title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 22. září 2011. # Bell & Ross BV proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Kasační opravný prostředek - Podepsaný prvopis žaloby doručený po lhůtě - Odstranitelná vada. # Věc C-426/10 P.

text:
      Věc C-426/10 P
      Bell & Ross BV
      v.
      Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM)
      „Kasační opravný prostředek – Podepsaný prvopis žaloby doručený po lhůtě – Odstranitelná vada“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Kasační opravný prostředek – Důvody – Důvod předložený poprvé v rámci kasačního opravného prostředku – Důvod týkající se podmínek
            podání žaloby u Tribunálu – Napadené usnesení přijaté bez vyslechnutí účastníků řízení – Přípustnost
      (Jednací řád Tribunálu, článek 111)
      2.        Řízení – Návrh na zahájení řízení – Formální náležitosti – Nepředložení podepsaného prvopisu žaloby před uplynutím lhůty –
            Nepřípustnost
      (Jednací řád Tribunálu, čl. 44 odst. 6)
      3.        Řízení – Lhůty pro podání žaloby – Prekluze – Nahodilá událost nebo vyšší moc – Pojem – Omluvitelný omyl – Pojem
      (Statut Soudního dvora, čl. 45 druhý pododstavec)
      1.        V rámci kasačního opravného prostředku proti usnesení Tribunálu přijatému na základě článku 111 jednacího řádu Tribunálu,
         který nevyžaduje, aby byli účastníci řízení před přijetím takového rozhodnutí vyslechnuti, nelze navrhovatelce vytýkat, že
         v žalobě nevznesla argumenty týkající se podmínek jejího podání. Za těchto okolností předmětem důvodu kasačního opravného
         prostředku vycházejícího z porušení bodu 57 písm. b) praktických pokynů Tribunálu pro účastníky řízení není měnit předmět
         řízení před Tribunálem, a je proto přípustný.

      (viz bod 37)
      2.        Nepředložení podepsaného prvopisu žaloby nepatří mezi odstranitelné vady na základě čl. 44 odst. 6 jednacího řádu Tribunálu.
         Žaloba, kterou advokát nepodepsal, je tak dotčena vadou, která může způsobit nepřípustnost žaloby v okamžiku uplynutí procesních
         lhůt a nemůže být odstraněna. Striktní použití těchto procesních pravidel odpovídá požadavku právní jistoty a nutnosti zabránit
         jakékoli diskriminaci nebo jakémukoli svévolnému zacházení při výkonu spravedlnosti.

      (viz body 42–43)
      3.        Pokud jde o lhůty pro podání žaloby, pojem „omluvitelný omyl“ musí být vykládán striktně a může se týkat pouze výjimečných
         okolností, za kterých zejména dotyčný orgán jednal tak, že lze připustit, že samotným tímto jednáním nebo v rozhodné míře
         na základě tohoto jednání mohl být zmaten jednotlivec v dobré víře, jenž prokázal veškerou řádnou péči požadovanou od běžně
         informovaného subjektu.

      Pojem nahodilá událost obsahuje objektivní složku, která spočívá v neobvyklých okolnostech nezávislých na vůli subjektu, a
         subjektivní složku, která spočívá v povinnosti dotyčného subjektu zabezpečit se proti následkům neobvyklé události tím, že
         učiní vhodná opatření, aniž však podstoupí nepřiměřené oběti. Subjekt musí zvláště pečlivě sledovat průběh zahájeného řízení,
         a zejména prokázat vynaložení náležité péče za účelem dodržení stanovených lhůt.

      Za přípravu, kontrolu a ověření procesních písemností, jež mají být předloženy soudní kanceláři, odpovídá advokát dotčeného
         účastníka řízení. Nelze tedy uznat, že skutečnost, že lze záměnu mezi prvopisem a kopiemi žaloby přičíst zásahu třetí osoby,
         tedy podniku, který navrhovatelka pověřila pořízením kopií, je výjimečnou okolností či neobvyklou událostí nezávislou na navrhovatelce,
         které by v jejím případě mohly odůvodnit omluvitelný omyl či nahodilou událost.

      (viz body 47–48, 50)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      22. září 2011(*)

      „Kasační opravný prostředek – Podepsaný prvopis žaloby doručený po lhůtě – Odstranitelná vada“
      Ve věci C‑426/10 P,
      jejímž předmětem je kasační opravný prostředek na základě článku 56 statutu Soudního dvora Evropské unie, podaný dne 24. srpna
         2010,

      Bell & Ross BV, se sídlem v Zoetermeer (Nizozemsko), zastoupená S. Guerlainem, advokátem,

      účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek (navrhovatelka),
      přičemž dalšími účastníky řízení jsou:
      Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM), zastoupený A. Folliard-Monguiralem, jako zmocněncem,

      žalovaný v prvním stupni,
      Klockgrossisten i Norden AB, se sídlem v Upplands Väsby (Švédsko),

      vedlejší účastnice v prvním stupni,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení J. N. Cunha Rodrigues, předseda senátu, A. Rosas, U. Lõhmus, A. Ó Caoimh a P. Lindh (zpravodajka), soudci,
      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 9. června 2011,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svým kasačním opravným prostředkem se společnost Bell & Ross BV (dále jen „společnost Bell & Ross“) domáhá zrušení usnesení
         Tribunálu Evropské unie ze dne 18. června 2010, Bell & Ross v. OHIM (T‑51/10, dále jen „napadené usnesení“), kterým Tribunál
         její žalobu na neplatnost rozhodnutí třetího odvolacího senátu OHIM ze dne 27. října 2009 (věc R 1267/2008-3) týkajícího se
         řízení o prohlášení neplatnosti mezi společnostmi Klockgrossisten i Norden AB a Bell & Ross odmítl jako zjevně nepřípustnou
         z důvodu, že byla podána opožděně.

       Právní rámec
       Statut Soudního dvora
      2        Článek 21 druhý pododstavec statutu Soudního dvora Evropské unie zejména stanoví, že k žalobě musí být v případě potřeby připojen
         akt, jehož zrušení se požaduje. Jestliže tato písemnost nebyla k žalobě připojena, „vyzve vedoucí soudní kanceláře žalobce,
         aby [ji] v přiměřené lhůtě dodal, přičemž žaloba nesmí být odmítnuta proto, že tato vada byla odstraněna teprve po uplynutí
         lhůty stanovené pro podání žaloby“.

      3        Článek 45 statutu Soudního dvora zní následovně:

      „Jednací řád stanoví prodloužení procesních lhůt z důvodu vzdálenosti.
      Zánik nároku pro zmeškání lhůty nelze namítat, jestliže dotyčná strana prokáže působení náhody nebo vyšší moci.“
       Jednací řád Tribunálu
      4        Článek 43 jednacího řádu Tribunálu stanoví:

      „1.      Prvopis každého podání musí být podepsán zmocněncem nebo advokátem účastníka řízení.
      Tento prvopis a všechny přílohy v něm uvedené se předkládají společně s pěti stejnopisy pro Tribunál a se stejnopisem pro
         každého z účastníků řízení. Stejnopisy osvědčuje účastník řízení, který je předkládá.

      […]
      6.      [...] je den, kdy je stejnopis podepsaného prvopisu podání [...] doručen do kanceláře telefaxem nebo jiným technickým prostředkem,
         jímž Tribunál disponuje, rozhodný pro účely zachování procesních lhůt, a to za podmínky, že podepsaný prvopis podání spolu
         s přílohami a stejnopisy uvedenými v odst. 1 druhém pododstavci je doručen do kanceláře do deseti dnů poté. Ustanovení čl. 102
         odst. 2 se na tuto desetidenní lhůtu nepoužije.

      […]“
      5        Článek 44 tohoto jednacího řádu uvádí:

      „[...]
      3.      Advokát, který vystupuje jako poradce nebo zástupce účastníka řízení, musí v kanceláři uložit potvrzení, že je oprávněn působit
         jako právní zástupce před soudem členského státu nebo jiného státu, který je stranou Dohody o EHP.

      4.      K žalobě se případně přikládají písemnosti uvedené v čl. 21 druhém pododstavci statutu [Soudního dvora].
      5.      Je-li žalobce právnickou osobou soukromého práva, přikládá k žalobě rovněž:
      a)      své stanovy nebo výpis z poslední doby z obchodního rejstříku nebo z rejstříku sdružení nebo jakýkoliv jiný důkaz o své právní
         existenci;

      b)      důkaz o tom, že procesní plná moc byla jeho advokátovi řádně udělena orgánem k tomu oprávněným.
      5a.      K žalobám podávaným podle rozhodčí doložky, která je součástí veřejnoprávní nebo soukromoprávní smlouvy uzavřené Unií nebo
         jejím jménem [...] musí být přiloženo jedno vyhotovení smlouvy, která tuto doložku obsahuje.

      6.      Nesplňuje-li žaloba podmínky stanovené v odstavcích 3 až 5 tohoto článku, určí vedoucí soudní kanceláře žalobci přiměřenou
         lhůtu k tomu, aby vady žaloby odstranil nebo předložil výše uvedené písemnosti. Nedojde-li v určené lhůtě k odstranění vad
         či k předložení požadovaných písemností, rozhodne Tribunál, zda nedodržení těchto formálních podmínek činí žalobu nepřípustnou.“

       Pokyny pro vedoucího kanceláře
      6        Článek 7 pokynů pro vedoucího kanceláře Tribunálu prvního stupně Evropských společenství ze dne 5. července 2007 (Úř. věst.
         L 232, s. 1, dále jen „pokyny pro vedoucího kanceláře“) stanoví:

      „1.      Vedoucí soudní kanceláře dbá na soulad písemností založených do soudního spisu s ustanoveními statutu [Soudního dvora], jednacího
         řádu a praktických pokynů pro účastníky řízení, jakož i s ustanoveními těchto pokynů.

      Je-li to namístě, stanoví vedoucí soudní kanceláře účastníkům řízení lhůtu pro odstranění formálních vad podaných písemností.
      V případě nedodržení ustanovení jednacího řádu uvedených v bodech 55 a 56 praktických pokynů pro účastníky řízení je doručení
         spisu účastníka řízení pozdrženo.

      Nedodržení ustanovení bodů 57 a 59 praktických pokynů pro účastníky řízení podle okolností pozdrží nebo může pozdržet doručení
         spisu účastníka řízení.

      […]
      3.      Aniž jsou dotčena jednak ustanovení čl. 43 odst. 6 jednacího řádu týkající se podávání písemností telefaxem nebo jinými technickými
         prostředky, [...] přijme vedoucí soudní kanceláře pouze takové písemnosti, na nichž je uveden originál podpisu advokáta nebo
         zmocněnce účastníka řízení.

      […]“
       Praktické pokyny pro účastníky řízení
      7        Praktické pokyny Tribunálu pro účastníky řízení, ve svém znění ze dne 5. července 2007 (Úř. věst. L 232, s. 7, dále jen „praktické
         pokyny pro účastníky řízení“), v oddílu B nadepsaném „K předkládání spisů účastníků řízení“ stanoví zejména:

      „[…]
      7.      Na konci spisu účastníka řízení je uveden originální podpis advokáta nebo zmocněnce dotyčného účastníka řízení. Má-li účastník
         více zástupců, postačí, aby byl spis podepsán jedním z nich.

      […]
      9.      Na první straně každého stejnopisu podání, který jsou účastníci řízení povinni předložit na základě čl. 43 odst. 1 druhého
         pododstavce jednacího řádu, advokát nebo zmocněnec dotyčného účastníka řízení připojí a parafuje poznámku osvědčující, že
         se stejnopis shoduje s prvopisem podání.“

      8        Oddíl F praktických pokynů pro účastníky řízení, nadepsaný „K odstranění vad spisů účastníků řízení“, v bodech 55 až 59 stanoví
         podmínky, za nichž lze odstranit vady žalob.

      9        Podle uvedeného bodu 55 pokud žaloba nesplňuje následující podmínky uvedené v čl. 44 odst. 3 až 5 jednacího řádu Tribunálu,
         je stanovena přiměřená lhůta k odstranění vad:

      „a)      předložení osvědčení advokáta […];
      b)      důkaz o právní existenci právnické osoby soukromého práva […];
      c)      procesní plná moc […];
      d)      důkaz o tom, že procesní plná moc byla advokátovi řádně udělena orgánem k tomu oprávněným […];
      e)      předložení napadeného aktu (žaloba na neplatnost) […].“
      10      Bod 56 praktických pokynů pro účastníky řízení stanoví:

      „Ve věcech týkajících se práv duševního vlastnictví, ve kterých je napadána legalita rozhodnutí některého z odvolacích senátů
         OHIM, nebude žaloba, která nesplňuje následující podmínky stanovené v článku 132 jednacího řádu, doručena druhému účastníku
         řízení / dalším účastníkům řízení a bude stanovena přiměřená lhůta k odstranění vad:

      a)      jména (názvy) účastníků řízení před odvolacím senátem a adresy, které uvedli pro účely doručování v průběhu tohoto řízení
         (čl. 132 odst. 1 první pododstavec jednacího řádu);

      b)      datum oznámení rozhodnutí odvolacího senátu (čl. 132 odst. 1 [druhý] pododstavec jednacího řádu);
      c)      předložení napadeného rozhodnutí (čl. 132 odst. 1 druhý pododstavec jednacího řádu).“
      11      Bod 57 těchto pokynů zejména stanoví:

      „Doručení žaloby se odloží a bude stanovena přiměřená lhůta k odstranění vad, nesplňuje-li žaloba následující formální náležitosti:
      […]
      b)      originální podpis advokáta nebo zmocněnce na konci žaloby (bod 7 praktických pokynů);
      […]
      o)      předložení osvědčených stejnopisů žaloby (čl. 43 odst. 1 druhý pododstavec jednacího řádu; bod 9 praktických pokynů).“
      12      Bod 58 praktických pokynů pro účastníky řízení stanoví, že se žaloba doručí a bude stanovena přiměřená lhůta k odstranění
         vad, nesplňuje-li formální náležitosti týkající se uvedení doručovací adresy, osvědčení každého dalšího advokáta, shrnutí
         argumentů a překladu příloh do jednacího jazyka.

      13      Konečně bod 59 stanoví zásadu nebo možnost podle konkrétního případu odstranit vady, přesáhne-li počet stránek žaloby počet
         stránek stanovený v těchto praktických pokynech, jakož i odložení doručení žaloby v takovém případě.

       Skutečnosti předcházející sporu
      14      Podáním, které kanceláři Tribunálu došlo telefaxem dne 22. ledna 2010, navrhovatelka podala žalobu proti rozhodnutí třetího
         odvolacího senátu OHIM ze dne 27. října 2009. Tato žaloba došla soudní kanceláři před uplynutím lhůty pro podání žaloby dne
         25. ledna 2010.

      15      V dopise ze dne 28. ledna 2010 navrhovatelka uvedla, že kanceláři Tribunálu nechala zaslat prvopis žaloby zaslané telefaxem
         dne 22. ledna 2010 a její přílohy, jakož i sedm sad osvědčených kopií a dokumenty požadované čl. 44 odst. 3 až 5 jednacího
         řádu Tribunálu.

      16      Dne 2. února 2010 soudní kancelář kontaktovala navrhovatelku, přičemž ji upozornila na skutečnost, že prvopis žaloby mezi
         dokumenty doručenými dne 1. února 2010 nelze s určitostí identifikovat.

      17      Dopisem ze dne 3. února 2010 zaslal advokát navrhovatelky soudní kanceláři vyhotovení žaloby, které se nacházelo v jeho spisu,
         přičemž uvedl následující:

      „Vzhledem k tomu, že jsem přesvědčen o tom, že jsem Vám prvopis dokumentu zaslal již dříve s jednou sadou kopií, nejsem schopen
         Vám říci, zda je přiložený dokument prvopisem, či nikoli. Podle mého názoru se jedná o kopii, kterou jsme si ponechali ve
         spisu. Ponechávám na Vás, abyste ji přezkoumali, a očekávám tedy Vaše vyjádření.“

      18      Dne 5. února 2010 kancelář Tribunálu navrhovatelce oznámila, že dospěla k závěru, že tento dokument je prvopisem, jelikož
         se inkoust černé barvy lehce rozmazal poté, co přes podpis přejel vlhký hadřík.

      19      Kancelář Tribunálu zapsala žalobu do rejstříku dne 5. února 2010, tedy po uplynutí desetidenní lhůty, která běžela od zaslání
         žaloby telefaxem, a to v souladu s čl. 43 odst. 6 jednacího řádu Tribunálu.

      20      Dopisem ze dne 12. února 2010 navrhovatelka k odůvodnění doručení podepsaného prvopisu žaloby po uplynutí výše uvedené desetidenní
         lhůty uplatnila omluvitelný omyl.

      21      Tribunál OHIM žalobu nedoručil.

       Napadené usnesení
      22      Napadeným usnesením Tribunál žalobu odmítl jako zjevně nepřípustnou na základě článku 111 svého jednacího řádu.

      23      Tribunál připomněl, že čl. 43 odst. 6 jeho jednacího řádu stanoví desetidenní lhůtu k doručení prvopisu žaloby zaslané telefaxem.
         S ohledem na tuto dodatečnou lhůtu měl být prvopis žaloby doručen soudní kanceláři před uplynutím této lhůty dne 1. února
         2010. Jelikož ovšem prvopis žaloby došel dne 5. února 2010, k doručení žaloby došlo opožděně, aniž jakýkoli omluvitelný omyl
         mohl umožnit, aby byla učiněna odchylka od lhůty pro podání žaloby, a to z následujících důvodů:

      „15      Žaloba do kanceláře Tribunálu došla telefaxem dne 22. ledna 2010, tedy před uplynutím lhůty pro podání žaloby.
      16.      V souladu s čl. 43 odst. 6 jednacího řádu je však den, kdy je stejnopis podepsaného prvopisu podání doručen do kanceláře Tribunálu
         telefaxem, rozhodný pro účely zachování procesních lhůt pouze za podmínky, že podepsaný prvopis podání je doručen do této
         kanceláře nejpozději do deseti dnů po přijetí telefaxu.

      17      V projednávané věci ovšem žalobkyně dne 1. února 2010 předložila kanceláři Tribunálu sedm neosvědčených kopií žaloby. Podepsaný
         prvopis žaloby došel kanceláři Tribunálu dne 5. února 2010, tedy po uplynutí desetidenní lhůty stanovené v čl. 43 odst. 6
         jednacího řádu. V souladu s tímto ustanovením je tedy rozhodným dnem pro účely zachování lhůty pro podání žaloby pouze den
         doručení podepsaného prvopisu originálu, a sice 5. únor 2010. Je tudíž třeba dospět k závěru, že žaloba byla doručena po lhůtě
         [usnesení Tribunálu ze dne 28. dubna 2008, PubliCare Marketing Communications v. OHIM (Publicare), T‑358/07, nezveřejněné
         ve Sbírce rozhodnutí, bod 13].

      18      Ve svém dopise ze dne 12. února 2010 žalobkyně uplatnila existenci omluvitelného omylu k tomu, aby byla učiněna odchylka od
         dotčené lhůty.

      19      V tomto ohledu je třeba připomenout, že pokud jde o lhůty pro podání žaloby, je třeba pojem omluvitelný omyl vykládat striktně
         a může se týkat pouze výjimečných okolností, za kterých zejména dotyčný orgán jednal tak, že lze připustit, že samotným tímto
         jednáním nebo v rozhodné míře na základě tohoto jednání mohl být zmaten jednotlivec v dobré víře, jenž prokázal veškerou řádnou
         péči požadovanou od běžně informovaného subjektu (viz rozsudek Tribunálu ze dne 29. května 1991, Bayer v. Komise, T‑12/90,
         Receuil, s. II‑219, bod 29, a usnesení Tribunálu ze dne 11. prosince 2006, MMT v. Komise, T‑392/05, nezveřejněné ve Sbírce
         rozhodnutí, bod 36 a citovaná judikatura).

      20      V projednávané věci žalobkyně tvrdí, že vzhledem k tomu, že k pořízení požadovaných kopií využila poskytovatele služeb, může
         nepředložení podepsaného prvopisu žaloby vysvětlit pouze tím, že při přípravě spisu předloženého kanceláři Tribunálu došlo
         k záměně mezi kopiemi a podepsaným prvopisem žaloby, který vrátil poskytovatel služeb.

      21      Navíc uvádí, že obvykle podepisuje inkoustem černé barvy, jelikož neexistuje pravidlo, které by ukládalo užívání inkoustu
         jiné barvy.

      22      Z toho vyplývá, že s ohledem na kvalitu pořízených kopií bylo mimořádně obtížné odlišit podepsaný prvopis od kopie, jelikož
         měl originální podpis stejnou barvu jako kopie.

      23      Žalobkyně rovněž uvádí, že skutečnost, že se kancelář Tribunálu musela pokusit o rozmazání inkoustu, kterým byl podpis učiněn,
         tím, že přes něj přejela vlhkým hadříkem za účelem rozpoznání podepsaného prvopisu žaloby, představuje úroveň péče, kterou
         nelze systematicky od žalobkyně vyžadovat.

      24      Žalobkyně konečně dodává, že bod 57 písm. o) praktických pokynů [...] pro účastníky řízení [...], který umožňuje v přiměřené
         lhůtě odstranit vady žalob, které nesplňují určité formální náležitosti, povoluje předložení chybějících osvědčených kopií
         žaloby, takže tato skutečnost může oslabit pozornost žalobců, pokud jde o nezbytnost odlišit podepsaný prvopis žaloby od jejích
         kopií.

      25      Žalobkyně však s ohledem na předcházející neprokázala existenci výjimečných okolností ani nepředložila důkaz o řádné péči
         požadované od běžně informovaného subjektu ve smyslu judikatury připomenuté v bodě 19 výše.

      26      Sama totiž připouští, že se dopustila záměny při přípravě spisu určeného k předání kanceláři Tribunálu.
      27      Navíc se nejeví, že by obtíž související s odlišením podepsaného prvopisu žaloby od jejích kopií nemohla být překonána použitím
         jakékoli metody umožňující zacházet odděleně s podepsaným prvopisem žaloby, tak, aby bylo zabráněno tomu, že k doručení tohoto
         prvopisu kanceláři Tribunálu dojde až po uplynutí desetidenní lhůty stanovené v čl. 43 odst. 6 jednacího řádu.

      28      Kromě toho je třeba konstatovat, že skutečnost, že v této lhůtě není do kanceláře Tribunálu doručen podepsaný prvopis žaloby,
         není uvedena mezi případy odstranění vad žalob stanovenými v bodech 55 až 59 praktických pokynů [...] pro účastníky řízení,
         a dále pak bod 57 písm. o) uvedených pokynů umožňuje v zájmu žalobců odložit posouzení podmínek přípustnosti žaloby stanovených
         v čl. 43 odst. 1 druhém pododstavci jednacího řádu, které provede Tribunál, přičemž tyto podmínky zahrnují odlišení podepsaného
         prvopisu žaloby od jejích kopií. Z toho vyplývá, že možnost odstranění vad žaloby stanovená ve výše uvedeném bodě 57 písm. o)
         nemůže mít za následek oslabení pozornosti žalobců, pokud jde o nezbytnost odlišit podepsaný prvopis žaloby od jejích kopií.

      29      V každém případě příslušelo žalobkyni, aby odlišila podepsaný prvopis žaloby od jejích kopií.
      30      Ze všeho předcházejícího vyplývá, že je žaloba podána opožděně a že je třeba ji odmítnout jako zjevně nepřípustnou, aniž by
         bylo nezbytné ji doručit OHIM.“

       Návrhová žádání účastníků řízení
      24      Svým kasačním opravným prostředkem společnost Bell & Ross navrhuje, aby Soudní dvůr:

      –        zrušil napadené usnesení;
      –        určil, že žaloba na neplatnost ve věci T‑51/10 je přípustná, a v důsledku toho věc vrátil Tribunálu, aby rozhodl ve věci samé,
         a

      –        uložil OHIM náhradu nákladů řízení týkajících se kasačního opravného prostředku a řízení v prvním stupni.
      25      OHIM navrhuje, aby Soudní dvůr:

      –        zamítl kasační opravný prostředek a
      –        uložil navrhovatelce náhradu nákladů řízení.
       Ke kasačnímu opravnému prostředku
      26      Na podporu svého kasačního opravného prostředku navrhovatelka uplatňuje šest důvodů.

       K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku, vycházejícímu z porušení článku 111 jednacího řádu Tribunálu
      27      Navrhovatelka tvrdí, že v rozporu s článkem 111 jednacího řádu Tribunálu nebyl vyslechnut generální advokát.

      28      V rámci odpovědi na tento důvod kasačního opravného prostředku je třeba zdůraznit, že ačkoli je pravda, že článek 111 jednacího
         řádu Tribunálu, na němž je napadené usnesení založeno, stanoví vyslechnutí generálního advokáta, čl. 2 odst. 2 tohoto jednacího
         řádu však stanoví, že odkazy na generálního advokáta „se použijí pouze v případě, že byl některý soudce určen jako generální
         advokát.“ V projednávané věci přitom žádný soudce jako generální advokát v řízení před Tribunálem určen nebyl.

      29      Tento důvod kasačního opravného prostředku tedy musí být zamítnut jako neopodstatněný.

       Ke druhému důvodu kasačního opravného prostředku, vycházejícímu z porušení článku 43 jednacího řádu Tribunálu
       Argumentace účastníků řízení
      30      Navrhovatelka Tribunálu vytýká, že provedl nesprávný výklad článku 43 svého jednacího řádu, když měl za to, že žaloba byla
         doručena po lhůtě. Zdůrazňuje, že na rozdíl od okolností, za nichž bylo vydáno výše uvedené usnesení Tribunálu PubliCare Marketing
         Communications v. OHIM (Publicare), zmíněné v bodě 17 napadeného usnesení, soudní kancelář před uplynutím lhůty pro podání
         žaloby obdržela sedm vyhotovení žaloby. Navrhovatelka tvrdí, že relevantní otázkou je otázka identifikace původní žaloby.
         Uvedený článek 43 nikterak nezmiňuje způsoby podpisu žaloby (barva, typ pera atd.). Test vlhkým hadříkem, který použil Tribunál,
         je sporný, neboť se některé druhy inkoustu nerozmazávají. V napadeném usnesení tedy Tribunál, aniž uvedl způsob, který mu
         umožnil odlišit prvopis od kopie, doplnil podmínky, které nejsou uvedeny v článku 43 jeho jednacího řádu.

      31      OHIM má za to, že tento důvod kasačního opravného prostředku je zjevně neopodstatněný.

       Závěry Soudního dvora
      32      Na rozdíl od toho, co tvrdí navrhovatelka, napadené usnesení neukládá žádný zvláštní požadavek na způsoby podpisu žaloby,
         ani na důkazy umožňující osvědčit originální podpis, který na ní musí být uveden.

      33      Kromě toho není zpochybňováno, že vyhotovení žaloby, které soudní kanceláři došlo po uplynutí lhůty pro podání žaloby, obsahovalo
         originální podpis advokáta.

      34      Tento důvod kasačního opravného prostředku tedy opodstatněný není.

       Ke třetímu důvodu kasačního opravného prostředku, vycházejícímu z porušení čl. 7 odst. 1 pokynů pro vedoucího kanceláře a bodu
            57 písm. b) praktických pokynů pro účastníky řízení
       Argumentace účastníků řízení
      35      Navrhovatelka uvádí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když nepřiznal možnost odstranit vady žaloby
         v souladu s čl. 7 odst. 1 pokynů pro vedoucího kanceláře a s bodem 57 písm. b) praktických pokynů pro účastníky řízení.

      36      OHIM má za to, že tento důvod kasačního opravného prostředku není přípustný, neboť navrhovatelka neuplatnila porušení bodu
         57 písm. b) praktických pokynů pro účastníky řízení. Z meritorního hlediska OHIM tvrdí, že tento důvod kasačního opravného
         prostředku není opodstatněný.

       Závěry Soudního dvora
      37      Pokud jde o přípustnost tohoto důvodu kasačního opravného prostředku, je třeba uvést, že napadené usnesení bylo přijato na
         základě článku 111 jednacího řádu Tribunálu, který nevyžaduje, aby byli účastníci řízení před přijetím takového rozhodnutí
         vyslechnuti. Za těchto okolností nelze navrhovatelce vytýkat, že v žalobě nevznesla argumenty týkající se podmínek jejího
         podání. Předmětem třetího důvodu kasačního opravného prostředku tedy není měnit předmět řízení před Tribunálem. Je proto přípustný.

      38      K věci samé je třeba uvést, že v bodě 17 napadeného usnesení Tribunál konstatoval, že podepsaný prvopis žaloby došel kanceláři
         Tribunálu po lhůtě. Tribunál kromě toho v bodě 28 tohoto usnesení konstatoval, že nedoručení podepsaného prvopisu žaloby ve
         stanovených lhůtách není uvedeno mezi případy, kdy lze vady žalob odstranit a které jsou uvedeny v bodech 55 až 59 praktických
         pokynů pro účastníky řízení.

      39      Je nesporné, že prvopis žaloby kanceláři Tribunálu došel až po uplynutí lhůty pro podání žaloby.

      40      Článek 43 odst. 1 jednacího řádu Tribunálu přitom vyžaduje, aby byl předložen prvopis každého podání podepsaný advokátem účastníka
         řízení.

      41      Podle čl. 43 odst. 6 tohoto jednacího řádu je den, kdy je stejnopis podepsaného prvopisu podání doručen do kanceláře Tribunálu
         telefaxem, rozhodný pro účelu zachování procesních lhůt za podmínky, že podepsaný prvopis podání je doručen do kanceláře nejpozději
         deset dnů po obdržení tohoto telefaxu.

      42      Nepředložení podepsaného prvopisu žaloby nepatří mezi odstranitelné vady na základě čl. 44 odst. 6 jednacího řádu Tribunálu.
         Žaloba, kterou advokát nepodepsal, je tak dotčena vadou, která může způsobit nepřípustnost žaloby v okamžiku uplynutí procesních
         lhůt a nemůže být odstraněna (viz v tomto smyslu usnesení ze dne 27. listopadu 2007, Diy-Mar Insaat Sanayi ve Ticaret a Akar
         v. Komise, C‑163/07 P, Sb. rozh. s. I‑10125, body 25 a 26).

      43      Je třeba zdůraznit, že striktní použití těchto procesních pravidel odpovídá požadavku právní jistoty a nutnosti zabránit jakékoli
         diskriminaci nebo jakémukoli svévolnému zacházení při výkonu spravedlnosti. V souladu s čl. 45 druhým pododstavcem statutu
         Soudního dvora se od procesních lhůt lze odchýlit pouze za zcela výjimečných okolností, v případech působení náhody nebo vyšší
         moci (viz v tomto smyslu zejména rozsudek ze dne 26. listopadu 1985, Cockerill-Sambre v. Komise, 42/85, Recueil, s. 3749,
         bod 10, a usnesení ze dne 8. listopadu 2007, Belgie v. Komise, C‑242/07 P, Sb. rozh. s. I‑9757, bod 16).

      44      Tento důvod kasačního opravného prostředku tedy opodstatněný není.

       Ke čtvrtému a pátému důvodu kasačního opravného prostředku, vycházejícím z omluvitelného omylu nebo z náhody
       Argumentace účastníků řízení
      45      Navrhovatelka uplatňuje omluvitelný omyl. Vzhledem k tomu, že byl objem požadovaných kopií (celkem 2 651 stran) značný, uvádí,
         že musela využít externího poskytovatele služeb. Tento poskytovatel do zásilky Tribunálu opomněl zahrnout jednu písemnost,
         přičemž toto pochybení se advokátovi podařilo napravit včas. Záměna mezi prvopisem a kopiemi vyplývá z výjimečných a vnějších
         okolností, které lze přičíst opomenutí ze strany poskytovatele služeb. Navrhovatelka má za to, že jednala v dobré víře a s řádnou
         péčí. Všechny dokumenty předané soudní kanceláři byly podepsány a podány ve lhůtách. Navrhovatelka rovněž uvádí, že záměna
         mezi prvopisem a kopiemi vyplývá z neobvyklých okolností, které nemohla ovlivnit, a představuje tedy náhodu, a to záměnu mezi
         originálem a kopiemi provedenou poskytovatelem služeb a předložení neúplné přílohy tímto poskytovatelem. Navrhovatelka použila
         veškeré prostředky k odstranění těchto problémů.

      46      OHIM má za to, že se pojem omluvitelný omyl týká pouze výjimečných okolností, za kterých zejména dotyčný orgán jednal tak,
         že lze připustit, že samotným tímto jednáním nebo v rozhodné míře na základě tohoto jednání mohl být zmaten jednotlivec. Rozlišení
         mezi prvopisem a kopií má přitom podstatný význam. Navrhovatelka měla jasně odlišit prvopis od kopií, například tím, že by
         nechala prvopis podepsat perem s modrým inkoustem. Jestliže by jednala rychleji, bylo by možné provést odstranění vady ve
         lhůtě pro podání žaloby. OHIM má za to, že záměna mezi prvopisem a kopiemi je přičitatelná navrhovatelce.

       Závěry Soudního dvora
      47      Tribunál právem v bodě 19 napadeného usnesení uvedl, že pokud jde o lhůty pro podání žaloby, pojem omluvitelný omyl musí být
         vykládán striktně a může se týkat pouze výjimečných okolností, za kterých zejména dotyčný orgán jednal tak, že lze připustit,
         že samotným tímto jednáním nebo v rozhodné míře na základě tohoto jednání mohl být zmaten jednotlivec v dobré víře, jenž prokázal
         veškerou řádnou péči požadovanou od běžně informovaného subjektu.

      48      Pojem nahodilá událost obsahuje objektivní složku, která spočívá v neobvyklých okolnostech nezávislých na vůli hospodářského
         subjektu, a subjektivní složku, která spočívá v povinnosti dotyčného subjektu zabezpečit se proti následkům neobvyklé události
         tím, že učiní vhodná opatření, aniž však podstoupí nepřiměřené oběti. Subjekt musí zvláště pečlivě sledovat průběh zahájeného
         řízení a zejména prokázat vynaložení náležité péče za účelem dodržení stanovených lhůt (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne
         15. prosince 1994, Bayer v. Komise, C‑195/91 P, Recueil, s. I‑5619, bod 32, a výše uvedené usnesení Belgie v. Komise, bod
         17).

      49      Navrhovatelka tvrdí, že záměnu mezi prvopisem a kopiemi žaloby lze přičíst zásahu třetí osoby, tedy podniku, kterému svěřila
         pořízení velkého počtu kopií nezbytného k podání návrhu na zahájení řízení.

      50      Jak zdůraznila generální advokátka v bodě 89 svého stanoviska, za přípravu, kontrolu a ověření procesních písemností, jež
         mají být předloženy soudní kanceláři, odpovídá advokát dotčeného účastníka řízení. Nelze tedy uznat, že skutečnost, že lze
         záměnu mezi prvopisem a kopiemi žaloby přičíst zásahu třetí osoby, tedy podniku, který navrhovatelka pověřila pořízením kopií,
         jakož i ostatní okolnosti, které uplatnila, jsou výjimečnými okolnostmi či neobvyklými událostmi nezávislými na navrhovatelce,
         které by v jejím případě mohly odůvodnit omluvitelný omyl či nahodilou událost.

      51      Čtvrtý a pátý důvod kasačního opravného prostředku tedy opodstatněný není.

       K šestému důvodu kasačního opravného prostředku, vycházejícímu z porušení zásad proporcionality a legitimního očekávání
       Argumentace účastníků řízení
      52      Navrhovatelka uvádí, že Tribunál tím, že prohlásil žalobu za nepřípustnou, třebaže bylo sedm vyhotovení žaloby s podpisem
         advokáta doručeno ve stanovených lhůtách, porušil zásady proporcionality a legitimního očekávání. Jak pokyny pro vedoucího
         kanceláře (článek 7), tak praktické pokyny pro účastníky řízení [(bod 57 písm. b)] umožňují odstranit vady žaloby, aby na
         ní mohl být uveden originální podpis advokáta.

      53      OHIM zdůrazňuje, že právo na účinnou soudní ochranu není dotčeno striktním uplatňováním procesních lhůt a ostatních podstatných
         formálních náležitostí. Nepřípustnost z důvodu opožděného doručení žaloby není v rozporu s uvedeným právem, ani není nepřiměřená.
         Bod 57 písm. b) praktických pokynů pro účastníky řízení nemůže ze své podstaty založit legitimní očekávání týkající se odstranění
         vad žaloby, na které není uveden originální podpis, a nemůže se žádným způsobem odchylovat od jasného požadavku stanoveného
         v čl. 43 odst. 6 jednacího řádu Tribunálu.

       Závěry Soudního dvora
      54      Vzhledem k tomu, že prvopis žaloby nebyl předložen v požadované lhůtě, byla žaloba navrhovatelky nepřípustná.

      55      Tento závěr není dotčen tím, že navrhovatelka uplatnila zásadu proporcionality. Jak bylo totiž uvedeno výše v bodě 43 tohoto
         rozsudku, striktní použití procesních pravidel odpovídá požadavku právní jistoty a nutnosti zabránit jakékoli diskriminaci
         nebo jakémukoli svévolnému zacházení při výkonu spravedlnosti.

      56      Pokud jde o údajné porušení zásady legitimního očekávání, je třeba připomenout, že Soudní dvůr opakovaně rozhodl, že se právo
         dovolávat se uvedené zásady vztahuje na každý právní subjekt, u kterého vzbudil unijní orgán podložené naděje. Mimo jiné se
         nikdo nemůže dovolávat porušení této zásady, pokud neexistují konkrétní ujištění, která by mu správa poskytla (rozsudek ze
         dne 24. listopadu 2005, Německo v. Komise, C‑506/03, bod 58). Stejně tak, jestliže je opatrný a obezřetný hospodářský subjekt
         s to předvídat přijetí opatření Společenství, kterým mohou být dotčeny jeho zájmy, nemůže se dovolávat takovéto zásady, pokud
         je toto opatření přijato [rozsudek ze dne 11. března 1987, Van den Bergh en Jurgens a Van Dijk Food Products (Lopik) v. EHS,
         265/85, Recueil, s. 1155, bod 44].

      57      V projednávané věci stačí konstatovat, že navrhovatelka na podporu svého kasačního opravného prostředku neuplatnila žádnou
         skutečnost umožňující dospět k závěru, že jí Tribunál poskytl konkrétní ujištění, pokud jde o bezvadnost její žaloby.

      58      Z toho vyplývá, že šestý důvod kasačního opravného prostředku není opodstatněný.

      59      Ze všech předcházejících úvah vyplývá, že kasační opravný prostředek musí být jako neopodstatněný zamítnut v plném rozsahu.

       K nákladům řízení
      60      Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora, jenž se na řízení o kasačním opravném prostředku použije na základě článku
         118 téhož jednacího řádu, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník
         řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.

      61      Vzhledem k tomu, že OHIM náhradu nákladů řízení od navrhovatelky požadoval a navrhovatelka neměla ve věci úspěch, je důvodné
         posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      1)      Kasační opravný prostředek se zamítá.
      2)      Společnosti Bell & Ross BV se ukládá náhrada nákladů řízení.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: francouzština.


title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 25. října 2007.#Agenzia delle Entrate - Ufficio di Genova 1 proti Porto Antico di Genova SpA.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Commissione tributaria regionale di Genova - Itálie.#Strukturální fondy - Nařízení (EHS) č. 4253/88 - Článek 21 odst. 3 druhý pododstavec - Zákaz srážky - Stanovení zdanitelného příjmu - Zohlednění dotací obdržených od Společenství.#Věc C-427/05.

text:
      Věc C-427/05
      Agenzia delle Entrate – Ufficio di Genova 1
      v.
      Porto Antico di Genova SpA
      (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Commissione tributaria regionale di Genova)
      „Strukturální fondy – Nařízení (EHS) č. 4253/88 – Článek 21 odst. 3 druhý pododstavec – Zákaz srážky – Stanovení zdanitelného příjmu – Zohlednění dotací obdržených od Společenství“
      Stanovisko generálního advokáta J. Mazáka přednesené dne 8. května 2007          I ‑ 0000
      Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 25. října 2007          I ‑ 0000
      Shrnutí rozsudku
      Hospodářská a sociální soudržnost – Strukturální pomoci – Financování Společenství – Poskytnutí finanční podpory
      (Nařízení Rady č. 4253/88, ve znění nařízení č. 2082/93, čl. 21 odst. 3 druhý pododstavec)
      Článek 21 odst. 3 druhý pododstavec nařízení č. 4253/88, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení č. 2052/88, pokud
         jde o koordinaci mezi činnostmi jednotlivých strukturálních fondů navzájem a mezi těmito činnostmi a operacemi Evropské investiční
         banky a jinými dostupnými finančními nástroji, ve znění nařízení č. 2082/93, musí být vykládán tak, že nebrání vnitrostátní
         daňové právní úpravě, která zahrnuje dotace vyplacené strukturálními fondy Společenství do stanovení zdanitelného příjmu.
         Srážky nebo zadržení mající za následek snížení částky dotací Společenství obdržené příjemcem, které nejsou přímo a neoddělitelně
         spojeny s těmito posledně uvedenými částkami, totiž nejsou překážkou účinného uplatnění mechanismu zavedeného nařízením č.
         4253/88.

      Mimoto rozdíly existující mezi příjemci prostředků ze strukturálních fondů z důvodu zdanění částky podpor Společenství rozdílnými
         sazbami v různých členských státech nelze považovat za rozdíly, které by mohly porušit zásadu rovného zacházení. Aby tomu
         tak bylo, je totiž nezbytné, aby situace příjemců podpor Společenství byly srovnatelné. Tak tomu však není, jelikož tito posledně
         uvedení obdrží takové podpory v socioekonomickém kontextu, který je vlastní každému státu, a jelikož, při neexistenci harmonizace
         Společenství v oblasti stanovení zdanitelného příjmu, stále zůstávají v této oblasti mezi právními úpravami členských států
         objektivní odlišnosti, které tak nevyhnutně vytvářejí takové rozdíly mezi uvedenými příjemci.

      (viz body 18–21 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      25. října 2007(*)

      „Strukturální fondy – Nařízení (EHS) č. 4253/88 – Článek 21 odst. 3 druhý pododstavec – Zákaz srážky – Stanovení zdanitelného příjmu – Zohlednění dotací obdržených od Společenství“
      Ve věci C‑427/05,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Commissione tributaria
         regionale di Genova (Itálie) ze dne 31. ledna 2005, došlým Soudnímu dvoru dne 1. prosince 2005, v řízení

      Agenzia delle Entrate – Ufficio di Genova 1
      proti
      Porto Antico di Genova SpA,
      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení K. Lenaerts, předseda senátu, G. Arestis (zpravodaj), R. Silva de Lapuerta, E. Juhász a J. Malenovský, soudci,
      generální advokát: J. Mazák,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 15. února 2007,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –       za Porto Antico di Genova SpA I. Vigliottim, avvocato,
      –       za italskou vládu I. M. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s M. Massella Ducci Terim, avvocato dello Stato,
      –       za francouzskou vládu G. de Berguesem a J.‑C. Graciou, jako zmocněnci,
      –       za Irsko D. O’Haganem a N. O’Hanlonem, jako zmocněnci, ve spolupráci s A. Astonem, SC,
      –       za nizozemskou vládu H. G. Sevenster a P. van Ginnekenem, jako zmocněnci,
      –       za švédskou vládu A. Krusem, jako zmocněncem,
      –       za vládu Spojeného království C. White, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s J. Stratford, barrister,
      –       za Komisi Evropských společenství E. Traversou a L. Flynnem, jako zmocněnci, ve spolupráci s A. Colabianchim, avvocato,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 8. května 2007,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 21 odst. 3 druhého pododstavce nařízení Rady (EHS) č. 4253/88 ze
         dne 19. prosince 1988, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení (EHS) č. 2052/88, pokud jde o koordinaci mezi činnostmi
         jednotlivých strukturálních fondů navzájem a mezi těmito činnostmi a operacemi Evropské investiční banky a jinými dostupnými
         finančními nástroji (Úř. věst. L 374, s. 1), ve znění nařízení Rady (EHS) č. 2082/93 ze dne 20. července 1993 (Úř. věst. L 193,
         s. 20, dále jen „nařízení č. 4253/88“).

      2       Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Agenzia delle Entrate – Ufficio di Genova 1 (daňová správa v Janově 1, dále
         jen „Agenzia“) a společností Porto Antico di Genova SpA (dále jen „Porto Antico“) v důsledku zamítnutí žádosti předložené
         posledně uvedenou společností za účelem vrácení částek, které uhradila za rok 2000 na základě daně z příjmů právnických osob
         a regionální daně z výrobních činností.

       Právní rámec
       Právní úprava Společenství
      3       Pod názvem „Platby“ byl čl. 21 odst. 3 druhý pododstavec nařízení č. 4253/88 následujícího znění:
      „Platby konečným příjemcům musejí být prováděny bez jakékoliv srážky nebo zadržení, které by mohly snížit částku finanční
         pomoci, na kterou mají nárok.“ (neoficiální překlad)

       Vnitrostátní právní úprava
      4       Článek 55 odst. 3 nařízení prezidenta republiky č. 917 ze dne 22. prosince 1986 (běžný doplněk ke GURI č. 302, ze dne 31. prosince
         1986, dále jen „nařízení prezidenta č. 917/86“), ve svém znění použitelném na spor v původním řízení, stanovil:

      „[Následující položky] se rovněž považují za mimořádný příjem:
      a)      [...]
      b)      příjem v hotovosti nebo v naturáliích získaný jako dotace nebo dar s výjimkou dotací, na které odkazují písmena e) a f) čl. 53
         odst. 1, a dotací na nákup odpisovatelného majetku bez ohledu na způsob financování. Tyto položky příjmu se považují za zisk
         buď v daňovém roce, ve kterém byly nabyty, nebo v rovnoměrném poměru v daňovém roce, ve kterém byly nabyty, a v následujících
         daňových letech, nejpozději ale v následujících čtyřech daňových letech. [...]“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      5       Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že pokud jde o daň z příjmů právnických osob a regionální daň z výrobních činností, Porto
         Antico v souladu s čl. 55 odst. 3 písm. b) nařízení prezidenta č. 917/86 zahrnula do svého daňového přiznání za rok 2000 dotace
         vyplacené strukturálními fondy Společenství a regionem Ligurie v rámci programového období od roku 1994 do roku 1999.

      6       Dne 22. dubna 2002 Porto Antico, vzhledem k tomu, že měla za to, že se dopustila pochybení tím, že zahrnula uvedené dotace
         do výpočtu svého zdanitelného příjmu za rok 2000, požádala Agenzia o vrácení částek, o kterých se tato společnost domnívala,
         že je uhradila bezdůvodně. V této stížnosti tvrdila, že čl. 55 odst. 3 písm. b) nařízení prezidenta č. 917/86 je v rozporu
         s ustanoveními čl. 21 odst. 3 druhého pododstavce nařízení č. 4253/88.

      7       Z důvodu nečinnosti Agenzia, rovnající se implicitnímu zamítnutí žádosti společnosti Porto Antico, podala posledně uvedená
         společnost žalobu ke Commissione tributaria provinciale di Genova, který této žalobě rozsudkem ze dne 10. dubna 2003 vyhověl
         a nařídil vrácení částek bezdůvodně uhrazených touto společností.

      8       Dne 10. března 2004 podala Agenzia odvolání proti uvedenému rozsudku ke Commissione tributaria regionale di Genova. Vzhledem
         k tomu, že se tento soud zabýval otázkou slučitelnosti čl. 55 odst. 3 písm. b) nařízení prezidenta č. 917/86 s nařízením č. 4253/88,
         považoval za nezbytné přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1)      Je článek 55 [nařízení prezidenta č. 917/86] (ve znění platném v roce 2000), podle kterého jsou dotace Společenství zahrnuty
         do stanovení zdanitelného příjmu, v souladu s čl. 21 odst. 3 [druhým pododstavcem] nařízení [č. 4253/88] [...]?“

      2)      Bude-li zjištěna neslučitelnost, týká se pouze finančních prostředků vyplacených k tíži orgánů Společenství, nebo se rovněž
         týká finančních prostředků uvedených v DOCUP (Jednotném programovém dokumentu) k tíži vnitrostátních orgánů?“

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      9       Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 21 odst. 3 druhý pododstavec nařízení č. 4253/88 musí být vykládán
         tak, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je čl. 55 odst. 3 písm. b) nařízení prezidenta č. 917/86, který zahrnuje
         dotace vyplacené strukturálními fondy Společenství do stanovení zdanitelného příjmu.

      10     Úvodem je třeba připomenout, že i když podle ustálené judikatury přímé daně spadají do pravomoci členských států, musejí nicméně
         členské státy při výkonu této pravomoci dodržovat právo Společenství (rozsudky ze dne 11. srpna 1995, Wielockx, C‑80/94, Recueil,
         s. I‑2493, bod 16, a ze dne 7. září 2004, Manninen, C‑319/02, Sb. rozh. s. I‑7477, bod 19). Zejména, vnitrostátní právní úprava
         nesmí být překážkou pro fungování mechanismu zavedeného nařízením č. 4253/88 (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 10. března
         1981, Irish Creamery Milk Suppliers Association a další, 36/80 a 71/80, Recueil, s. 735, bod 15).

      11     V tomto ohledu čl. 21 odst. 3 druhý pododstavec uvedeného nařízení stanoví, že „[p]latby konečným příjemcům musejí být prováděny
         bez jakékoliv srážky nebo zadržení, které by mohly snížit částku finanční pomoci, na kterou mají nárok“ (neoficiální překlad).

      12     Ze znění uvedeného ustanovení jednoznačně vyplývá, že zakazuje jakýkoliv odvod z dotací poskytnutých příjemcům ze strukturálních
         fondů. Je třeba konstatovat, že totéž znění nevylučuje, aby byl příjem, jehož součástí jsou tyto dotace na základě nařízení
         prezidenta č. 917/86, předmětem zdanění.

      13     Je namístě uvést, že Soudní dvůr se již vyjádřil k dosahu čl. 21 odst. 3 druhého pododstavce nařízení č. 4253/88 v kontextu
         částek vyplacených jako podpory z orientační sekce Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF). Rozhodl
         totiž, že zákaz srážek uvedený v tomto ustanovení nemůže být vykládán čistě formálním způsobem tak, že by se uplatňoval pouze
         na srážky skutečně provedené při platbách, a že zákaz jakékoliv srážky se tedy musí nutně vztahovat na všechny poplatky, které
         jsou přímo a neoddělitelně spojeny s vyplacenými částkami (viz rozsudek ze dne 5. října 2006, Komise v. Portugalsko, C‑84/04,
         Sb. rozh. s. I‑9843, bod 35).

      14     Z toho vyplývá, že k určení, zda čl. 21 odst. 3 druhý pododstavec nařízení č. 4253/88 brání takové právní úpravě, o jakou
         se jedná ve věci v původním řízení, je třeba přezkoumat, zda daňový odvod stanovený nařízením prezidenta č. 917/86 je přímo
         a neoddělitelně spojen s vyplácením dotací poskytnutých strukturálními fondy Společenství.

      15     V projednávané věci, jak uvedl generální advokát v bodě 28 svého stanoviska, částka dotací Společenství obdržená Porto Antico
         tvoří součást aktiv této společnosti, která je spolu s ostatními případnými příjmy zohledněna při výpočtu základu daně z příjmu,
         v důsledku čehož je tak tato částka podrobena obecnému režimu zdanění zavedenému uvedeným nařízením prezidenta stejně jako
         všechny ostatní příjmy Porto Antico.

      16     Je přitom třeba konstatovat, že zdanění stanovené nařízením prezidenta č. 917/86 je nezávislé na existenci částky dotací Společenství
         vyplacené Porto Antico. Uvedené zdanění neodpovídá odvodu specificky spojenému s finanční pomocí, jíž využila tato společnost,
         ale uplatní se bez rozdílu na všechny příjmy posledně uvedené společnosti.

      17     Nelze tudíž tvrdit, že takový daňový odvod, o který se jedná ve věci v původním řízení, stanovený uvedeným nařízením prezidenta,
         představuje srážku nebo zadržení ve smyslu čl. 21 odst. 3 druhého pododstavce nařízení č. 4253/88, který snižuje částky vyplacené
         strukturálními fondy Společenství a je s nimi přímo a neoddělitelně spojen, i když je možné, jak uvádí Porto Antico, přesně
         určit částku vnitrostátní daně zatěžující tyto částky.

      18     Z toho vyplývá, že takové srážky nebo zadržení mající za následek snížení částky dotací Společenství obdržené příjemcem, které
         nejsou přímo a neoddělitelně spojeny s těmito posledně uvedenými částkami, jako jsou ty, které vyplývají z takového daňového
         odvodu, jako je odvod stanovený nařízením prezidenta č. 917/86, nejsou překážkou účinného uplatnění mechanismu zavedeného
         nařízením č. 4253/88, a toto nařízení tudíž nebrání zavedení takových srážek nebo zadržení.

      19     Mimoto, je třeba dodat, že na rozdíl od toho, co uvádí Porto Antico, rozdíly existující mezi příjemci prostředků ze strukturálních
         fondů z důvodu zdanění částky podpor Společenství rozdílnými sazbami v různých členských státech nelze považovat za rozdíly,
         které by mohly porušit zásadu rovného zacházení, která vyžaduje, aby se srovnatelnými situacemi nebylo zacházeno odlišně a s odlišnými
         situacemi stejně, není-li takové zacházení objektivně odůvodněné (viz zejména rozsudky ze dne 12. července 2001, Jippes a další,
         C‑189/01, Recueil, s. I‑5689, bod 129, a ze dne 12. září 2006, Laserdisken, C‑479/04, Sb. rozh. s. I‑8089, bod 68).

      20     Aby tomu tak bylo, je totiž nezbytné, aby situace příjemců podpor Společenství byly srovnatelné. Tak tomu však není, jelikož
         tito posledně uvedení obdrží takové podpory v socioekonomickém kontextu, který je vlastní každému státu, a jelikož, při neexistenci
         harmonizace Společenství v oblasti stanovení zdanitelného příjmu, stále zůstávají v této oblasti objektivní odlišnosti mezi
         právními úpravami členských států, které tak nevyhnutně vytvářejí takové rozdíly mezi uvedenými příjemci.

      21     Vzhledem k výše uvedeným úvahám je namístě odpovědět na první otázku tak, že čl. 21 odst. 3 druhý pododstavec nařízení č. 4253/88
         musí být vykládán tak, že nebrání takové vnitrostátní daňové právní úpravě, jako je čl. 55 odst. 3 písm. b) nařízení prezidenta
         č. 917/86, který zahrnuje dotace vyplacené strukturálními fondy Společenství do stanovení zdanitelného příjmu.

       K druhé otázce
      22     Vzhledem k odpovědi na první otázku není namístě odpovědět na druhou otázku položenou předkládajícím soudem.
       K nákladům řízení
      23     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
      Článek 21 odst. 3 druhý pododstavec nařízení Rady (EHS) č. 4253/88 ze dne 19. prosince 1988, kterým se stanoví prováděcí pravidla
            k nařízení (EHS) č. 2052/88, pokud jde o koordinaci mezi činnostmi jednotlivých strukturálních fondů navzájem a mezi těmito
            činnostmi a operacemi Evropské investiční banky a jinými dostupnými finančními nástroji, ve znění nařízení Rady (EHS) č. 2082/93
            ze dne 20. července 1993, musí být vykládán tak, že nebrání takové vnitrostátní daňové právní úpravě, jako je čl. 55 odst. 3
            písm. b) nařízení prezidenta republiky č. 917 ze dne 22. prosince 1986, který zahrnuje dotace vyplacené strukturálními fondy
            Společenství do stanovení zdanitelného příjmu.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: italština.


title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 21. prosince 2016.#Masco Denmark ApS a Damixa ApS v. Skatteministeriet.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Vestre Landsret.#Řízení o předběžné otázce – Svoboda usazování – Daňová právní úprava v oblasti podkapitalizace dceřiných společností – Zahrnutí úroků z půjčky zaplacených nerezidentní dceřinou společností přijímající půjčku do zdanitelného příjmu společnosti poskytující půjčku – Osvobození od daně pro úroky zaplacené rezidentní dceřinou společností přijímající půjčku – Vyvážené rozdělení zdaňovací pravomoci mezi členskými státy – Nezbytnost zabránit nebezpečí daňového úniku.#Věc C-593/14.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      21. prosince 2016 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Svoboda usazování — Daňová právní úprava v oblasti podkapitalizace dceřiných společností — Zahrnutí úroků z půjčky zaplacených nerezidentní dceřinou společností přijímající půjčku do zdanitelného příjmu společnosti poskytující půjčku — Osvobození od daně pro úroky zaplacené rezidentní dceřinou společností přijímající půjčku — Vyvážené rozdělení zdaňovací pravomoci mezi členskými státy — Nezbytnost zabránit nebezpečí daňového úniku“
      Ve věci C‑593/14,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Vestre Landsret (odvolací soud pro západní oblast, Dánsko) ze dne 16. prosince 2014, došlým Soudnímu dvoru dne 19. prosince 2014, v řízení

         Masco Denmark ApS,

         Damixa ApS

      proti

         Skatteministeriet,

      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení T. von Danwitz, předseda senátu, E. Juhász, C. Vajda (zpravodaj), K. Jürimäe a C. Lycourgos, soudci,
      generální advokátka: J. Kokott,
      vedoucí soudní kanceláře: V. Tourrès, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 3. března 2016,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Masco Denmark ApS a Damixa ApS J. Krogsøem, advokat,

               —

               za dánskou vládu C. Thorningem, jako zmocněncem, ve spolupráci se S. Horsbølem Jensenem, advokat,

               —

               za Evropskou komisi M. Clausen a W. Roelsem, jako zmocněnci,

         po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 12. května 2016,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 49 a 54 SFEU.

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společnostmi Masco Denmark ApS a Damixa ApS na straně jedné a Skatteministeriet (ministerstvo financí, Dánsko) na straně druhé, který se týká rozhodnutí vnitrostátního daňového orgánu zahrnout do zdanitelného příjmu mateřské společnosti poskytující půjčku se sídlem v Dánsku příjmy z úroků zaplacených dceřinou společností přijímající půjčku se sídlem v Německu, které nemohou být odečteny od zdanitelného příjmu této dceřiné společnosti podle německé právní úpravy týkající se podkapitalizace.

         Právní rámec

         Dánské právo

               3

               Podle § 4 písm. e) Lov om Indkomst- og Formueskat til Staten (zákon o dani z příjmu vybírané státem) musí dánské společnosti do svého zdanitelného příjmu v zásadě zahrnout i příjmy z úroků.

               4

               Podle § 6 písm. e) uvedeného zákona mají dánské společnosti obecně nárok na odpočet úrokových výdajů.

               5

               Právo společností na odpočet úrokových výdajů je však omezeno v případě podkapitalizace v souladu s podmínkami § 11 Lov om indkomstbeskatning af aktieselskaber m.v. (zákon o korporační dani, dále jen „SEL“). Ustanovení tohoto § 11 ve znění použitelném na dotčená zdaňovací období stanovilo:
               „Jestliže společnost či sdružení:

                        1)

                        spadá do § 1 odst. 1 bodů 1 až 2a), 2d) až 2g) a 3a) až 5b) [to znamená, že pro daňové účely je dánským rezidentem];

                        2)

                        má dluh vůči právnické osobě uvedené v § 2 odst. 1 [lov om påligningen af indkomstskat til staten ou ligningsloven (zákon o vyměření státní daně z příjmů)] [tj. dluh vůči společníkům nebo společnostem téže skupiny, dále jen „kontrolovaný dluh“];

                        3)

                        a jestliže na konci zdaňovacího období jsou půjčky a dluhy uvedené společnosti či sdružení více než čtyřikrát vyšší než vlastní kapitál,

                  úroky a kurzové ztráty vztahující se na část přesahující kontrolovaný dluh nemohou být odečteny. […] Půjčky poskytnuté od třetích stran, které jsou zajištěny přímo či nepřímo ovládajícími společníky či společnostmi téže skupiny, se považují za kontrolovaný dluh. Nárok na odpočet vzniká tehdy, jestliže společnost či sdružení prokáže, že obdobné finanční podmínky lze získat mezi nezávislými stranami. Nárok na odpočet zaniká pouze tehdy, jestliže výše kontrolovaného dluhu převyšuje částku 10 milionů [dánských korun (DKK) (přibližně 1344528 eur)]. Stejně tak nárok na odpočet zaniká pouze pro podíl kontrolovaného dluhu, který by mohl být přeměněn na vlastní kapitál, aby na konci zdaňovacího období byl poměr dluhu a vlastního kapitálu 4:1.“

               6

               Pravidla týkající se podkapitalizace byla zavedena na základě zákona č. 432 ze dne 26. června 1998 a byla použitelná pouze v případě, kdy věřitel nebyl daňovým rezidentem v Dánsku. Zákon č. 221 ze dne 31. března 2004 (dále jen „zákon, kterým se mění SEL“) však změnil ustanovení § 11 SEL tak, že tato právní úprava je nyní použitelná rovněž tehdy, jsou-li jak dlužník, tak i věřitel daňovými rezidenty v Dánsku.

               7

               Za tímto účelem byl přijat § 11 odst. 6 SEL. Toto ustanovení zní následovně:
               „Obdržené příjmy z úroků a kurzové zisky se při výpočtu zdanitelných příjmů daňového poplatníka [společnosti, které jsou plátci daně, a stálé provozovny zahraničních společností, které jsou plátci daně] nezohlední, jestliže dlužník není oprávněn uplatnit odpočet odpovídajících částek podle odst. 1 […]“

               8

               Z přípravných prací k zákonu, kterým se mění SEL, vyplývá, že „[v] důsledku toho, že se na dánské společnosti nyní uplatňuje omezení nároku na odpočet, se jako kompenzační opatření navrhuje, aby společnosti mající daňový domicil v Dánsku byly osvobozeny od daně v souvislosti s příjmy z úroků obdržených od dlužníků, kteří je podle nových pravidel nemohou odečíst od daně, stejně jako Dánsko nezdaňuje společnosti se sídlem v jiných členských státech, pokud jde o takové obdržené příjmy z úroků.“

         Německá právní úprava

               9

               Německá právní úprava týkající se podkapitalizace použitelná na zdaňovací období 2005 a 2006 se nacházela v § 8a Körperschaftsteuergesetz (zákon o korporační dani). Podle tohoto ustanovení se společnost považuje za podkapitalizovanou, pokud výše cizího kapitálu přesahuje více než jeden a půl krát výši vlastního kapitálu. V takovém případě nárok na odpočet úrokových výdajů zaniká, ledaže společnost prokáže, že půjčky mohly být uzavřeny s třetími stranami za obdobných podmínek.

         Spor v původním řízení a předběžná otázka

               10

               Společnost Damixa je dánským podnikem, který se specializuje na výrobu a prodej vodovodních baterií. Ve zdaňovacích obdobích 2005 a 2006, kdy byla dceřinou společností společnosti Masco Denmark, byla Damixa činná na německém trhu prostřednictvím své německé dceřiné společnosti Damixa Armaturen, v níž měla 100% podíl.

               11

               V letech 2005 a 2006 se Damixa Armaturen nacházela v obtížné finanční situaci poté, co několik zdaňovacích období vykazovala značné ztráty. K 31. prosinci 2005 činila výše její kumulované ztráty 28 milionů eur, v důsledku čehož záporný vlastní kapitál dosáhl 22,8 milionů eur. Jelikož k 31. prosinci 2006 činila výše její kumulované ztráty 30,9 milionů eur, vykázala záporný vlastní kapitál ve výši 25,8 milionů eur.

               12

               Ztráty společnosti Damixa Armaturen byly financovány hlavně prostřednictvím půjček poskytnutých společností Damixa. Výše dluhu společnosti Damixa Armaturen vůči společnosti Damixa činila na konci zdaňovacího období 2005 24,8 milionu eur a na konci zdaňovacího období 2006 27,7 milionu eur.

               13

               Společnost Damixa poskytla půjčky se základní úrokovou sazbou zvýšenou o 0,5 procentních bodů. Úroky tedy činily v každém dotčeném zdaňovacím období 3935980 DKK (přibližně 529203 eur) a 5648765 DKK (přibližně 759492 eur).

               14

               Společnost Damixa Armaturen neuplatnila odpočet těchto úrokových výdajů od svých daňových výsledků v Německu, jelikož se domnívala, že představují neodpočitatelný rozdělený zisk podle německé právní úpravy, která omezuje nárok na odpočet v případě podkapitalizace.

               15

               Společnost Damixa tyto příjmy, totiž obdržené příjmy z úroků, ve svém daňovém přiznání ve svých zdanitelných výsledcích neuvedla, jelikož měla za to, že dánské daňové předpisy týkající se zdanění obdržených příjmů z úroků jsou v rozporu s unijním právem.

               16

               Rozhodnutím ze dne 1. dubna 2008 měl dánský daňový orgán za to, že úroky obdržené z půjček, které poskytla Damixa společnosti Damixa Armaturen v roce 2005 a 2006, musí být zahrnuty do zdanitelného příjmu společnosti Damixa.

               17

               Toto rozhodnutí bylo předmětem stížnosti u Landsskatteretten (národní komise pro daňové záležitosti, Dánsko), která byla rozhodnutím ze dne 16. prosince 2011 zamítnuta.

               18

               Dne 15. března 2012 Masco Denmark a Damixa podaly proti tomuto zamítavému rozhodnutí žalobu k Retten i Odense (soud v Odense, Dánsko), poté podaly odvolání proti zamítavému rozsudku vydanému tímto soudem k Vestre Landsret (odvolací soud pro západní oblast, Dánsko).

               19

               U předkládajícího soudu Masko Denmark a Damixa uvedly, že dotčená dánská pravidla jsou v rozporu s článkem 49 SFEU ve spojení s článkem 54 SFEU, jelikož nejsou v souladu se svobodou usazování a tento rozpor není odůvodněný. V tomto ohledu uvedly, že osvobození od daně stanovené v § 11 odst. 6 SEL se použije pouze tehdy, má-li dceřiná společnost přijímající půjčku sídlo v Dánsku.

               20

               Tento názor zpochybňuje ministerstvo financí, které tvrdí, že právní úprava dotčená ve věci v původním řízení je v souladu s ustanoveními unijního práva. Podle něj nemohla Damixa Armaturen odečíst od svého daňového výsledku úroky, které zaplatila, na základě německých daňových právních předpisů. Domnívá se rovněž, že daňové znevýhodnění dotčené ve věci v původním řízení je výsledkem toho, že Dánské království a Spolková republika Německo provedly souběžný výkon svých daňových pravomocí.

               21

               Za těchto okolností se Vestre Landsret (odvolací soud pro západní oblast) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
               „Brání článek 43 ES ve spojení s článkem 48 ES (nyní články 49 a 54 SFEU) členskému státu v tom, aby rezidentní společnosti nepřiznal osvobození od daně pro příjmy z úroků, jestliže společnost v rámci téže skupiny se sídlem v jiném členském státě nemohla uplatnit daňový odpočet příslušných úrokových výdajů vzhledem k právním předpisům tohoto členského státu o omezení nároku na odpočet zaplacených úroků v případech podkapitalizace (o něž se jedná v projednávané věci), pokud tento prvně uvedený členský stát přizná rezidentní společnosti osvobození od daně pro příjmy z úroků, které obdržela od jiné rezidentní společnosti v rámci téže skupiny a která není oprávněna uplatnit daňový odpočet příslušných úrokových výdajů podle vnitrostátních právních předpisů o omezení odpočitatelnosti takových výdajů v případech podkapitalizace (o něž se jedná v projednávané věci)?“

         K předběžné otázce

               22

               Podstatou předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda článek 49 SFEU ve spojení s článkem 54 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že brání takové právní úpravě členského státu, jako je úprava dotčená ve věci v původním řízení, která přiznává rezidentní společnosti osvobození od daně pro příjmy z úroků zaplacených dceřinou společností, pokud posledně uvedená nemohla uplatnit daňový odpočet příslušných úrokových výdajů vzhledem k pravidlům, která omezují právo na odpočet úroků zaplacených v případě podkapitalizace, avšak která vylučuje takové osvobození od daně, pokud má dceřiná společnost sídlo v jiném členském státě.

               23

               Je třeba připomenout, že svoboda usazování, kterou článek 49 SFEU přiznává státním příslušníkům Unie, zahrnuje v souladu s článkem 54 SFEU v případě společností založených podle právních předpisů členského státu, jež mají své sídlo, ústřední správu nebo hlavní provozovnu v Unii, právo vykonávat činnost v jiném členském státě prostřednictvím dceřiné společnosti, pobočky nebo zastoupení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. února 2013, A, C‑123/11, EU:C:2013:84, bod 30 a citovaná judikatura).

               24

               Ačkoli je cílem ustanovení Smlouvy o FEU týkajících se svobody usazování zajištění práva na tuzemské zacházení v hostitelském členském státě, brání tato ustanovení rovněž tomu, aby členský stát původu bránil některé společnosti založené podle jeho právních předpisů, zejména prostřednictvím stálé provozovny, v usazení v jiném členském státě (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. prosince 2015, Timac Agro Deutschland, C‑388/14, EU:C:2015:829, bod 21 a citovaná judikatura).

               25

               Svoboda usazování je narušena, pokud podle daňového režimu členského státu podléhá rezidentní společnost, která má dceřinou společnost v jiném členském státě, znevýhodňujícímu rozdílnému daňovému zacházení ve srovnání s rezidentní společností, která má dceřinou společnost v prvním členském státě (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. prosince 2015, Timac Agro Deutschland, C‑388/14, EU:C:2015:829, bod 22 a citovaná judikatura).

               26

               V projednávaném případě je třeba konstatovat, že takové osvobození od daně, jako je osvobození od daně dotčené ve věci v původním řízení, které je přiznáno vnitrostátní právní úpravou rezidentní společnosti pro úroky zaplacené rezidentní dceřinou společností, jestliže nemohla uplatnit daňový odpočet příslušných úrokových výdajů vzhledem k vnitrostátním právním předpisům o omezení nároku na odpočet úroků zaplacených v případě podkapitalizace, představuje daňové zvýhodnění.

               27

               Vyloučení takového zvýhodnění pro rezidentní mateřskou společnost ohledně úroků zaplacených posledně uvedené dceřinou společností mající sídlo v jiném členském státě, pokud tyto úroky nemohou být odečteny ze zdanitelného příjmu této dceřiné společnosti podle právních předpisů tohoto členského státu v oblasti podkapitalizace, může činit výkon svobody usazování touto mateřskou společností méně atraktivním tím, že tuto mateřskou společnost odrazuje od zřizování dceřiných společností v jiných členských státech.

               28

               Takové rozdílné zacházení, které ve věci v původním řízení vyplývá pouze z dánských právních předpisů, lze připustit pouze tehdy, jestliže se týká situací, které nejsou objektivně srovnatelné, anebo je-li odůvodněno naléhavým důvodem obecného zájmu (rozsudek ze dne 6. října 2015, Finanzamt Linz, C‑66/14, EU:C:2015:661, bod 30 a citovaná judikatura).

               29

               Zaprvé je třeba určit, zda jsou dotčené situace objektivně srovnatelné. Za tímto účelem je třeba připomenout, že srovnatelnost přeshraniční situace s vnitrostátní situací musí být přezkoumána s ohledem na cíl sledovaný dotčenými vnitrostátními ustanoveními (rozsudek 6. října 2015, Finanzamt Linz, C‑66/14, EU:C:2015:661, bod 31 a citovaná judikatura).

               30

               Z přípravných prací k zákonu, kterým se mění SEL, uvedených v bodě 8 tohoto rozsudku, vyplývá, že osvobození od daně dotčené ve věci v původním řízení bylo zavedeno s cílem zamezit tomu, aby mateřským společnostem se sídlem v Dánsku byla uložena daň z příjmů z úroků obdržených od jejich dceřiných společností za půjčky, které jim byly poskytnuty, pokud jejich dceřiné společnosti nemohou uplatnit úplný nebo částečný odpočet příslušné části úrokových výdajů vzhledem k právním předpisům, které omezují nárok na odpočet zaplacených úroků v případě podkapitalizace.

               31

               V důsledku toho je třeba konstatovat, že situace rezidentní mateřské společnosti, která poskytla půjčku rezidentní dceřiné společnosti, na kterou se vztahují právní předpisy týkající se podkapitalizace, a situace rezidentní mateřské společnosti, která poskytla půjčku nerezidentní dceřiné společnosti, na kterou se vztahují takové právní předpisy v členském státě, v němž má svůj daňový domicil, jsou vzhledem k uvedenému cíli objektivně srovnatelné. V obou těchto situacích mohou být totiž příjmy z úroků obdržených mateřskou společností předmětem hospodářského dvojího zdanění nebo řetězového zdanění, čemuž má právní úprava dotčená ve věci v původním řízení zamezit.

               32

               Zadruhé je třeba přezkoumat, zda je takové rozdílné zacházení odůvodněno naléhavým důvodem obecného zájmu.

               33

               Má-li být takový rozdíl odůvodněný, musí zajistit dosažení uplatňovaného cíle a nepřekračovat meze toho, co je k jeho dosažení nezbytné (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. února 2010, X Holding, C‑337/08, EU:C:2010:89, bod 26 a citovaná judikatura).

               34

               Dánské království uvádí, že rozdílné zacházení dotčené ve věci v původním řízení je odůvodněno jak nezbytností zajistit vyvážené rozdělení daňové pravomoci mezi členskými státy, tak i zabráněním daňovým únikům.

               35

               Co se týče nutnosti zachovat vyvážené rozdělení zdaňovací pravomoci mezi členskými státy, je třeba uvést, že odůvodnit rozdílné zacházení může tehdy, pokud má přezkoumávaný systém předcházet jednáním, která mohou ohrozit právo členského státu uplatňovat svou zdaňovací pravomoc ve vztahu k činnostem vykonávaným na jeho území (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. února 2013, A, C‑123/11, EU:C:2013:84, bod 41 a citovaná judikatura).

               36

               Zabezpečení rozdělení zdaňovací pravomoci mezi členskými státy tak může způsobit, že na hospodářské činnosti společností se sídlem v jednom z těchto států bude nezbytné použít pouze daňová pravidla tohoto členského státu, co se týče jak zisků, tak ztrát (rozsudek ze dne 21. února 2013, A, C‑123/11, EU:C:2013:84, bod 42 a citovaná judikatura).

               37

               Poskytnutí společnostem možnosti volby zohlednit jejich ztráty v členském státě jejich sídla nebo v jiném členském státě by totiž značně narušilo vyvážené rozdělení zdaňovací pravomoci mezi členskými státy, jelikož by základy daně byly v obou těchto státech upraveny o výši převedených ztrát (rozsudek ze dne 21. února 2013, A, C‑123/11, EU:C:2013:84, bod 43).

               38

               V projednávaném případě je třeba konstatovat, že taková právní úprava členského státu, jako je úprava dotčená ve věci v původním řízení, která omezuje osvobození od daně dotčené ve věci v původním řízení pouze na úroky zaplacené rezidentní dceřinou společností, může zajistit vyvážené rozdělení daňové pravomoci mezi dotyčnými členskými státy. Členský stát, v němž má sídlo mateřská společnost, by se totiž tím, že přizná této mateřské společnosti, která poskytla půjčku dceřiné společnosti se sídlem v jiném členském státě, osvobození od daně pro všechny příjmy z úroků zaplacených její dceřinou společností, u nichž tato dceřiná společnost nemohla uplatnit daňový odpočet vzhledem k právním předpisům tohoto jiného členského státu týkajícím se podkapitalizace, vzdal, v závislosti na rozhodnutí uskutečněném společnostmi nacházejícími se ve vztahu závislosti, svého práva zdanit příjmy z úroků obdržené touto mateřskou společností podle právních předpisů týkajících se podkapitalizace, které přijal členský stát, v němž mají sídlo dceřiné společnosti, čemuž má vnitrostátní právní úprava dotčená ve věci v původním řízení zamezit.

               39

               Taková právní úprava, jako je úprava dotčená ve věci v původním řízení, však jde nad rámec toho, co je pro dosažení tohoto cíle nezbytné.

               40

               Je sice pravda, že svoboda usazování nemůže být chápána v tom smyslu, že členský stát je povinen zavádět svá daňová pravidla v závislosti na pravidlech jiného členského státu tak, aby za každé situace zaručoval zdanění, které odstraňuje jakoukoli odlišnost vyplývající z vnitrostátních daňových právních úprav, jelikož rozhodnutí společnosti týkající se zřízení obchodních struktur v zahraničí mohou být pro takovou společnost v jednotlivých případech více či méně výhodná nebo nevýhodná (rozsudek ze dne 23. října 2008, Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, C‑157/07, EU:C:2008:588, bod 50 a citovaná judikatura).

               41

               V takovém kontextu, jako je kontext ve věci v původním řízení, nemůže být účinkem článku 49 SFEU, ve spojení s článkem 54 SFEU, uložení povinnosti členskému státu, v němž má sídlo mateřská společnost, která poskytla půjčku dceřiné společnosti se sídlem v jiném členském státě, aby šel nad rámec osvobození od daně úrokových výdajů ve prospěch této mateřské společnosti, které by nemohla odečíst dceřiná společnost, kdyby se použily právní předpisy prvního členského státu týkající se podkapitalizace. Účinkem těchto článků tedy nemůže být uložení povinnosti členskému státu, v němž má sídlo uvedená mateřská společnost, aby provedl ve prospěch posledně uvedené osvobození od daně ve vyšší částce, která má svůj původ v daňovém systému jiného členského státu, neboť v opačném případě by byla omezena daňová autonomie prvního členského státu výkonem daňové pravomoci jiného členského státu (viz obdobně rozsudek ze dne 30. června 2011, Meilicke a další, C‑262/09, EU:C:2011:438, bod 33, jakož i citovaná judikatura).

               42

               Je však třeba zdůraznit, že pokud v členském státě existuje systém zamezující nebo omezující řetězové zdanění nebo hospodářské dvojí zdanění v případě dividend vyplácených rezidentům rezidentními společnostmi, musí členský stát poskytnout rovnocenné zacházení dividendám vypláceným rezidentům nerezidentními společnostmi (rozsudek ze dne 30. června 2011, Meilicke a další, C‑262/09, EU:C:2011:438, bod 29, jakož i citovaná judikatura).

               43

               V takovém kontextu, jako je kontext ve věci v původním řízení, který se týká mateřské společnosti členského státu, jejíž dceřiná společnost má sídlo v jiném členském státě, který používá přísnější pravidla týkající se podkapitalizace, by situace, kdy by členský stát, v němž má sídlo mateřská společnost, přiznal této společnosti osvobození od daně pro příjmy z úroků zaplacených touto dceřinou společností do výše částky, kterou by tato dceřiná společnost nemohla odečíst podle právních předpisů posledně uvedeného členského státu týkajících se podkapitalizace, neohrozila vyvážené rozdělení daňové pravomoci a představovala by méně omezující opatření pro svobodu usazování než opatření stanovené právní úpravou dotčenou ve věci v původním řízení (obdobně viz rozsudek ze dne 12. prosince 2006, Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, EU:C:2006:774, bod 52, jakož i ze dne 30. června 2011, Meilicke a další, C‑262/09, EU:C:2011:438, bod 32).

               44

               Co se týče cíle zamezení daňovým únikům, je třeba uvést, že aby argument založený na tomto odůvodnění mohl obstát, musí být zvláštním cílem tohoto opatření zabránit jednání spočívajícímu ve vytváření čistě vykonstruovaných operací, které jsou zbaveny hospodářské podstaty a určeny vyhnutí se dani obvykle dlužné ze zisků z činností vykonávaných v tuzemsku (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. prosince 2015, Timac Agro Deutschland, C‑388/14, EU:C:2015:829, bod 42 a citovaná judikatura).

               45

               V tomto ohledu je třeba konstatovat, že zvláštním cílem právních předpisů dotčených ve věci v původním řízení není odstranit zvýhodnění plynoucí z čistě vykonstruovaných operací, jejichž cílem by bylo vyhnout se dánským daňovým předpisům, nýbrž tyto právní předpisy z okruhu zvýhodněných osob obecně vylučují každou rezidentní společnost, která z jakéhokoli důvodu poskytla půjčku podkapitalizované dceřiné společnosti mající sídlo v jiném členském státě (viz obdobně rozsudek ze dne 12. prosince 2002, Lankhorst-Hohorst, C‑324/00, EU:C:2002:749, bod 37 a citovaná judikatura).

               46

               Kromě toho ze spisu, který byl předložen Soudnímu dvoru, zjevně vyplývá, že hlavním cílem půjček poskytnutých společností Damixa bylo financovat ztráty společnosti Damixa Armaturen, která měla v dané době vážné finanční problémy, a tyto půjčky tedy neměly a priori povahu čistě vykonstruované operace, která byla uskutečněna pouze za daňovým účelem.

               47

               Za těchto podmínek je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že článek 49 SFEU ve spojení s článkem 54 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že brání takové právní úpravě členského státu, jako je úprava dotčená ve věci v původním řízení, která přiznává rezidentní společnosti osvobození od daně pro příjmy z úroků zaplacených rezidentní dceřinou společností, jestliže posledně uvedená nemohla uplatnit daňový odpočet příslušných úrokových výdajů vzhledem k právním předpisům o omezení nároku na odpočet úroků zaplacených v případě podkapitalizace, avšak která vylučuje osvobození od daně, které by vyplývalo z použití vlastní právní úpravy týkající se podkapitalizace, pokud má dceřiná společnost sídlo v jiném členském státě.

         K nákladům řízení

               48

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

                     Článek 49 SFEU ve spojení s článkem 54 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že brání takové právní úpravě členského státu, jako je úprava dotčená ve věci v původním řízení, která přiznává rezidentní společnosti osvobození od daně pro příjmy z úroků zaplacených rezidentní dceřinou společností, jestliže posledně uvedená nemohla uplatnit daňový odpočet příslušných úrokových výdajů vzhledem k právním předpisům o omezení nároku na odpočet úroků zaplacených v případě podkapitalizace, avšak která vylučuje osvobození od daně, které by vyplývalo z použití vlastní právní úpravy týkající se podkapitalizace, pokud má dceřiná společnost sídlo v jiném členském státě.

                     Podpisy

            (
            *1
         ) – * Jednací jazyk: dánština


Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 12. července 2001. # Banatrading GmbH proti Radě Evropské unie. # Žaloba na náhradu škody. # Věc T-3/99.