není povinen – podat žádost o vrácení cla. Na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, se uvedená poznámka pod čarou nepoužije výlučně v případech, ve kterých byla poskytnuta záruka.

               60

               Žalobkyně přitom tvrdí, že použitelná ustanovení dodržela, když dne 19. dubna 2010 podala žádost o vrácení antidumpingového cla vyměřeného v daňovém výměru z roku 2005 a spojila ji se žádostí o odložení šetření, jelikož uvedené clo dosud nebylo zaplaceno.

               61

               Z tohoto důvodu žalobkyně tvrdí, že lhůta stanovená v čl. 11 odst. 8 druhém pododstavci základního nařízení nemohla uplynout dříve, než mohla řádně předložit žádost o vrácení cla.

               62

               Komise se domnívá, že výkladové oznámení jasně uvádí, že lhůta pro podání žádosti o vrácení cla činí šest měsíců od okamžiku, kdy bylo antidumpingové clo, které má být zaplaceno, náležitě vyměřeno.

               63

               Znění bodu 2.1 písm. b) výkladového oznámení musí být vykládáno jako celek, tedy spolu s poznámkou pod čarou 6 uvedeného výkladového oznámení, která je do něj vložena. Z toho vyplývá, že pokud dovozce zpochybní uplatnění antidumpingového cla na svou obchodní operaci, musí přesto podat žádost o vrácení antidumpingového cla v šestiměsíční lhůtě, spolu se žádostí, aby Komise odložila šetření, dokud nebude povinnost zaplatit clo stanovena.

               64

               Bod 2.1 písm. b) výkladového oznámení se totiž v zásadě týká situace, kdy výše antidumpingového cla dosud nebyla náležitě stanovena a dovozce zřídí záruku až do doby jejího stanovení. Poznámka pod čarou 6 tohoto oznámení se týká případu, pro který celní kodex Společenství sám stanoví poskytnutí jistoty.

               65

               Jedná se o situaci, ve které se dovozce podle článku 243 celního kodexu Společenství odvolá k vnitrostátním orgánům proti řádně stanovenému antidumpingovému clu. Článek 244 téhož kodexu stanoví, že pokud vnitrostátní orgány výjimečně přeruší výkon rozhodnutí, je toto přerušení podmíněno poskytnutím jistoty. Poznámka pod čarou 6 výkladového oznámení uvádí, že ve druhém případě je možné, aby byla podána žádost o vrácení cla. To vyplývá ze skutečnosti, že, na rozdíl od prvního případu, který je upraven bodem 2.1 písm. b) uvedeného oznámení, již bylo antidumpingové clo řádně vyměřeno. Komise tvrdí, že použitím formulací „měl by“ a „pokud si přeje“ chtěla zdůraznit, že podání žádosti o vrácení cla není předchozí podmínkou podání opravného prostředku k vnitrostátním orgánům, a dále že dovozci přísluší, aby se rozhodl, zda takovou žádost podá. Z těchto formulací nelze dovodit, že dovozce může platně žádat o vrácení cla ještě po uplynutí lhůty.

               66

               Tak jako čl. 11 odst. 8 první pododstavec základního nařízení, bod 1, bod 2.1 písm. b) a bod 2.2 písm. a) výkladového nařízení, o které se opírá žalobkyně, stanoví podle Komise pouze hmotněprávní podmínky. Je totiž normální, že částka musí být zaplacena dříve, než může být vrácena. Naproti tomu pravidla týkající se postupu jsou stanovená v bodě 2.6 písm. a) a v bodě 3.1.3 písm. a) druhém pododstavci výkladového oznámení, jež jsou nadepsány „Jaké jsou termíny podání“ a „Termíny pro předložení žádosti“. Vzhledem k tomu, že stanoví, že „[ž]ádosti podle čl. 11 odst. 8 základního nařízení musí být podány […] do šesti měsíců od data o rozhodnutí o uložení antidumpingového cla na toto zboží“ a že tato „šestiměsíční lhůta musí být dodržena i v případě, že proti nařízení uvalujícímu clo byla [podána žaloba] u Tribunálu, nebo že […] uplatnění nařízení [bylo napadeno] u vnitrostátního správního nebo [soudního] orgánu“, potvrzují právně závaznou povahu šestiměsíční lhůty od okamžiku řádného vyměření konečného antidumpingové cla.

               67

               Podle ustálené judikatury je přitom při výkladu ustanovení unijního práva třeba vzít v úvahu nejen jeho znění, ale rovněž jeho kontext a cíle sledované právní úpravou, jejíž je součástí (rozsudek Soudního dvora ze dne 17. listopadu 1983, Merck, 292/82, Recueil, s. 3781, bod 12). Proto nelze bod 1, bod 2.1 písm. b) a bod 2.2 písm. a) výkladového stanoviska posuzovat izolovaně, nýbrž v kontextu ostatních ustanovení tohoto oznámení a čl. 11 odst. 8 základního nařízení.

               68

               V tomto ohledu z judikatury vyplývá, že zásada právní jistoty, která je základní zásadou unijního práva, zejména vyžaduje, aby právní úprava byla jasná a přesná, tak aby procesní subjekty mohly jednoznačně rozpoznat svá práva a povinnosti a postupovat podle toho. Nicméně jelikož každé právní normě je vlastní určitý stupeň nejistoty, pokud jde o její smysl a působnost, je třeba zkoumat, zda je dotčená právní norma stižena takovou nejednoznačností, která by bránila tomu, aby jednotlivci mohli s dostatečnou jistotou odstranit případné pochybnosti o působnosti nebo smyslu této normy (rozsudek Tribunálu ze dne 22. května 2007, Mebrom v. Komise, T‑216/05/05, Sb. rozh. s. II-1507, bod 108).

               69

               Úvodem je třeba připomenout, že jak již bylo konstatováno v rámci analýzy první námitky prvního žalobního důvodu, výklad čl. 11 odst. 8 základního nařízení navržený žalobkyní musí být odmítnut. Nicméně je třeba rovněž uvést, že toto ustanovení, které představuje právní základ napadeného rozhodnutí, vykazuje určitý stupeň nejistoty, pokud jde o smysl a působnost dotčené právní normy. Tato míra nejistoty pochází ze skutečnosti, že v témže ustanovení jsou současně použity formulace „zaplacené clo“ nebo „vybrané clo“, v protikladu k formulacím „uložené konečné clo“, jehož částka byla „řádně vyměřena“.

               70

               Je třeba připomenout, že pokyny, které jsou obsaženy ve sděleních nebo výkladových oznámeních Komise, jsou přijímány v zájmu zajištění transparentnosti, předvídatelnosti a právní jistoty u kroků učiněných Komisí (rozsudek ze dne 30. května 2013, Komise. v. Švédsko, C‑270/11, bod 41).

               71

               Z rozsudku Mebrom v. Komise, bod 68 výše (bod 109) rovněž vyplývá, že výkladové oznámení může za určitých okolností bránit tomu, aby procesní subjekty mohly s dostatečnou jistotou odstranit případné pochybnosti o působnosti a smyslu normy, která je předmětem výkladu.

               72

               V projednávané věci z bodů odůvodnění výkladového oznámení vyplývá, že toto oznámení má za cíl definovat pokyny pro použití čl. 11 odst. 8 základního nařízení, a tudíž informovat strany zúčastněné na řízení o vrácení cla zejména o podmínkách, které musí žádost splňovat. Bylo tedy přijato v zájmu posílení právní jistoty v případě čl. 11 odst. 8 základního nařízení ve prospěch uvedených stran.

               73

               Vzhledem k tomu, že je výkladové oznámení určeno hospodářským subjektům, které nemají povinnost systematicky využívat právní pomoc při běžných transakcích, je prvořadé, aby byl jeho výklad čl. 11 odst. 8 proveden co možná nejsrozumitelnějšími a jednoznačnými pojmy. S ohledem na cíl a povahu uvedeného oznámení musí výklad jeho ustanovení informovanému hospodářskému subjektu, který postupuje s řádnou péčí, umožnit, aby se seznámil se svými právy a povinnostmi bez nejasností nebo byl s to odstranit případné pochybnosti o působnosti a smyslu uvedených norem.

               74

               Tyto podmínky ovšem nejsou splněny výkladovým oznámením, které vydává protichůdné signály, pokud jde o podmínky pro podání žádosti o vrácení antidumpingového cla.

               75

               V projednávané věci bod 2.6 písm. a) výkladového oznámení v podstatě stanoví, že žádosti podle čl. 11 odst. 8 základního nařízení musí být podány do šesti měsíců od data, ke kterému bylo antidumpingové clo řádně vyměřeno.

               76

               Pokud jde o bod 1 výkladového oznámení, ten pouze uvádí, podobně jako čl. 11 odst. 8 první pododstavec základního nařízení, že předmětem vrácení mohou být výlučně částky, které již byly zaplaceny (viz bod 33 výše). Toto ustanovení se tedy omezuje na definování zásady a hmotněprávních podmínek pro vrácení cla.

               77

               Nicméně v rozsahu, v němž bod 2.1 písm. b) a bod 2.2 písm. a) výkladového stanoviska stanoví, že pouze operace, u kterých došlo k plnému zaplacení antidumpingového cla, mohou být předmětem žádosti o vrácení cla a že o vrácení antidumpingového cla mohou žádat pouze dovozci, kteří prokáží, že clo zaplatili, jsou tato ustanovení v rozporu s bodem 2.6 písm. a) výkladového oznámení.

               78

               Názor žalobkyně je rovněž podpořen přílohou výkladového oznámení obsahující vzor žádosti o vrácení cla a příslušnou osnovu, jelikož v rubrice „povinný minimální obsah“ uvádí, že žadatel o vrácení cla prohlásí, že antidumpingové clo, o jehož vrácení se žádá, bylo v plném rozsahu zaplaceno.

               79

               Pokud jde o poznámku pod čarou 6 výkladového oznámení, na které žalobkyně výslovně zakládá svá tvrzení a která stanoví, že by dovozce i přesto, pokud si to přeje, „měl“ – nikoliv „musí“ – podat žádost o vrácení antidumpingového cla v šestiměsíční lhůtě spolu se žádostí, aby Komise odložila šetření, dokud nebude povinnost zaplatit clo stanovena, jestliže popírá uplatnění antidumpingového cla na svou obchodní operaci (své obchodní operace), ať to odkládá nebo neodkládá platbu cla, nemůže být sama o sobě chápána tak, že dovozci, který se v této situaci nachází, ukládá, aby podal žádost v šestiměsíční lhůtě od náležitého vyměření antidumpingového cla. Jako taková tedy je v rozporu s bodem 2.6 písm. a) výkladového oznámení.

               80

               Nicméně, vzhledem k tomu, že z první věty pod nadpisem bodu 2 výkladového oznámení vyplývá, že celý tento bod je shrnutím postupu vrácení cla, který je podrobně popsán v bodě 3 uvedeného oznámení, je třeba poznámku pod čarou 6 tohoto oznámení vykládat ve světle bodu 3.1.3 písm. a) druhého pododstavce, který rovněž upravuje situaci, kdy byla částka antidumpingového cla, které má být zaplaceno, zpochybněna před vnitrostátními orgány. Toto ustanovení uvádí, že šestiměsíční lhůta stanovená v čl. 11 odst. 8 druhém pododstavci základního nařízení musí být dodržena i v takovém případě.

               81

               Podle bodu 3.1.3 písm. a) prvního a třetího pododstavce výkladového oznámení však musí žádosti splňovat všechny podmínky stanovené v bodě 3.1.1 téhož oznámení ve lhůtě šesti měsíců od okamžiku, kdy bylo antidumpingové clo náležitě vyměřeno. Vzhledem k tomu, že bod 3.1.1 písm. i) a ii) uvádí, že žadatel o vrácení cla musí ve své žádosti uvést prohlášení, že clo, jehož vrácení je požadováno, bylo plně zaplaceno, je přípustnost takové žádosti ve skutečnosti podmíněna zaplacením dotyčného antidumpingového cla ve lhůtě stanovené v čl. 11 odst. 8 druhém pododstavci základního nařízení. Taková povinnost není v souladu s posledně uvedeným ustanovením, ani s bodem 2.6 písm. a) výkladového oznámení; ostatně splnění této povinnosti může být nemožné pro dovozce, který chce využít odložení vykonatelnosti daňového výměru přiznaného vnitrostátními orgány na základě celního kodexu Společenství. Za účelem ochrany užitečného účinku tohoto ustanovení pak nemůže lhůta pro podání žádosti o vrácení antidumpingového cla začít běžet, dokud dotyčný nemá povinnost zaplatit dotyčné antidumpingové clo.

               82

               Z toho vyplývá, že poznámka pod čarou 6, ve spojení s bodem 3.1.3 písm. a) třetím pododstavcem výkladového oznámení, je v rozporu s bodem 2.6 písm. a) tohoto oznámení.

               83

               Výkladové oznámení, přestože je určeno k tomu, aby hospodářským subjektům objasnilo postup vracení antidumpingového cla, a tak posílilo jejich právní jistotu, vede v důsledku toho k výsledku opačnému (v tomto smyslu viz rozsudek Soudního dvora ze dne 16. prosince 1975, Suiker Unie a další v. Komise, 40/73 až 48/73, 50/73, 54/73 až 56/73, 111/73, 113/73 a 114/73, Recueil, s. 1663, body 556 a 557). Takové hospodářské subjekty, jako je žalobkyně, které z něj vycházejí při provádění běžných operací, tak mohou mít při jeho použití legitimní pochybnosti o tom, jak správně vykládat čl. 11 odst. 8 základního nařízení.

               84

               Závěr uvedený v bodě 83 výše je ostatně podpořen odpověďmi Komise na otázky Tribunálu při jednání, které se týkaly nesoudržnosti některých ustanovení výkladového oznámení, ve kterých Komise v podstatě připustila, že jeho znění mohlo být lepší.

               85

               Námitka vycházející z porušení zásady právní jistoty je tedy opodstatněná.

               86

               Aniž by bylo nutné zkoumat ostatní námitky, je třeba druhému žalobnímu důvodu vyhovět, a v důsledku toho napadené rozhodnutí zrušit.

         K nákladům řízení

               87

               Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu Tribunálu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že žalobkyně požadovala náhradu nákladů řízení a Komise neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

               Z těchto důvodů
               TRIBUNÁL (druhý senát)
               rozhodl takto:

                           1)

                           Rozhodnutí Komise C (2011) 9112 final ze dne 13. prosince 2011 týkající se žádosti o vrácení antidumpingového cla, které bylo zaplaceno z dovozů spojovacích prostředků z korozivzdorné oceli pocházejících z Čínské lidové republiky a z Tchaj-wanu, se zrušuje.

                           2)

                           Evropské komisi se ukládá náhrada nákladů řízení.

                           Forwood

                           Dehousse

                           Schwarcz

                     Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 12. února 2014.
                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: němčina.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 13. května 2003. # Komise Evropských společenství proti Spojenému království Velké Británie a Severního Irska. # Nesplnění povinnosti státem. # Věc C-98/01.


title: Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 2. června 2005. # Komise Evropských společenství proti Lucemburskému velkovévodství. # Nesplnění povinnosti státem - Sjednávání, uzavírání, ratifikace a uvádění v platnost dvoustranných dohod členským státem - Přeprava zboží a cestujících po vnitrozemských vodních cestách - Vnější pravomoc Společenství - Článek 10 ES - Nařízení (EHS) č. 3921/91 a (ES) č. 1356/96. # Věc C-266/03.

text:
      Věc C-266/03
      Komise Evropských společenství
      v.
      Lucemburské velkovévodství
      „Nesplnění povinnosti státem – Sjednávání, uzavírání, ratifikace a provádění dvoustranných dohod členským státem – Přeprava zboží a cestujících po vnitrozemských vodních cestách – Vnější pravomoc Společenství – Článek 10 ES – Nařízení (EHS) č. 3921/91 a (ES) č. 1356/96“
      Stanovisko generálního advokáta P. Légera přednesené dne 25. listopadu 2004
      Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 2. června 2005
      Shrnutí rozsudku
      1.     Mezinárodní smlouvy – Pravomoc Společenství – Založení výlučné vnější pravomoci Společenství na základě skutečnosti, že vykonává
            svou vnitřní pravomoc – Podmínky – Přeprava po vnitrozemských vodních cestách – Nařízení č. 3921/91 – Nedostatečná právní
            úprava Společenství týkající se přenesení výlučné vnější pravomoci na Společenství
      (Článek 71 odst. 1 ES a čl. 80 odst. 1 ES; nařízení Rady č. 3921/91)
      2.     Členské státy – Povinnosti – Povinnost spolupráce – Rozhodnutí opravňující Komisi sjednat mnohostrannou dohodu jménem Společenství
            – Povinnosti členských států jednat a zdržet se jednání – Dosah
      (Článek 10 ES)
      1.     Společenství získává výlučnou vnější pravomoc na základě skutečnosti, že vykonává svou vnitřní pravomoc v případě, že mezinárodní
         závazky spadají do oblasti působnosti společných pravidel nebo každopádně do oblasti pokryté již z větší části takovými pravidly,
         a to i tehdy, pokud neexistuje žádný rozpor mezi uvedenými pravidly a závazky.

      Pokud tak Společenství zahrnulo do svých vnitřních legislativních aktů ustanovení týkající se zacházení se státními příslušníky
         třetích zemí, nebo výslovně udělilo svým orgánům pravomoc jednat se třetími zeměmi, získalo výlučnou vnější pravomoc v rozsahu
         pokrytém těmito akty.

      To rovněž platí při neexistenci výslovných ustanovení opravňujících orgány Společenství jednat se třetími zeměmi, jestliže
         Společenství provedlo v určité oblasti úplnou harmonizaci právních předpisů, protože takto přijatá společná pravidla by mohla
         být dotčena, pokud by si členské státy ponechaly pravomoc jednat se třetími zeměmi.

      Pokud jde o vymezení podmínek, za kterých mohou dopravci, kteří nejsou usazeni na území Společenství, vykonávat vnitrostátní
         přepravu po vnitrozemských vodních cestách, Společenství nezískalo výlučnou vnější pravomoc. Nařízení č. 3921/91, kterým se
         stanoví podmínky, za nichž může dopravce nerezident provozovat přepravu zboží a cestujících po vnitrozemských vodních cestách
         uvnitř členského státu, totiž neupravuje postavení uvedených dopravců v rozsahu, v němž se týká pouze dopravců usazených v
         členském státě a v němž harmonizace provedená tímto nařízením nemá úplný charakter.

      (viz body 40–45, 48, 50–51)
      2.     Povinnost loajální spolupráce stanovená v článku 10 ES se uplatní obecně a nezávisí na výlučné či nevýlučné povaze dotyčné
         pravomoci Společenství ani na případném právu členských států sjednávat závazky se třetími zeměmi.

      Členské státy zejména podléhají zvláštním povinnostem jednat a zdržet se jednání v situaci, ve které Komise předložila Radě
         návrhy, které, ačkoliv nebyly Radou přijaty, představují výchozí bod pro společné jednání na úrovni Společenství.

      Z toho vyplývá, že skutečnost, že Rada přijala rozhodnutí opravňující Komisi sjednat mnohostrannou dohodu jménem Společenství,
         jež značí začátek společného jednání Společenství na mezinárodní úrovni, zahrnuje z tohoto titulu ne-li povinnost zdržet se
         jednání ze strany členských států, pak přinejmenším povinnost úzké spolupráce mezi nimi a orgány Společenství, aby bylo Společenství
         usnadněno plnění jeho poslání a zaručena jednota a soudržnost jednání a zastupování Společenství na mezinárodní úrovni.

      (viz body 58–60)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
      2. června 2005 (*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Sjednávání, uzavírání, ratifikace a uvádění v platnost dvoustranných dohod členským státem – Přeprava zboží a cestujících po vnitrozemských vodních cestách – Vnější pravomoc Společenství – Článek 10 ES – Nařízení (EHS) č. 3921/91 a (ES) č. 1356/96“
      Ve věci C‑266/03,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 18. června 2003,
      Komise Evropských společenství, zastoupená C. Schmidt a W. Wilsem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Lucemburskému velkovévodství, zastoupenému S. Schreinerem, jako zmocněncem, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalovanému,
      SOUDNÍ DVŮR (první senát),
      ve složení P. Jann, předseda senátu, R. Silva de Lapuerta (zpravodaj), K. Lenaerts, S. von Bahr a K. Schiemann, soudci
      generální advokát: P. Léger,
      vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 25. listopadu 2004,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Lucemburské velkovévodství tím, že individuálně
         sjednalo, uzavřelo, ratifikovalo, uvedlo v platnost a odmítlo vypovědět

      –       dohodu mezi vládou Lucemburského velkovévodství a vládou České a Slovenské federativní republiky o přepravě po vnitrozemských
         vodních cestách, podepsanou v Lucemburku dne 30. prosince 1992 (Mémorial A  1994, s. 579),

      –       dohodu mezi vládou Lucemburského velkovévodství a vládou Rumunska o přepravě po vnitrozemských vodních cestách, podepsanou
         v Bukurešti dne 10. listopadu 1993 (Mémorial A  1995, s. 13), a

      –       dohodu mezi vládou Lucemburského velkovévodství a vládou Polské republiky o vnitrozemské vodní dopravě, podepsanou v Lucemburku
         dne 9. března 1994 (Mémorial A  1995, s. 1570),

      nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 10 ES, jakož i z nařízení Rady (EHS) č. 3921/91 ze dne 16. prosince
         1991, kterým se stanoví podmínky, za nichž může dopravce nerezident provozovat přepravu zboží a cestujících po vnitrozemských
         vodních cestách uvnitř členského státu (Úř. věst. L 373, s. 1; Zvl. vyd. 07/01, s. 345) a nařízení Rady (ES) č. 1356/96 ze
         dne 8. července 1996 o společných pravidlech, která se vztahují na přepravu zboží a cestujících po vnitrozemských vodních
         cestách mezi členskými státy s cílem zavedení svobody poskytování těchto přepravních služeb (Úř. věst. L 175, s. 7; Zvl. vyd.
         06/02, s. 295).

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
       Ustanovení Smlouvy o ES
      2       Článek 10 ES zní následovně:
      „Členské státy přijmou veškerá vhodná obecná i zvláštní opatření k plnění závazků, které vyplývají z této smlouvy nebo jsou
         důsledkem činnosti orgánů Společenství. Usnadňují mu plnění jeho poslání.

      Zdrží se jakýchkoli opatření, jež by mohla ohrozit dosažení cílů této smlouvy.“
      3       Co se týče oblasti dopravy, stanoví článek 70 ES, že členské státy sledují cíle Smlouvy v rámci společné dopravní politiky.
      4       Článek 71 odst. 1 ES stanoví:
      „K provedení článku 70 a s přihlédnutím ke zvláštnostem dopravy stanoví Rada postupem podle článku 251 po konzultaci s Hospodářským
         a sociálním výborem a Výborem regionů:

      a)      společná pravidla pro mezinárodní dopravu do nebo z některého členského státu anebo procházející přes území jednoho nebo několika
         členských států;

      b)      podmínky, za nichž mohou dopravci, kteří nejsou rezidenty tohoto státu, provozovat dopravu uvnitř některého členského státu;
      c)      opatření ke zlepšení bezpečnosti dopravy;
      d)      veškeré jiné potřebné předpisy.“
      5       Na základě tohoto posledního ustanovení přijala Rada nařízení č. 3921/91 a č. 1356/96.
       Nařízení č. 3921/91
      6       Podle svého třetího bodu odůvodnění je cílem nařízení č. 3921/91 to, aby se dopravcům nerezidentům povolilo provádět vnitrostátní
         dopravu za stejných podmínek, jaké ukládá příslušný členský stát vlastním dopravcům.

      7       Za tímto účelem stanoví čl. 1 první pododstavec tohoto nařízení, že od 1. ledna 1993 smí každý dopravce provozující přepravu
         zboží nebo cestujících po vnitrozemských vodních cestách provozovat vnitrostátní přepravu zboží nebo cestujících po vnitrozemských
         vodních cestách pro cizí potřebu v členském státě, ve kterém není usazen, dále jen „kabotáž“, pokud je usazen v členském státě
         v souladu s jeho právními předpisy a případně je tam oprávněn provozovat mezinárodní přepravu zboží nebo cestujících po vnitrozemských
         vodních cestách. Druhý pododstavec tohoto článku stanoví, že splňuje‑li uvedený dopravce tyto podmínky, může dočasně provozovat
         kabotáž v dotyčném členském státě, aniž by v něm měl sídlo nebo provozovnu.

      8       Mimoto čl. 2 odst. 1 stejného nařízení stanoví, že dopravce smí provozovat kabotáž, pouze pokud k tomuto účelu používá výlučně
         plavidla, jejichž vlastník nebo vlastníci jsou fyzické osoby s trvalým bydlištěm v některém členském státě, které jsou státními
         příslušníky členských států nebo právnické osoby, které mají sídlo v některém členském státě a většinový podíl v nich drží
         státní příslušníci členských států.

      9       Konečně podle článku 6 nařízení č. 3921/91 nejsou tímto nařízením dotčena práva existující na základě Revidované úmluvy pro
         plavbu na Rýně, podepsané v Mannheimu dne 17. října 1868 (dále jen „Mannheimská úmluva“).

       Nařízení č. 1356/96
      10     Jak vyplývá z jeho názvu a z jeho druhého bodu odůvodnění, cílem nařízení č. 1356/96 je svoboda poskytování dopravních služeb
         v oblasti mezinárodní přepravy zboží a cestujících po vnitrozemských vodních cestách mezi členskými státy zrušením všech omezení
         uložených poskytovateli těchto služeb v závislosti na jeho státní příslušnosti nebo na skutečnosti, že je usazen v jiném členském
         státě, než ve kterém má být uvedená služba poskytována.

      11     Články 1 a 2 tohoto nařízení stanoví, že každý provozovatel přepravující zboží nebo cestující po vnitrozemských vodních cestách
         může provozovat dopravní operace mezi členskými státy po vnitrozemských vodních cestách a tranzit po nich bez diskriminace
         na základě státní příslušnosti nebo místa jeho usazení. Uvedený článek 2 rovněž uvádí podmínky tohoto povolení.

      12     Podle článku 3 stejného nařízení tímto nařízením „nejsou dotčena práva dopravců třetích zemí podle Revidované úmluvy o plavbě
         na Rýně (Mannheimská úmluva), Úmluvy o režimu plavby na Dunaji (Bělehradská úmluva) ani práva vyplývající z mezinárodních
         závazků Společenství“.

       Dvoustranné dohody uzavřené Lucemburským velkovévodstvím
      13     Tři dvoustranné dohody zmíněné v bodu 1 tohoto rozsudku (dále jen „sporné dvoustranné dohody“) obsahují ustanovení týkající
         se přepravy zboží nebo cestujících po vnitrozemských vodních cestách mezi smluvními stranami a vzájemného využívání jejich
         vnitrozemských vodních cest.

      14     Stanoví zvláště, že přeprava cestujících a zboží plavidly jedné smluvní strany mezi dvěma přístavy druhé smluvní strany (kabotáž)
         podléhá zvláštnímu povolení příslušných orgánů druhé smluvní strany a že plavidla jedné smluvní strany mohou uskutečňovat
         přepravu cestujících nebo zboží mezi přístavy druhé smluvní strany a třetí země (provoz se třetími zeměmi) v případech stanovených
         příslušnými orgány dotyčných smluvních stran.

      15     Tyto dohody byly ratifikovány Lucemburským velkovévodstvím zákony ze dne 10. dubna 1994, 6. ledna 1995 a 24. července 1995
         a vstoupily v platnost dne 6. června 1994, 3. února a 1. října 1995.

       Okolnosti předcházející sporu a postup před zahájením soudního řízení
      16     Dne 28. června 1991 předložila Komise Radě doporučení k rozhodnutí týkající se zahájení jednání o uzavření mnohostranné dohody
         mezi Společenstvím a třetími zeměmi v oblasti přepravy cestujících a zboží po vnitrozemských vodních cestách.

      17     Rozhodnutím ze dne 7. prosince 1992 Rada „oprávnila Komisi ke sjednání mnohostranné dohody týkající se pravidel říční přepravy
         cestujících a zboží mezi jednak Evropským hospodářským společenstvím a jednak Polskem a smluvními státy Dunajské úmluvy (Maďarsko,
         Československo, Rumunsko, Bulharsko a bývalý SSSR, bývalá Jugoslávie a Rakousko)“.

      18     Po vydání rozhodnutí Rady ze dne 7. prosince 1992 požádala Komise dopisem ze dne 24. dubna 1993 několik členských států, mezi
         nimi i Lucemburské velkovévodství, „aby se zdržely veškerých iniciativ, které by mohly ohrozit průběh jednání zahájených na
         úrovni Společenství, a zvláště aby upustily od ratifikace již parafovaných nebo podepsaných dohod, jakož i od zahájení nových
         jednání se zeměmi střední a východní Evropy v oblasti plavby po vnitrozemských vodních cestách“.

      19     Dne 8. dubna 1994 rozhodla Rada, že se má dát přednost jednáním s Českou republikou, Maďarskou republikou, Polskou republikou
         a Slovenskou republikou.

      20     Vzhledem k tomu, že se Komise domnívala, že tím, že lucemburská vláda pokračovala ve sjednávání a zahájila schvalovací postup
         sporných dvoustranných dohod svým parlamentem, porušila ustanovení článku 5 Smlouvy o ES (nyní článek 10 ES), zopakovala dalším
         dopisem ze dne 12. dubna 1994 svou žádost a uložila lucemburské vládě, aby nepokračovala ve výměně ratifikačních nástrojů.

      21     Mnohostranná jednání vedená Komisí byla ukončena dne 5. srpna 1996 parafováním návrhu mnohostranné dohody, na základě něhož
         Komise předložila Radě dne 13. prosince 1996 návrh rozhodnutí o uzavření dohody stanovující podmínky přepravy zboží a cestujících
         po vnitrozemských vodních cestách mezi jednak Evropskými společenstvími a jednak Českou republikou, Polskou republikou a Slovenskou
         republikou.

      22     Až do dnešního dne však Společenství neuzavřelo s dotyčnými zeměmi žádnou mnohostrannou dohodu.
      23     Poté, co se Komise dozvěděla o vstupu v platnost dvoustranných dohod, zahájila řízení o nesplnění povinnosti stanovené v článku
         226 ES. Po vyzvání Lucemburského velkovévodství, aby předložilo své vyjádření, vydala Komise dne 28. února 2000 odůvodněné
         stanovisko, kterým tento členský stát vyzvala k přijetí opatření nezbytných k tomu, aby vyhověl tomuto stanovisku ve lhůtě
         dvou měsíců od jeho oznámení.

      24     Jelikož byla situace z pohledu Komise nadále neuspokojivá, rozhodla se Komise podat tuto žalobu.
       K žalobě
      25     Komise vznáší tři žalobní důvody na podporu své žaloby. Zaprvé vytýká Lucemburskému velkovévodství, že porušilo výlučnou vnější
         pravomoc Společenství ve smyslu rozsudku ze dne 31. března 1971, Komise v. Rada, zvaném „AETR“ (22/70, Recueil, s. 263). Zadruhé
         se dovolává porušení článku 10 ES. Zatřetí tvrdí, že sporné dvoustranné dohody jsou neslučitelné s nařízením č. 1356/96.

       K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení výlučné vnější pravomoci Společenství
       Argumentace účastníků řízení
      26     Svým prvním žalobním důvodem Komise tvrdí, že sjednáním, uzavřením, ratifikací a uvedením v platnost sporných dvoustranných
         dohod porušilo Lucemburské velkovévodství výlučnou pravomoc Společenství ve smyslu výše uvedeného rozsudku AETR. Tyto dohody
         totiž zasahují do společných pravidel přijatých Společenstvím nařízením č. 3921/91.

      27     Komise se zvláště domnívá, že tím, že sporné dvoustranné dohody umožňují prostřednictvím zvláštního povolení přístup dopravců
         z dotčených třetích zemí ke kabotáži v Lucembursku, zasahují do společných pravidel obsažených v nařízení č. 3921/91 v rozsahu,
         ve kterém tato pravidla s účinností od 1. ledna 1993 zcela harmonizují podmínky výkonu kabotáže v členských státech Společenství.
         Tím, že si Lucemburské velkovévodství vyhradilo právo jednostranně udělit přístup dopravcům ze třetích zemí mimo rámec Společenství,
         porušilo výlučnou vnější pravomoc Společenství.

      28     Komise uplatňuje v tomto ohledu, že nařízení č. 3921/91 se týká nejen dopravců ze Společenství, ale také dopravců ze třetích
         zemí, protože svým článkem 6 přiznává právo přístupu švýcarským dopravcům ve smyslu Mannheimské úmluvy.

      29     Podle lucemburské vlády je uzavření sporných mnohostranných dohod odpovědí na dvojí nutnost. Jednak je třeba vyhnout se diskriminaci
         mezi vnitrostátními dopravci a dopravci z jiných členských států a jednak bylo nutné odstranit situaci právní mezery vzniklou
         ve vztazích se zeměmi střední a východní Evropy neexistencí mnohostranné dohody o říční plavbě na úrovni Společenství. Do
         uzavření takové dohody nemá tedy Společenství právo zakazovat svým členským státům vybavit se dočasnými dvoustrannými nástroji.

      30     Nařízení č. 3921/91 se krom toho týká pouze členských států Evropských společenství, a nikoli třetích zemí.
      31     Lucemburská vláda též poukazuje na to, že přístup ke kabotáži v Lucembursku pro dopravce z jiných států podléhá povolení lucemburského
         ministra dopravy a že takové povolení nikdy nebylo uděleno.

      32     Mimoto, od 1. května 2004, dne přistoupení České republiky, Polské republiky a Slovenské republiky k Evropské unii, pozbyly
         sporné dvoustranné dohody zcela své platnosti.

      33     Konečně lucemburská vláda uplatňuje, že ke dni podání projednávané žaloby bylo Lucemburské velkovévodství jediným členským
         státem, proti kterému Komise podala žalobu pro nesplnění povinnosti, zatímco jiné členské státy také uzavřely a ratifikovaly
         dvoustranné dohody v oblasti říční dopravy se třetími státy.

       Závěry Soudního dvora
      34     Co se týče argumentu lucemburské vlády týkajícího se skutečnosti, že Komise podala jen jednu žalobu, ačkoliv i jiné členské
         státy uzavřely se třetími státy dvoustranné dohody v oblasti říční dopravy, je třeba jej bez dalšího odmítnout.

      35     Je totiž namístě připomenout, že jednak v systému stanoveném článkem 226 ES Komise disponuje diskreční pravomocí k podání
         žaloby pro nesplnění povinnosti a Soudnímu dvoru nepřísluší posuzovat vhodnost jejího výkonu (rozsudek ze dne 10. května 2001,
         Komise v. Nizozemsko, C‑152/98, Recueil, s. I‑3463, bod 20) a jednak že se členský stát v každém případě nemůže odvolávat
         na zásadu reciprocity a poukazovat na případné nedodržení Smlouvy jiným členským státem, aby tak odůvodnil nesplnění vlastní
         povinnosti (rozsudky ze dne 14. února 1984, Komise v. Německo, 325/82, Recueil, s. I‑777, bod 11, a ze dne 13. února 2003,
         Komise v. Itálie, C‑131/01, Recueil, s. I‑1659, bod 46).

      36     Je třeba rovněž připomenout, že podle ustálené judikatury se existence nesplnění povinnosti posuzuje vzhledem ke stavu, v němž
         se členský stát nacházel v době, kdy uplynula lhůta stanovená v odůvodněném stanovisku, a že změny, ke kterým došlo následovně,
         nemohou být Soudním dvorem brány v úvahu (viz zejména rozsudek ze dne 11. října 2001, Komise v. Rakousko, C‑110/00, Recueil,
         s. I‑7545, bod 13).

      37     V projednávaném případě přitom lhůta stanovená v odůvodněném stanovisku uplynula dne 28. dubna 2000, takže přistoupení České
         republiky, Polské republiky a Slovenské republiky k Evropské unii nemá na projednávaný spor dopad.

      38     Proto je namístě vyslovit se k tvrzené existenci výlučné vnější pravomoci Společenství ve smyslu výše uvedeného rozsudku AETR.
      39     Jestliže Smlouva o ES nepřiznává Společenství výslovně vnější pravomoc v oblasti přepravy po vnitrozemských vodních cestách,
         stanovují čl. 71 odst. 1 a 80 odst. 1 ES nicméně pravomoc Společenství jednat v této oblasti.

      40     V bodech 16 až 18 a 22 svého výše uvedeného rozsudku AETR přitom Soudní dvůr rozhodl, že pravomoc Společenství uzavírat mezinárodní
         smlouvy vyplývá nejen z jejího výslovného udělení Smlouvou, ale může vyplývat rovněž z jiných ustanovení Smlouvy a aktů přijatých
         orgány Společenství v rámci těchto ustanovení; že zvláště pokaždé, když Společenství přijalo za účelem provádění společné
         politiky stanovené ve Smlouvě ustanovení zavádějící v určité formě společná pravidla, členské státy již nejsou oprávněny,
         bez ohledu na to, zda jednají individuálně nebo dokonce kolektivně, smluvně sjednávat se třetími zeměmi závazky dotýkající
         se těchto pravidel; že totiž po zavedení společných pravidel je pouze Společenství způsobilé přijmout a vykonávat smluvně
         sjednané závazky vůči třetím zemím s účinkem pro celou oblast použití právního řádu Společenství; a že v rozsahu, v němž jsou
         pravidla Společenství ustanovena k dosažení cílů Smlouvy, nemohou na sebe členské státy mimo rámec společných orgánů brát
         závazky, které by se mohly dotknout uvedených pravidel nebo narušit jejich dosah.

      41     Pokud by totiž členské státy mohly přijímat mezinárodní závazky dotýkající se společných pravidel, ohrozilo by to dosažení
         cílů sledovaných těmito pravidly, jakož i úkolů Společenství a cílů Smlouvy.

      42     Podmínky, za kterých může být dosah společných pravidel dotčen nebo narušen, tj. podmínky, za kterých Společenství získává
         výlučnou vnější pravomoc na základě skutečnosti, že vykonává svou vnitřní pravomoc, připomněl Soudní dvůr ve svém rozsudku
         ze dne 5. listopadu 2002, Komise v. Lucembursko (C‑472/98, Recueil, s. I‑9741).

      43     Tak je tomu v případě, že mezinárodní závazky spadají do oblasti působnosti společných pravidel nebo každopádně do oblasti
         pokryté již z větší části takovými pravidly, a to i tehdy, pokud neexistuje žádný rozpor mezi uvedenými pravidly a závazky
         (výše uvedený rozsudek Komise v. Lucembursko, bod 88).

      44     Pokud tak Společenství zahrnulo do svých vnitřních legislativních aktů ustanovení týkající se zacházení se státními příslušníky
         třetích zemí, nebo výslovně udělilo svým orgánům pravomoc jednat se třetími zeměmi, získalo výlučnou vnější pravomoc v rozsahu
         pokrytém těmito akty (výše uvedený rozsudek Komise v. Lucembursko, bod 89).

      45     To rovněž platí při neexistenci výslovných ustanovení opravňujících orgány Společenství jednat se třetími zeměmi, jestliže
         Společenství provedlo v určité oblasti úplnou harmonizaci právních předpisů, protože takto přijatá společná pravidla by mohla
         být dotčena ve smyslu výše uvedeného rozsudku AETR, pokud by si členské státy ponechaly pravomoc jednat se třetími zeměmi
         (výše uvedený rozsudek Komise v. Lucembursko, bod 90).

      46     Jak vyplývá z názvu a z článků 1 a 2 nařízení č. 3921/91, stanovuje toto nařízení podmínky provozování vnitrostátní přepravy
         zboží nebo cestujících po vnitrozemských vodních cestách v členském státě, pouze co se týče dopravců Společenství. Tato ustanovení
         se tedy týkají pouze dopravců zboží nebo cestujících po vnitrozemských vodních cestách usazených v členském státě, kteří užívají
         plavidla, jejichž vlastník nebo vlastníci jsou fyzické osoby, které mají bydliště v členském státě a kteří jsou státními příslušníky
         členského státu, nebo právnické osoby, které mají sídlo v členském státě a většinový podíl v nich drží státní příslušníci
         členských států.

      47     Odkaz na práva existující podle Mannheimské úmluvy uvedený v článku 6 nařízení č. 3921/91 nemůže vést k odlišnému závěru,
         neboť, jak uvádí generální advokát v bodě 58 svého stanoviska, tímto ustanovením Společenství pouze bere na vědomí práva vyplývající
         z této úmluvy pro Švýcarsko.

      48     Z toho vyplývá, že nařízení č. 3921/91 neupravuje podmínky, za kterých mohou dopravci, kteří nejsou usazeni na území Společenství,
         vykonávat vnitrostátní přepravu zboží nebo cestujících po vnitrozemských vodních cestách v členském státě.

      49     Jelikož sporné dvoustranné dohody nespadají do oblasti již pokryté nařízením č. 3921/91, nemohou být považovány za dohody
         týkající se tohoto nařízení z důvodů uvedených Komisí.

      50     Mimoto samotná skutečnost, že nařízení č. 3921/91 neupravuje postavení dopravců usazených ve třetích zemích poskytujících
         své služby v rámci Společenství, prokazuje, že harmonizace provedená tímto nařízení nemá úplný charakter.

      51     Komise tudíž není oprávněna tvrdit, že Společenství získalo v oblasti upravené spornými dvoustrannými dohodami výlučnou vnější
         pravomoc ve smyslu výše uvedeného rozsudku AETR.

      52     Za těchto podmínek je třeba zamítnout první žalobní důvod.
       Ke druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení článku 10 ES
       Argumentace účastníků řízení
      53     Svým druhým žalobním důvodem Komise tvrdí, že Lucemburské velkovévodství nedodrželo povinnosti, které pro něj vyplývají z článku
         10 ES, protože tím, že sjednalo, uzavřelo, ratifikovalo a uvedlo v platnost sporné dvoustranné dohody poté, co Rada dne 7. prosince
         1992 rozhodla o zmocnění Komise k uzavření dohody jménem Společenství, tento členský stát ohrozil výkon tohoto rozhodnutí.
         Jednání Komise o dohodě jménem Společenství, jakož i pozdější uzavření dohody Radou, se totiž jeví v důsledku vzájemných působení
         individuálních iniciativ členského státu jako nevyhnutelně komplikované. Mimoto při jednání se třetími zeměmi je pozice Společenství
         oslabena, pokud se Společenství a členské státy projevují nejednotně.

      54     Mimo argumenty již vyložené v bodě 29 tohoto rozsudku uplatňuje lucemburská vláda, že sporné dvoustranné dohody byly sjednány
         před 7. prosincem 1992, kdy Rada oprávnila Komisi k jednání o mnohostranné dohodě jménem Společenství.

      55     Krom toho rozhodnutí Rady ze dne 8. dubna 1994 bylo ve skutečnosti novým zmocněním k jednání, které nahradilo zmocnění ze
         dne 7. prosince 1992.

      56     Konečně lucemburská vláda zdůrazňuje, že je připravena od vstupu mnohostranné dohody na úrovni Společenství v platnost sporné
         dvoustranné dohody vypovědět.

       Závěry Soudního dvora
      57     Článek 10 ES ukládá členským státům, aby Společenství usnadnily plnění jeho poslání a aby se zdržely jakýchkoli opatření,
         jež by mohla ohrozit dosažení cílů Smlouvy.

      58     Tato povinnost loajální spolupráce se uplatní obecně a nezávisí na výlučné či nevýlučné povaze dotyčné pravomoci Společenství,
         ani na případném právu členských států sjednávat závazky se třetími zeměmi.

      59     V tomto ohledu je namístě připomenout, že Soudní dvůr již rozhodl, že členské státy podléhají zvláštním povinnostem jednat
         a zdržet se jednání v situaci, ve které Komise předložila Radě návrhy, které, ačkoliv nebyly Radou přijaty, představují výchozí
         bod pro společné jednání na úrovni Společenství (viz rozsudek ze dne 5. května 1981, Komise v. Spojené království, 804/79,
         Recueil, s. 1045, bod 28).

      60     Přijetí rozhodnutí opravňujícího Komisi sjednat mnohostrannou dohodu jménem Společenství přitom značí začátek společného jednání
         Společenství na mezinárodní úrovni a zahrnuje z tohoto titulu ne‑li povinnost zdržet se jednání ze strany členských států,
         pak přinejmenším povinnost úzké spolupráce mezi nimi a orgány Společenství, aby bylo Společenství usnadněno plnění jeho poslání
         a zaručena jednota a soudržnost jednání a zastupování Společenství na mezinárodní úrovni.

      61     V projednávaném případě je nesporné, že poté, co Rada svým rozhodnutím ze dne 7. prosince 1992 oprávnila Komisi k jednání
         o mnohostranné dohodě jménem Společenství, Lucemburské velkovévodství sjednalo, uzavřelo, ratifikovalo a uvedlo v platnost
         sporné dvoustranné dohody, aniž by spolupracovalo nebo uvedlo do souladu svůj postup s Komisí. Tímto svým jednáním tento členský
         stát ohrozil plnění poslání Společenství, jakož i dosažení cílů Smlouvy.

      62     Konzultace s Komisí byla nutná tím spíše, že Rada a Komise se dohodly, co se týče postupu jednání o této dohodě, že uplatní
         pravidla chování použitá v džentlmenské dohodě připojené ke zmocnění k jednání ze dne 7. prosince 1992, která stanoví úzkou
         koordinaci mezi Komisí a členskými státy. V tomto ohledu hlava II bod 3 písm. d) této džentlmenské dohody stanoví, že „během
         jednání se Komise vyjadřuje jménem Společenství a zástupci členských států zasahují pouze na žádost Komise“ a že „se zástupci
         členských států zdrží všech jednání, která by mohla zasáhnout do řádného plnění úkolů Komisí“.

      63     Jestliže je možné, jak tvrdí lucemburská vláda, že jednání o dohodě s Českou a Slovenskou federativní republikou byla zahájena
         před rozhodnutím Rady ze dne 7. prosince 1992, nic to nemění na tom, že sporné dvoustranné dohody byly všechny podepsány a ratifikovány
         po tomto datu.

      64     Kromě toho nijak ze spisu nevyplývá, že rozhodnutí Rady ze dne 8. dubna 1994 představovalo nové zmocnění k jednání nahrazující
         zmocnění ze dne 7. prosince 1992. Zdá se pouze, že toto rozhodnutí upřesnilo a doplnilo zmocnění, které bylo uděleno Komisi
         v roce 1992.

      65     Konečně, jak uvádí generální advokát v bodě 76 svého stanoviska, okolnost, že lucemburská vláda prohlásila, že je připravena
         vypovědět sporné dvoustranné dohody od vstupu v platnost mnohostranné dohody zavazující Společenství, nemůže prokazovat, že
         povinnost loajální spolupráce stanovená v článku 10 ES byla dodržena.

      66     Z předcházejícího vyplývá, že tím, že Lucemburské velkovévodství sjednalo, uzavřelo, ratifikovalo a uvedlo v platnost sporné
         dvoustranné dohody bez spolupráce nebo součinnosti s Komisí, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 10 ES.

      67     Z toho vyplývá, že druhý žalobní důvod je opodstatněný v rozsahu uvedeném v předchozím bodě.
       Ke třetímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z neslučitelnosti sporných dvoustranných dohod s nařízením č. 1356/96
       Argumentace účastníků řízení
      68     Svým třetím žalobním důvodem Komise tvrdí, že po přijetí nařízení č. 1356/96 je zachování ustanovení sporných dvoustranných
         dohod, která stanoví možnost plavidlům registrovaným v dotyčných třetích zemích poskytovat přepravní služby po vnitrozemských
         vodních cestách mezi Lucemburským velkovévodstvím a jinými členskými státy Společenství prostřednictvím zvláštního povolení
         příslušného orgánu, neslučitelné s články 1 a 2 uvedeného nařízení, jakož i s jeho obecnými cíli.

      69     Umožněním jednostranného udělení práva přístupu Lucemburským velkovévodstvím nebo přinejmenším vyhrazením práva jednostranně
         udělovat práva přístupu na spojení uvnitř Společenství tomuto členskému státu dopravcům, kteří nesplňují podmínky stanovené
         v nařízení č. 1356/96, sporné dvoustranné dohody jednostranně a mimo kontrolu Společenství mění povahu a dosah pravidel týkajících
         se svobody poskytování přepravních služeb po vnitrozemských vodních cestách uvnitř Společenství, jak jsou definována právem
         Společenství. Podle Komise je přitom nesporné, že dopravci a polské, rumunské, české a slovenské plavební podniky, kterým
         by mohlo být za použití sporných dvoustranných dohod povoleno poskytovat přepravní služby mezi Lucemburským velkovévodstvím
         a jinými členskými státy Společenství, nesplňují žádnou z těchto podmínek.

      70     Lucemburská vláda uplatňuje, že nařízení č. 1356/96 upravuje přepravu po vnitrozemských vodních cestách mezi členskými státy
         a týká se pouze dopravců ze Společenství, přičemž dopravci usazení ve třetích zemích jsou vyloučeni nebo se na ně vztahují
         jiná ustanovení Společenství.

       Závěry Soudního dvora
      71     Je třeba připomenout, že hlavním cílem nařízení č. 1356/96 je zavedení svobody poskytování služeb v oblasti přepravy zboží
         a cestujících po vnitrozemských vodních cestách mezi členskými státy s vyloučením veškerých omezení a diskriminace vůči poskytovateli
         služeb na základě jeho státní příslušnosti nebo místa jeho usazení.

      72     Podle článku 2 nařízení č. 1356/96 je tento režim svobody poskytování služeb přepravy zboží nebo cestujících po vnitrozemských
         vodních cestách oprávněn využívat každý provozovatel přepravující zboží, který:

      –       je usazen v některém členském státě v souladu s jeho právními předpisy;
      –       je v tomto členském státě oprávněn provozovat mezinárodní přepravu zboží a cestujících po vnitrozemských vodních cestách;
      –       využívá pro tyto dopravní operace lodě [plavidla] pro plavbu po vnitrozemských vodních cestách registrovaná v některém členském
         státě a, nejsou-li registrována, vlastní osvědčení o příslušnosti k loďstvu některého členského státu, a

      –       splňuje podmínky stanovené v článku 2 nařízení Rady (EHS) č. 3921/91 ze dne 16. prosince 1991, kterým se stanoví podmínky,
         za nichž může dopravce nerezident provozovat přepravu zboží a cestujících po vnitrozemských vodních cestách uvnitř členského
         státu.

      73     Jak uvádí generální advokát v bodech 85 a 86 svého stanoviska, jestliže nařízení č. 1356/96 upravuje režim svobody poskytování
         přepravy po vnitrozemských vodních cestách mezi členskými státy Společenství ve prospěch dopravců usazených v těchto státech,
         je třeba konstatovat, že cílem nebo účinkem systému zavedeného nařízením č. 1356/96 není zabránit dopravcům usazeným ve třetích
         zemích nebo plavidlům registrovaným v těchto zemích vykonávat tyto služby mezi členskými státy Společenství.

      74     Kromě toho, jak zdůrazňuje generální advokát v bodech 87 až 89 svého stanoviska, sporné dvoustranné dohody nezavádějí systém
         svobody poskytování přepravy zboží nebo cestujících po vnitrozemských vodních cestách mezi členskými státy ve prospěch českých,
         polských, slovenských a rumunských dopravců, ale omezují se na stanovení možnosti v přísně vymezených případech a prostřednictvím
         povolení příslušných orgánů stran pro plavidla registrovaná v dotyčných třetích zemích vykonávat tyto služby mezi Lucemburským
         velkovévodstvím a jinými členskými státy Společenství.

      75     Z toho vyplývá, že v rozporu s tím, co tvrdí Komise, nemění ustanovení sporných dvoustranných dohod ani povahu, ani dosah
         ustanovení nařízení č. 1356/96.

      76     Za těchto podmínek je namístě zamítnout třetí žalobní důvod.
      77     Vzhledem ke všem předcházejícím úvahám je jednak třeba konstatovat, že Lucemburské velkovévodství tím, že sjednalo, uzavřelo,
         ratifikovalo a uvedlo v platnost sporné dvoustranné dohody bez spolupráce nebo součinnosti s Komisí, nesplnilo povinnosti,
         které pro něj vyplývají z článku 10 ES, a jednak žalobu ve zbývající části zamítnout.

       K nákladům řízení
      78     Podle čl. 69 odst. 3 prvního pododstavce jednacího řádu může Soudní dvůr rozdělit náklady řízení mezi účastníky nebo rozhodnout,
         že každý z účastníků řízení ponese vlastní náklady, pokud jsou účastníci řízení současně neúspěšní v jednom či více bodech.
         Vzhledem k tomu, že žalobě Komise se vyhovuje pouze částečně, je namístě rozhodnout, že každý z účastníků řízení ponese vlastní
         náklady řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
      1)      Lucemburské velkovévodství tím, že sjednalo, uzavřelo, ratifikovalo a uvedlo v platnost:
      –       dohodu mezi vládou Lucemburského velkovévodství a vládou České a Slovenské federativní republiky o přepravě po vnitrozemských
            vodních cestách, podepsanou v Lucemburku dne 30. prosince 1992,
      –       dohodu mezi vládou Lucemburského velkovévodství a vládou Rumunska o přepravě po vnitrozemských vodních cestách, podepsanou
            v Bukurešti dne 10. listopadu 1993 a
      –       dohodu mezi vládou Lucemburského velkovévodství a vládou Polské republiky o vnitrozemské vodní dopravě, podepsanou v Lucemburku
            dne 9. března 1994,
      bez spolupráce nebo součinnosti s Komisí, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 10 ES.
      2)      Ve zbývající části se žaloba zamítá.
      3)      Komise Evropských společenství a Lucemburské velkovévodství ponesou vlastní náklady řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: francouzština.


Rozsudek Soudu prvního stupně (čtvrtého senátu) ze dne 9. července 2003. # Laboratorios RTB, SL proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství. # Věc T-162/01.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 13. července 2000. # Alfredo Albore. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Corte d'appello di Napoli - Itálie. # Svoboda usazování. # Věc C-423/98.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 11. července 1985. # Komise Evropských společenství proti Italské republice. # DPH. # Věc 278/83.