title: Rozsudek Soudního dvora (sedmého senátu) ze dne 26. listopadu 2015.#SC Total Waste Recycling SRL v. Országos Környezetvédelmi és Természetvédelmi Főfelügyelőség.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság.#Řízení o předběžné otázce – Životní prostředí – Odpady – Přeprava – Nařízení (ES) č. 1013/2006 – Přeprava v rámci Evropské unie – Jiné místo vstupu, než jaké je uvedeno v předchozím oznámení a souhlasu – Podstatná změna v podrobnostech přepravy odpadů – Nedovolená přeprava – Přiměřenost správní pokuty.#Věc C-487/14.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (sedmého senátu)
      26. listopadu 2015 (
            *1
         )
      „Řízení o předběžné otázce — Životní prostředí — Odpady — Přeprava — Nařízení (ES) č. 1013/2006 — Přeprava v rámci Evropské unie — Jiné místo vstupu, než jaké je uvedeno v předchozím oznámení a souhlasu — Podstatná změna v podrobnostech přepravy odpadů — Nedovolená přeprava — Přiměřenost správní pokuty“
      Ve věci C‑487/14,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (správní a pracovní soud v Budapešti, Maďarsko) ze dne 22. října 2014, došlým Soudnímu dvoru dne 4. listopadu 2014, v řízení

         SC Total Waste Recycling SRL

      proti

         Országos Környezetvédelmi és Természetvédelmi Főfelügyelőség,

      SOUDNÍ DVŮR (sedmý senát),
      ve složení J. L. da Cruz Vilaça, předseda pátého senátu vykonávající funkci předsedy sedmého senátu, C. Lycourgos (zpravodaj) a J.-C. Bonichot, soudci,
      generální advokát: Y. Bot,
      vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
      s přihlédnutím k písemné části řízení,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Evropskou komisi L. Havasem a D. Loma-Osorio Lerenou, jako zmocněnci,

         s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 2 bodu 35 písm. d), čl. 17 odst. 1 a článku 50 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1013/2006 ze dne 14. června 2006 o přepravě odpadů (Úř. věst. L 190, s. 1), ve znění nařízení Komise (ES) č. 669/2008 ze dne 15. července 2008 (Úř. věst. L 188, s. 7, dále jen „nařízení č. 1013/2006“).

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností SC Total Waste Recycling SRL (dále jen „Total Waste Recycling“) a Országos Környezetvédelmi és Természetvédelmi Főfelügyelőség (vnitrostátní orgán pověřený inspekcí ochrany životního prostředí a přírody, dále jen „státní inspekce“), jehož předmětem je správní pokuta, kterou státní inspekce uložila za porušení právních předpisů týkajících se přepravy odpadů.

         Právní rámec

         Unijní právo

               3

               V bodech 1, 7, 13, 14 a 33 odůvodnění nařízení č. 319/2006 se uvádí:

                        „(1)

                        Hlavním a rozhodujícím cílem a předmětem tohoto nařízení je ochrana životního prostředí, přičemž jeho dopady na mezinárodní obchod jsou podružné.

                  [...]

                        (7)

                        Je důležité organizovat a upravovat dozor nad přepravou odpadů a její kontrolu způsobem, který zohledňuje potřebu zachovávat, chránit a zlepšovat kvalitu životního prostředí a lidského zdraví a který přispívá k jednotnějšímu uplatňování nařízení v celém Společenství.

                  [...]

                        (13)

                        Přestože je dozor nad přepravou odpadů uvnitř členského státu a její kontrola pravomocí dotyčného členského státu, měly by vnitrostátní systémy týkající se přepravy odpadů brát v úvahu potřebu soudržnosti se systémem Společenství, aby byla zajištěna vysoká úroveň ochrany životního prostředí a lidského zdraví.

                        (14)

                        V případě přepravy odpadů určených k odstranění a odpadů neuvedených v příloze III, III A nebo III B, určených k využití, je vhodné zajistit optimální dozor a kontrolu tím, že se pro tuto přepravu vyžaduje udělení předchozího písemného souhlasu [dále jen ‚souhlas‘]. Takový postup by měl v sobě zahrnovat předchozí oznámení, na jehož základě budou příslušné orgány řádně informovány tak, aby mohly učinit veškerá potřebná opatření pro ochranu lidského zdraví a životního prostředí. Toto oznámení by rovněž mělo uvedeným orgánům umožnit vznést proti takové přepravě odůvodněné námitky.

                  [...]

                        (33)

                        Měly by být učiněny nezbytné kroky k zajištění toho, aby se v souladu se směrnicí 2006/12/ES a jinými právními předpisy Společenství o odpadech nakládalo s odpady přepravovanými v rámci Společenství a s odpady dováženými do Společenství v průběhu celé doby přepravy včetně využití nebo odstranění v zemi určení bez ohrožení lidského zdraví a bez použití postupů nebo metod, které by mohly poškodit životní prostředí. [...]“

               4

               Článek 2 tohoto nařízení, nadepsaný „Definice“, stanoví:
               „Pro účely tohoto nařízení se:
               [...]

                        35.

                        ‚nedovolenou přepravou‘ rozumí přeprava odpadů, která se uskutečňuje:
                        [...]

                                 d)

                                 způsobem, který není výslovně uveden ve formuláři oznámení nebo v průvodním dokladu […]“

               5

               Článek 3 odst. 1 písm. b) bod i) nařízení č. 1013/2006 stanoví, že přeprava odpadu určeného k využití a zařazeného do „žlutého“ seznamu odpadů uvedeného v příloze IV tohoto nařízení podléhá postupu oznámení a souhlasu podle ustanovení hlavy II uvedeného nařízení.

               6

               Podle článku 4 nařízení č. 1013/2006 oznamovatel při podávání oznámení o přepravě odpadu uvedeného v čl. 3 odst. 1 písm. a) nebo b) vyplní formulář oznámení uvedený v příloze I A tohoto nařízení a případně průvodní doklad uvedený v příloze I B uvedeného nařízení a v těchto dvou dokladech nebo jejich příloze poskytne informace a dokumentaci podle přílohy II části 1 a 2 téhož nařízení.

               7

               Článek 9 nařízení č. 1013/2006 stanoví postup, kterým se řídí vydání souhlasu, který příslušné orgány místa určení, místa odeslání a pro tranzit udělují s přepravou odpadu, která jim byla oznámena.

               8

               Článek 17 nařízení č. 1013/2006, nadepsaný „Změny v přepravě po odsouhlasení“, stanoví:
               „1.   Dojde-li k podstatným změnám v podrobnostech nebo podmínkách odsouhlasené přepravy, včetně změn plánovaného množství, trasy, plánu přepravy, data přepravy nebo dopravce, uvědomí oznamovatel neprodleně dotčené příslušné orgány a příjemce, a to pokud možno před zahájením přepravy.
               2.   V tomto případě se podá nové oznámení, ledaže se všechny dotčené příslušné orgány domnívají, že navržené změny nové oznámení nevyžadují.
               [...]“

               9

               Článek 49 nařízení č. 1013/2006, nadepsaný „Ochrana životního prostředí“, v odstavci 1 uvádí:
               „Původce, oznamovatel nebo jiné podniky, které se podílejí na přepravě odpadů nebo na jejich využití či odstranění, podniknou všechny nezbytné kroky pro zajištění toho, že je s jimi přepravovanými odpady během celé doby přepravy a během jejich využívání a odstraňování nakládáno tak, aby nebylo ohroženo lidské zdraví, a způsobem šetrným k životnímu prostředí. Pokud se přeprava uskutečňuje ve Společenství, musí být zejména dodrženy požadavky článku 4 směrnice 2006/12/ES a ostatních právních předpisů Společenství o odpadech.
               [...]“

               10

               Článek 50 tohoto nařízení, nadepsaný „Prosazování v členských státech“, stanoví:
               „1.   Členské státy stanoví předpisy pro sankce použitelné v případě porušení tohoto nařízení a přijmou všechna opatření nezbytná k zajištění jejich provádění. Stanovené sankce musejí být účinné, přiměřené a odrazující. Členské státy oznámí Komisi své vnitrostátní právní předpisy týkající se předcházení nedovoleným přepravám odpadů, jejich odhalování a sankcí za takové přepravy.
               [...]
               3.   Kontroly přeprav mohou být prováděny zejména:
               [...]

                        d)

                        během přepravy uvnitř Společenství.

                  4.   Kontroly přeprav zahrnují prohlídku dokladů, potvrzení totožnosti a případně i fyzickou kontrolu odpadů.
               [...]“

               11

               Blok 8 přílohy I A nařízení č. 1013/2006, nadepsané „Formulář oznámení pro přeshraniční pohyb / přepravu odpadů“, vypadá následovně:

               12

               Bloky 15 a 16 této přílohy I A vypadají následovně:

               13

               Blok 8 přílohy I B nařízení č. 1013/2006, nadepsané „Průvodní doklad pro přeshraniční pohyb/přepravu odpadů“, vypadá následovně:

               14

               Bod 26 přílohy I C nařízení č. 1013/2006, nadepsané „Zvláštní pokyny pro vyplnění formuláře oznámení a průvodního dokladu“, zní následovně:
               „Blok 15 (viz příloha II část 1 body 8–10 a 14): Na řádek a) bloku 15 uveďte název země odeslání [...], tranzitu a určení nebo kódy každého státu za použití zkratek normy ISO 3166 [...]. Na řádek b) případně uveďte kódové číslo příslušných orgánů každého z těchto států a do řádku c) vepište jméno hraničního přechodu nebo přístavu, popřípadě také kódové číslo celního úřadu, který je místem vstupu do určité země nebo místem výstupu z ní. Pokud jde o země tranzitu, uveďte na řádku c) informace o místech vstupu a výstupu. Jsou-li do konkrétní přepravy zapojeny více než tři země tranzitu, uveďte odpovídající informace v příloze. V příloze popište zamýšlenou trasu mezi místy vstupu a výstupu, včetně možných náhradních tras, a to i pro případ nepředvídaných okolností.“

               15

               Příloha II nařízení č. 1013/2006, týkající se informací a dokumentace související s oznámením, ve své části 1, nadepsané „Informace, které mají být uvedeny ve formuláři oznámení nebo v jeho příloze“, stanoví:
               „[...]

                        13.

                        Plánovaný způsob dopravy.

                        14.

                        Plán přepravy (místo výstupu a místo vstupu pro každou dotčenou zemi, včetně celních úřadů vstupu do Společenství nebo výstupu nebo vývozu ze Společenství) a plánovaná trasa (trasa mezi místy výstupu a vstupu), případně včetně náhradních tras, a to i pro případ nepředvídaných okolností.

                  [...]“

               16

               Část 2 uvedené přílohy II, nadepsaná „Informace, které mají být uvedeny v průvodním dokladu nebo v jeho příloze“, má následující znění:
               „[...]

                        3.

                        Způsob dopravy.

                  [...]

                        5.

                        Plán přepravy (místo výstupu a místo vstupu pro každou dotčenou zemi, včetně celních úřadů vstupu do Společenství nebo výstupu nebo vývozu ze Společenství) a trasa (trasa mezi místy výstupu a vstupu), případně včetně náhradních tras, a to i pro případ nepředvídaných okolností.

                  [...]“

         Maďarské právo

               17

               Ustanovení § 19 odst. 1 zákona č. CLXXXV z roku 2012 o odpadech (a hulladékról szóló 2012. évi CLXXXV. törvény) stanoví:
               „Odpad může být na maďarské území dovezen v souladu s ustanoveními nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1013/2006, jakož i s ustanoveními vládního nařízení o přeshraničním pohybu odpadů.“

               18

               Ustanovení § 86 odst. 1 tohoto zákona stanoví:
               „Fyzickým nebo právnickým osobám, osobám samostatně výdělečně činným nebo subjektům bez právní subjektivity, které:

                        a)

                        poruší ustanovení právní úpravy, přímo použitelná ustanovení aktů Evropské unie nebo správní rozhodnutí o nakládání s odpadem,

                        b)

                        vykonávají činnost nakládání s odpady, která podléhá souhlasu nebo schválení příslušného orgánu, registraci nebo oznámení tomuto orgánu, bez obdržení takovéhoto souhlasu, schválení či registrace nebo bez provedení tohoto oznámení nebo vykonávají uvedenou činnost způsobem, který se odchyluje od způsobu uvedeného v souhlasu, schválení, registraci či oznámení, nebo

                        c)

                        neinformovaly nebo řádně neinformovaly orgán ochrany životního prostředí o produkci nebo vzniku vedlejších produktů nebo používají, uvádějí na trh nebo skladují odpad jako produkty nebo vedlejší produkty,
                        uloží příslušný orgán ochrany životního prostředí pokutu za nakládání s odpadem v souladu s vládním nařízením, kterým se stanoví podmínky pro ukládání pokut za nakládání s odpadem.“

               19

               Ustanovení § 1 vládního nařízení č. 271 ze dne 21. prosince 2001 o výši pokut za nakládání s odpady a o způsobu jejich ukládání a stanovení [a hulladékgazdálkodási bírság mértékéről, valamint kiszabásának és megállapításának módjáról szóló 271/2001. (XII. 21.) Kormányrendelet, dále jen „vládní nařízení“] stanoví:
               „1.   Výši pokuty – aniž jsou dotčena ustanovení § 2 odst. 4 až 8 a § 3 odst. 4 tohoto nařízení – představuje součin, který se vypočte v souladu s ustanoveními přílohy vynásobením základní výše pokuty stanovené v tomto nařízení koeficientem proporcionality, který ji upraví.
               [...]
               3.   Základní výše pokuty za nakládání s opadem (dále jen ‚základní výše‘) nepřekročí:
               [...]

                        g)

                        jeden milion forintů v případě nedovolené přeshraniční přepravy nebezpečného odpadu.“

               20

               Ustanovení § 3 tohoto vládního nařízení stanoví:
               „1.   Stanovení výše pokuty vyžaduje nejprve určení základní výše.
               [...]
               4.   V případě nedovolené přeshraniční přepravy odpadu (dovoz, vývoz či tranzit přes vnitrostátní území) se výše pokuty, která má být zaplacena, určí vynásobením základní výše pokuty stanovené podle § 1 odst. 3 písm. f) nebo g) tohoto nařízení číslem představujícím hmotnost odpadu. Pokud hmotnost odpadu nelze přesně určit, použije se střední hodnota odhadovaného rozpětí hmotnosti vyjádřená v tunách.“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               21

               Dne 21. října 2013 bylo nákladní vozidlo společnosti Total Waste Recycling, které převáželo náklad 8,380 tuny odpadu spadajícího do „žlutého“ seznamu odpadů nacházejícího se v příloze IV nařízení č. 1013/2006, to znamená odpadu, který podléhá postupu předchozího písemného oznámení a souhlasu, při vstupu na maďarské území podrobeno kontrole na hraničním přechodu Nagylak.

               22

               Na základě této kontroly bylo možné konstatovat, že uvedený náklad byl vybaven formulářem oznámení uvedeným v příloze I A nařízení č. 1013/2006, průvodním dokladem uvedeným v příloze I B tohoto nařízení, jakož i správními souhlasy stanovenými uvedeným nařízením. Uvedený formulář oznámení a tyto souhlasy nicméně uváděly jako přesné místo vstupu na maďarské území hraniční přechod Ártánd (Maďarsko), který se nachází přibližně 180 kilometrů na sever od Nagylak (Maďarsko). Společnost Total Waste Recycling v této souvislosti uvedla, že se řidič pokusil vstoupit do Maďarska přes hraniční přechod Nagylak, který se nachází blíže jeho bydlišti, v důsledku nedorozumění.

               23

               Rozhodnutím ze dne 4. února 2014 státní inspekce v souladu se zákonem č. CLXXXV z roku 2012 o odpadech uložila společnosti Total Waste Recycling zaplatit pokutu ve výši 8380000 maďarských forintů (HUF) (přibližně 26864,26 eura) za nesplnění povinnosti při nakládání s odpadem, jakož i náklady řízení ve výši 256500 HUF (přibližně 822,158 eura). Rozhodnutí odůvodnila tím, že dotčený náklad nevstoupil na maďarské území přes hraniční přechod uvedený v souhlasech a že společnost Total Waste Recycling neinformovala příslušné orgány o změně předem schválené trasy, v důsledku čehož byla přeprava nedovolená ve smyslu čl. 2 bodu 35 písm. d) nařízení č. 1013/2006. Pro účely stanovení výše této pokuty vycházel uvedený orgán podle vládního nařízení z maximální základní výše jeden milion HUF (přibližně 3205,099 eura), kterou vynásobil hmotností přepravovaného odpadu.

               24

               V žalobě podané k Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (správní a pracovní soud v Budapešti) se společnost Total Waste Recycling domáhá zrušení uvedeného rozhodnutí. Tvrdí, že nedošlo k „nedovolené přepravě“ odpadu ve smyslu čl. 2 bodu 35 písm. d) nařízení č. 1013/2006, protože „způsob“, jakým byla přeprava uskutečněna ve smyslu tohoto ustanovení, v projednávaném případě po silnici, nebyl změněn a došlo pouze ke změně plánu přepravy. Uvádí rovněž, že z příloh tohoto nařízení vyplývá, že pojmy „způsob dopravy“ a „plán přepravy“ jsou odlišné: bod 13 přílohy II uvedeného nařízení se týká „způsobu dopravy“, kdežto bod 14 této přílohy se vztahuje na „plán přepravy“.

               25

               Státní inspekce navrhuje uvedený návrh zamítnout. Tvrdí, že vzhledem k tomu, že stanovený plán přepravy byl v projednávaném případě změněn, byla společnost Total Waste Recycling podle čl. 17 odst. 1 nařízení č. 1013/2006 povinna neprodleně uvědomit příslušné orgány. Má za to, že argument společnosti Total Waste Recycling opírající se o uvedenou přílohu II je nepřípustný a že je irelevantní, že se tato společnost pokouší odvolávat na seznam zkratek a kódů přílohy IA tohoto nařízení.

               26

               Předkládající soud má za to, že znění nařízení č. 1013/2006 jasně neuvádí, zda náklad odpadu, který vstoupil do země tranzitu na jiném místě než na hraničním přechodu uvedeném ve formuláři oznámení a v souhlasu, musí být považován za změnu způsobu dopravy nebo za přepravu odpadů prováděnou způsobem, který není uveden ve formuláři oznámení, a tedy za „nedovolenou přepravu“ odpadu ve smyslu čl. 2 bodu 35 písm. d) tohoto nařízení, rovněž vzhledem k povinnosti, kterou oznamovateli ukládá čl. 17 odst. 1 uvedeného nařízení, neprodleně uvědomit příslušné orgány o všech podstatných změnách v podrobnostech přepravy, včetně plánované trasy a plánu přepravy. Pokud by tuto přepravu bylo nutno považovat za nedovolenou, předkládající soud si vzhledem k okolnostem věci v původním řízení klade kromě toho otázku týkající se přiměřenosti uložené pokuty.

               27

               Za těchto okolností se Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (správní a pracovní soud v Budapešti) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Je třeba přepravu odpadů, ‚která se uskutečňuje způsobem, který není výslovně uveden ve formuláři oznámení‘, ve smyslu čl. 2 bodu 35 písm. d) nařízení č. 1013/2006 chápat jako způsob dopravy (po silnici, železnici, po moři, letecky nebo po vnitrozemských vodních cestách) uvedený v příloze I A nebo I B uvedeného nařízení?

                        2)

                        V případě, že byla provedena podstatná změna v podrobnostech nebo podmínkách odsouhlasené přepravy ve smyslu čl. 17 odst. 1 nařízení č. 1013/2006, má skutečnost, že o ní nebyly informovány příslušné orgány, za následek, že přeprava odpadu může být považována za přepravu, ‚která se uskutečňuje způsobem, který není výslovně uveden ve formuláři oznámení‘ ve smyslu čl. 2 bodu 35 písm. d) nařízení č. 1013/2006, a tedy za nedovolenou?

                        3)

                        Dochází k podstatné změně v podrobnostech nebo podmínkách odsouhlasené přepravy ve smyslu čl. 17 odst. 1 nařízení č. 1013/2006, pokud náklad odpadu vstoupí do uvedené země tranzitu přes jiný hraniční přechod, než jaký je uveden v souhlasu a ve formuláři oznámení?

                        4)

                        Má-li být za nedovolenou přepravu odpadu považována skutečnost, že náklad odpadu vstoupil do země tranzitu přes jiný hraniční přechod, než jaký je uveden v souhlasu a ve formuláři oznámení, je možné pokutu, která byla uložena z tohoto důvodu, jejíž výše odpovídá výši pokuty, která se ukládá tomu, kdo poruší povinnost získat souhlas a podat předchozí písemné oznámení, považovat za přiměřenou?“

         K předběžným otázkám

         K první až třetí otázce

               28

               Podstatou první až třetí otázky předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je, zda musí být čl. 17 odst. 1 nařízení č. 1013/2006 vykládán v tom smyslu, že přeprava takových odpadů, jako jsou odpady uvedené v příloze IV tohoto nařízení, do země tranzitu přes jiný hraniční přechod, než jaký je uveden ve formuláři oznámení a odsouhlasen příslušnými orgány, musí být považována za podstatnou změnu v podrobnostech nebo podmínkách odsouhlasené přepravy ve smyslu tohoto ustanovení, a v případě kladné odpovědi, zda skutečnost, že příslušné orgány nebyly o této změně informovány, má za následek, že je přeprava odpadu nedovolená, neboť „se uskutečňuje způsobem, který není výslovně uveden ve formuláři oznámení“, ve smyslu čl. 2 bodu 35 písm. d) uvedeného nařízení.

               29

               Úvodem je třeba připomenout, že z čl. 1 odst. 1 a sedmého bodu odůvodnění nařízení č. 1013/2006 vyplývá, že toto nařízení stanoví postupy a kontrolní režimy pro přepravu odpadů způsobem, který zohledňuje potřebu zachovávat, chránit a zlepšovat kvalitu životního prostředí a lidského zdraví. Zejména z čl. 3 odst. 1 a čl. 4 odst. 1 tohoto nařízení ve spojení se čtrnáctým bodem odůvodnění tohoto nařízení vyplývá, že přeprava odpadu k odstranění a nebezpečného odpadu k využití mezi členskými státy musí být předem písemně oznámena příslušným orgánům tak, aby mohly přijmout všechna nezbytná opatření pro ochranu lidského zdraví a životního prostředí (v tomto smyslu viz rozsudky Ragn-Sells, C‑292/12, EU:C:2013:820, bod 52, jakož i Shell Nederland a Belgian Shell, C‑241/12 a C‑242/12, EU:C:2013:821, bod 32).

               30

               Za účelem provedení takovéhoto oznámení článek 4 nařízení č. 1013/2006 vyžaduje, aby oznamovatel vyplnil formulář oznámení uvedený v příloze I A tohoto nařízení a případně průvodní doklad uvedený v příloze I B uvedeného nařízení a v těchto dvou dokladech nebo jejich příloze poskytne informace a dokumentaci podle přílohy II části 1 a 2 téhož nařízení. Na základě všech těchto dokladů a informací oznámených uvedeným orgánům tyto orgány pro každou přepravu odpadů vydají podle článku 9 nařízení č. 1013/2006 souhlas nebo ho odepřou.

               31

               Po vydání souhlasu a v případě, že došlo ke změnám v podrobnostech nebo podmínkách odsouhlasené přepravy, včetně změn plánovaného množství, trasy, plánu přepravy, data přepravy nebo dopravce, čl. 17 odst. 1 nařízení č. 1013/2006 ukládá oznamovateli povinnost neprodleně uvědomit dotčené příslušné orgány a příjemce, a to pokud možno před zahájením přepravy.

               32

               V této souvislosti je třeba uvést, že ze znění uvedeného čl. 17 odst. 1 zjevně vyplývá, že změny plánu přepravy představují „podstatnou změnu v podrobnostech nebo podmínkách odsouhlasené přepravy“. Použitím výrazu „včetně změn […] plánu přepravy“ toto ustanovení totiž uvádí, že tento druh změn může představovat podstatnou změnu v podrobnostech nebo podmínkách přepravy považovaných za podstatné.

               33

               Jak přitom vyplývá z přílohy II části 1 bodu 14 nařízení č. 1013/2006, „plán přepravy“ je definován jako „místo výstupu a místo vstupu pro každou dotčenou zemi“, jíž se přeprava týká, což znamená, jak upřesňuje blok 15 „formuláře oznámení“, který je uveden v příloze I A uvedeného nařízení, hraniční přechody.

               34

               Tato místa výstupu a vstupu musí být uvedena v uvedeném bloku 15 „formuláře oznámení“, což výslovně vyplývá jak ze znění uvedeného dokumentu, tak z přílohy I C bodu 26 nařízení č. 1013/2006, která obsahuje zvláštní pokyny pro vyplnění dotčeného formuláře.

               35

               Taková změna hraničního přechodu, o jakou se jedná ve věci v původním řízení, je proto změnou plánu přepravy, což podle čl. 17 odst. 1 uvedeného nařízení představuje „podstatnou změnu“ v podrobnostech nebo podmínkách odsouhlasené přepravy, o níž musí být uvědomeny příslušné orgány.

               36

               Pokud došlo k takovéto změně, čl. 17 odst. 2 nařízení č. 1013/2006 stanoví, že v zásadě musí být podáno nové oznámení. Podrobnosti přepravy, které byly předem oznámeny a odsouhlaseny příslušnými orgány, již v důsledku této změny neodpovídají skutečnosti, a nemohou proto být dále považovány za odsouhlasené.

               37

               Tato přeprava, která se odchyluje od toho, co bylo uvedeno v podaném oznámení, musí být kvalifikována jako „nedovolená“, neboť „se uskutečňuje způsobem, který není výslovně uveden ve formuláři oznámení“, ve smyslu čl. 2 bodu 35 písm. d) tohoto nařízení.

               38

               Tuto doslovnou a systematickou analýzu nařízení č. 1013/2006 potvrzuje jeho teleologický výklad.

               39

               V této souvislosti je totiž třeba uvést, že první bod odůvodnění nařízení č. 1013/2006 uvádí, že cílem tohoto nařízení je ochrana životního prostředí. Kromě toho podle sedmého bodu odůvodnění uvedeného nařízení je důležité organizovat a upravovat dozor nad přepravou odpadů a její kontrolu způsobem, který zohledňuje potřebu zachovávat, chránit a zlepšovat kvalitu životního prostředí a lidského zdraví.

               40

               Pokud jde o přepravu takového odpadu spadajícího pod „žlutý“ seznam odpadů uvedený v příloze IV nařízení č. 1013/2006, o jaký se jedná ve věci v původním řízení, čtrnáctý bod odůvodnění tohoto nařízení upřesňuje, že je vhodné zajistit optimální dozor a kontrolu tím, že se pro tuto přepravu vyžaduje udělení předchozího písemného souhlasu, a že takový postup by měl v sobě zahrnovat předchozí oznámení, na jehož základě budou příslušné orgány řádně informovány tak, aby mohly učinit veškerá potřebná opatření pro ochranu lidského zdraví a životního prostředí. Toto oznámení by rovněž mělo uvedeným orgánům umožnit vznést proti takové přepravě odůvodněné námitky.

               41

               Informace, které jsou požadovány ve formuláři oznámení uvedeném v příloze I A nařízení č. 1013/2006, jako je hraniční přechod přepravy, jsou tedy nezbytné pro řádné plnění úkolů příslušných orgánů.

               42

               Pokud tedy dojde ke změně hraničního přechodu přepravy, který je uveden ve formuláři oznámení a který uvedené orgány odsouhlasily, aniž o tom byly v rozporu s čl. 17 odst. 1 nařízení č. 1013/2006 informovány, uvedené úkoly dozoru a kontroly již nemohou být optimálním způsobem zabezpečeny v souladu s tímto nařízením.

               43

               V důsledku toho lze takovouto změnu považovat jen za podstatnou změnu, a z tohoto důvodu za změnu spadající pod čl. 17 odst. 1, takže přeprava uskutečňovaná do země tranzitu přes jiný hraniční přechod, než jaký je uveden ve formuláři oznámení, aniž o tom byly dotčené příslušné orgány informovány a aniž bylo podáno nové oznámení o přepravě, musí být kvalifikována jako „nedovolená přeprava“. Opačný výklad by kontrolní postupy a režimy zavedené nařízením č. 1013/2006 zbavil veškerého užitečného účinku.

               44

               Tento závěr nemůže být zpochybněn terminologickým problémem, který je předmětem první otázky předložené předkládajícím soudem. Podstatou uvedené otázky předkládajícího soudu je, zda ve výrazu „která se uskutečňuje způsobem, který není výslovně uveden ve formuláři oznámení“, který je uveden v definici „nedovolené přepravy“ uvedené v čl. 2 bodu 35 písm. d) nařízení č. 1013/2006, se výraz „způsob“ (maďarsky „módon“) vztahuje jen na druhy dopravy (szállítás módjai) (po silnici, železnici, letecky, po moři nebo po vnitrozemských vodních cestách), které jsou stanoveny v přílohách I A a I B tohoto nařízení.

               45

               Důvod, proč byla tato otázka Soudnímu dvoru předložena, tkví v maďarském znění nařízení č. 1013/2006, které se liší od ostatních jazykových verzí tohoto nařízení. Kromě bloku 8 „formuláře oznámení“, který je uveden v příloze IA tohoto nařízení, kde jsou správně použita slova „szállítási eszköz“ jako překlad výrazu „druh dopravy“, byl tento výraz v seznamu zkratek a kódů, který následuje po uvedené příloze IA, jakož i v příloze IB (blok 8 a seznam zkratek a kódů, který následuje po příloze B) a v příloze II (části 1 bodu 13 a části 2 bodu 3) uvedeného nařízení totiž přeložen jako „szállítás módjait“, tedy použitím maďarského ekvivalentu francouzského slova „způsob“, a to výraz „mód“. To umožnilo společnosti Total Waste Recycling tvrdit, že se o „nedovolenou přepravu“ ve smyslu čl. 2 bodu 35 písm. d) nařízení č. 1013/2006 jedná pouze tehdy, pokud se použitý způsob dopravy liší od způsobu uvedeného ve formuláři oznámení.

               46

               Podle ustálené judikatury Soudního dvora nemůže formulace použitá v jedné z jazykových verzí ustanovení unijního práva sloužit jako jediný základ pro výklad tohoto ustanovení ani jí nemůže být přiznána přednostní povaha vzhledem k jiným jazykovým verzím. Ustanovení unijního práva totiž musí být vykládána a používána jednotně na základě znění vypracovaných ve všech jazycích Evropské unie. V případě rozdílů mezi různými jazykovými verzemi unijního práva musí být dotčené ustanovení vykládáno podle celkové systematiky a účelu právní úpravy, jejíž je součástí (viz zejména rozsudek Léger, C‑528/13, EU:C:2015:288, bod 35 a citovaná judikatura).

               47

               Pokud přitom jde o celkovou systematiku a účel nařízení č. 1013/2006, v bodech 33 až 43 tohoto rozsudku bylo uvedeno, že k tomu, aby bylo příslušným orgánům v oblasti přepravy odpadů umožněno v rámci jejich úkolů dozoru a kontroly přijmout veškerá potřebná opatření pro ochranu lidského zdraví a životního prostředí, musí být tyto orgány řádně informovány, a že je v této souvislosti nezbytné, aby měly k dispozici informace požadované ve formuláři oznámení, který je uveden v příloze I A tohoto nařízení, a nikoli pouze informace týkající se použitého způsobu dopravy.

               48

               Z toho vyplývá, že celková systematika a účel nařízení č. 1013/2006 potvrzují výklad, podle něhož nelze výraz „způsob“ uvedený v čl. 2 bodě 35 písm. d) tohoto nařízení chápat jen jako „způsob dopravy“, nýbrž mu naopak musí být přikládán širší význam v tom smyslu, že se vztahuje na podrobnosti přepravy zahrnující plán této přepravy.

               49

               S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na první tři otázky odpovědět, že čl. 17 odst. 1 nařízení č. 1013/2006 musí být vykládán v tom smyslu, že přeprava takových odpadů, jako jsou odpady uvedené v příloze IV tohoto nařízení, do země tranzitu přes jiný hraniční přechod, než jaký je uveden ve formuláři oznámení a odsouhlasen příslušnými orgány, musí být považována za podstatnou změnu v podrobnostech nebo podmínkách odsouhlasené přepravy, takže skutečnost, že příslušné orgány nebyly o této změně informovány, má za následek, že je přeprava odpadu nedovolená, neboť „se uskutečňuje způsobem, který není výslovně uveden ve formuláři oznámení“, ve smyslu čl. 2 bodu 35 písm. d) uvedeného nařízení.

         Ke čtvrté otázce

               50

               Podstatou čtvrté otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 50 odst. 1 nařízení č. 1013/2006, podle něhož musí být sankce uplatňované členskými státy v případě porušení ustanovení tohoto nařízení přiměřené, vykládán v tom smyslu, že brání uložení pokuty jakožto sankce za přepravu takových odpadů, jako jsou odpady uvedené v příloze IV tohoto nařízení, do země tranzitu přes jiný hraniční přechod, než jaký je uveden ve formuláři oznámení a odsouhlasen příslušnými orgány, pokud výše této pokuty odpovídá výši pokuty, která se ukládá v případě porušení povinnosti získat souhlas a podat předchozí písemné oznámení.

               51

               V této souvislosti je třeba uvést, že čl. 50 odst. 1 nařízení č. 1013/2006 ukládá členským státům stanovit „předpisy pro sankce použitelné v případě porušení tohoto nařízení [...]. Stanovené sankce musejí být účinné, přiměřené a odrazující“. Je nutno konstatovat, že uvedené nařízení neobsahuje podrobnější pravidla pro stanovení uvedených vnitrostátních sankcí, zejména nestanoví žádné výslovné kritérium pro posouzení přiměřenosti takových sankcí.

               52

               Podle ustálené judikatury přitom při neexistenci harmonizace unijních právních předpisů v oblasti sankcí použitelných v případě nedodržení podmínek stanovených režimem zavedeným těmito právními předpisy mají členské státy pravomoc zvolit si sankce, které se jim jeví vhodné. Členské státy jsou však povinny vykonávat svoji pravomoc za dodržování unijního práva a jeho základních zásad, a tedy při dodržování zásady proporcionality (viz zejména rozsudek Urbán, C‑210/10, EU:C:2012:64, bod 23 a citovaná judikatura).

               53

               V této souvislosti je třeba připomenout, že za účelem posouzení toho, zda je dotčená sankce v souladu se zásadou proporcionality, je třeba zohlednit zejména povahu a závažnost porušení povinnosti, za které má být tato sankce uložena, jakož i způsoby určení výše této sankce (viz zejména rozsudek Rodopi-M 91, C‑259/12, EU:C:2013:414, bod 38 a citovaná judikatura). Zásada proporcionality je tedy pro členské státy závazná, i pokud jde o posouzení skutečností, které mohou být vzaty v úvahu pro stanovení pokuty (rozsudek Urbán, C‑210/10, EU:C:2012:64, bod 54).

               54

               V konečném důsledku však přísluší vnitrostátnímu soudu, aby s přihlédnutím ke všem skutkovým a právním okolnostem věci, která mu byla předložena k rozhodnutí, posoudil, zda výše sankce nejde nad rámec toho, co je nezbytné pro dosažení cílů sledovaných dotčenou právní úpravou. Konkrétní uplatnění této zásady proporcionality totiž přísluší předkládajícímu soudu, který musí ověřit slučitelnost vnitrostátních opatření s právem Unie, přičemž Soudní dvůr může pouze poskytnout veškeré poznatky k výkladu unijního práva, které předkládajícímu soudu umožní tuto slučitelnost posoudit (v tomto smyslu viz zejména rozsudek Profaktor Kulesza, Frankowski, Jóźwiak, Orłowski, C‑188/09, EU:C:2010:454, bod 30 a citovaná judikatura).

               55

               Pokud jde o sankce uplatňované v případě porušení nařízení č. 1013/2006, jehož cílem je zajistit vysokou úroveň ochrany životního prostředí a lidského zdraví, musí vnitrostátní soud v rámci přezkumu přiměřenosti takovéto sankce zohlednit zejména rizika, která mohou být tímto porušením způsobena v oblasti ochrany životního prostředí a lidského zdraví.

               56

               Je třeba uvést, že uložení pokuty jakožto sankce za přepravu takových odpadů, jako jsou odpady uvedené v příloze IV tohoto nařízení, do země tranzitu přes jiný hraniční přechod, než jaký je uveden ve formuláři oznámení a odsouhlasen příslušnými orgány, jejíž základní výše odpovídá výši pokuty, která se ukládá v případě porušení povinnosti získat souhlas a podat předchozí písemné oznámení, lze považovat za přiměřené jen tehdy, pokud okolnosti, které charakterizují spáchané porušení, umožňují konstatovat, že se jedná o porušení rovnocenné závažnosti.

               57

               S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na čtvrtou otázku odpovědět, že čl. 50 odst. 1 nařízení č. 1013/2006, podle něhož musí být sankce uplatňované členskými státy v případě porušení ustanovení tohoto nařízení přiměřené, musí být vykládán v tom smyslu, že uložení pokuty jakožto sankce za přepravu takových odpadů, jako jsou odpady uvedené v příloze IV tohoto nařízení, do země tranzitu přes jiný hraniční přechod, než jaký je uveden ve formuláři oznámení a odsouhlasen příslušnými orgány, jejíž základní výše odpovídá výši pokuty, která se ukládá v případě porušení povinnosti získat souhlas a podat předchozí písemné oznámení, lze považovat za přiměřené jen tehdy, pokud okolnosti, které charakterizují spáchané porušení, umožňují konstatovat, že se jedná o porušení rovnocenné závažnosti. Přísluší vnitrostátnímu soudu, aby s přihlédnutím ke všem skutkovým a právním okolnostem věci, která mu byla předložena k rozhodnutí, a zejména rizikům, která mohou být tímto porušením způsobena v oblasti ochrany životního prostředí a lidského zdraví, ověřil, zda výše sankce nejde nad rámec toho, co je nezbytné pro dosažení cílů spočívajících v zajištění vysoké úrovně ochrany životního prostředí a lidského zdraví.

         K nákladům řízení

               58

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (sedmý senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Článek 17 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1013/2006 ze dne 14. června 2006 o přepravě odpadů, ve znění nařízení Komise (ES) č. 669/2008 ze dne 15. července 2008, musí být vykládán v tom smyslu, že přeprava takových odpadů, jako jsou odpady uvedené v příloze IV tohoto nařízení, do země tranzitu přes jiný hraniční přechod, než jaký je uveden ve formuláři oznámení a odsouhlasen příslušnými orgány, musí být považována za podstatnou změnu v podrobnostech nebo podmínkách odsouhlasené přepravy, takže skutečnost, že příslušné orgány nebyly o této změně informovány, má za následek, že je přeprava odpadu nedovolená, neboť „se uskutečňuje způsobem, který není výslovně uveden ve formuláři oznámení“, ve smyslu čl. 2 bodu 35 písm. d) uvedeného nařízení.

                           2)

                           Článek 50 odst. 1 nařízení č. 1013/2006, ve znění nařízení (ES) č. 669/2008, podle něhož musí být sankce uplatňované členskými státy v případě porušení ustanovení tohoto nařízení přiměřené, musí být vykládán v tom smyslu, že uložení pokuty jakožto sankce za přepravu takových odpadů, jako jsou odpady uvedené v příloze IV tohoto nařízení, do země tranzitu přes jiný hraniční přechod, než jaký je uveden ve formuláři oznámení a odsouhlasen příslušnými orgány, jejíž základní výše odpovídá výši pokuty, která se ukládá v případě porušení povinnosti získat souhlas a podat předchozí písemné oznámení, lze považovat za přiměřené jen tehdy, pokud okolnosti, které charakterizují spáchané porušení, umožňují konstatovat, že se jedná o porušení rovnocenné závažnosti. Přísluší vnitrostátnímu soudu, aby s přihlédnutím ke všem skutkovým a právním okolnostem věci, která mu byla předložena k rozhodnutí, a zejména rizikům, která mohou být tímto porušením způsobena v oblasti ochrany životního prostředí a lidského zdraví, ověřil, zda výše sankce nejde nad rámec toho, co je nezbytné pro dosažení cílů spočívajících v zajištění vysoké úrovně ochrany životního prostředí a lidského zdraví.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: maďarština.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 14. července 1983. # Armelle Detti proti Soudnímu dvoru Evropských společenství. # Úředník. # Věc 144/82.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 14. září 2006. # Komise Evropských společenství proti Maria Dolores Fernández Gómez. # Kasační opravný prostředek - Dočasný zaměstnanec - Článek 2 písm. a) PŘOZ - Doba odpracovaná v Komisi v postavení národního přiděleného odborníka - Návrh na zrušení - Přípustnost - Žádost ve smyslu čl. 90 odst. 1 služebního řádu - Pojem - Akt nepříznivě zasahující do právního postavení. # Věc C-417/05 P.

text:
      Věc C-417/05 P
      Komise Evropských společenství
      v.
      Maria Dolores Fernández Gómez
      „Kasační opravný prostředek – Dočasný zaměstnanec – Článek 2 písm. a) PŘOZ – Doba odpracovaná v Komisi v postavení národního přiděleného odborníka – Návrh na zrušení – Přípustnost – Žádost ve smyslu čl. 90 odst. 1 služebního řádu – Pojem – Akt nepříznivě zasahující do právního postavení“
      Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 14. září 2006
      Shrnutí rozsudku
      1.     Úředníci – Žaloba – Žádost ve smyslu čl. 90 odst. 1 služebního řádu – Pojem
      (Služební řád úředníků, čl. 90 odst. 1)
      2.     Úředníci – Žaloba – Akt nepříznivě zasahující do právního postavení – Pojem
      (Služební řád úředníků, čl. 90 odst. 2)
      1.     Žádost o prodloužení smlouvy dočasného zaměstnance, podaná vedoucím oddělení, k němuž je tento zaměstnanec přidělen, nepředstavuje
         žádost tohoto dočasného zaměstnance ve smyslu čl. 90 odst. 1 služebního řádu. Z jasného znění tohoto ustanovení totiž vyplývá,
         že pouze osoby, na které se zmíněný služební řád vztahuje, mohou předložit takovou žádost. Sdělení zaslané útvarem Komise
         jinému útvaru se tedy nachází mimo rámec definovaný tímto ustanovením a nemůže být pokládáno za žádost, protože jinak by to
         umožňovalo obejít postup stanovený v tomto ustanovení.

      Dopis tohoto dočasného zaměstnance zaslaný elektronickou poštou příslušnému útvaru a žádající o určité informace ohledně jeho
         smlouvy, který však nevyzývá tento útvar k přijetí rozhodnutí v tomto ohledu, rovněž nepředstavuje žádost ve smyslu čl. 90
         odst. 1 služebního řádu.

      (viz body 37–39)
      2.     Do právního postavení nepříznivě zasahují ve smyslu čl. 90 odst. 2 služebního řádu pouze akty nebo opatření s právně závaznými
         účinky, jimiž mohou být přímo a bezprostředně dotčeny zájmy žalobce a které podstatným způsobem mění jeho právní postavení.

      Tak tomu zjevně není v případě dopisu příslušného útvaru zaslaného elektronickou poštou, který informuje vedoucího oddělení
         dočasného zaměstnance o nemožnosti prodloužit smlouvu tohoto zaměstnance a jenž neobsahuje žádnou novou skutečnost ve vztahu
         k ustanovením smlouvy, která je jediným zdrojem právních účinků pro osoby, na něž se vztahuje služební řád. Takové sdělení
         představuje akt čistě potvrzující smlouvu, a proto nemůže mít za účinek novou lhůtu k podání žaloby.

      (viz body 42–46)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      14. září 2006 (*)

      „Kasační opravný prostředek – Dočasný zaměstnanec – Článek 2 písm. a) PŘOZ – Doba odpracovaná v Komisi v postavení národního přiděleného odborníka – Návrh na zrušení – Přípustnost – Žádost ve smyslu čl. 90 odst. 1 služebního řádu – Pojem – Akt nepříznivě zasahující do právního postavení“
      Ve věci C‑417/05 P,
      jejímž předmětem je kasační opravný prostředek na základě článku 56 statutu Soudního dvora, podaný dne 24. listopadu 2005,
      Komise Evropských společenství, zastoupená D. Martinem a L. Lozano Palacios, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek,
      přičemž další účastnicí řízení je:
      Maria Dolores Fernández Gómez, zastoupená J. R. Iturriagagoitiou, abogado,

      žalobkyně v prvním stupni,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, R. Schintgen, P. Kūris, G. Arestis (zpravodaj) a J. Klučka, soudci,
      generální advokát: L. A. Geelhoed,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 17. května 2006,
      s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
      vydává tento
      Rozsudek
      1       Svým kasačním opravným prostředkem se Komise Evropských společenství domáhá zrušení rozsudku Soudu prvního stupně Evropských
         společenství ze dne 13. září 2005, Fernández Gómez v. Komise (T‑272/03, Sb. VS s. I-A-229 a II‑1049, dále jen „napadený rozsudek“),
         kterým Soud jednak zrušil rozhodnutí orgánu oprávněného k uzavírání pracovních smluv ze dne 12. května 2003, kterým byla zamítnuta
         žádost M. D. Fernández Gómez o obnovení smlouvy (dále jen „sporné rozhodnutí“), a jednak uložil Komisi, aby zaplatila M. D. Fernández
         Gómez částku 50 000 eur jako náhradu škody vzniklou z důvodu tohoto rozhodnutí, jakož i nesla náklady řízení.

       Právní rámec, skutkový základ sporu a řízení před Soudem
      2       Články 2 a 3 nařízení Rady (EHS, EURATOM, ESUO) č. 259/68 ze dne 29. února 1968, kterým se stanoví služební řád úředníků a pracovní
         řád ostatních zaměstnanců Evropských společenství a kterým se zavádějí zvláštní opatření dočasně použitelná na úředníky Komise
         (Úř. věst. L 56, s. 1; Zvl. vyd. 01/02, s. 5), ve znění platném do dne 30. dubna 2004, stanovují služební řád úředníků Evropských
         společenství (dále jen „služební řád“) a pracovní řád ostatních zaměstnanců Evropských společenství (dále jen „PŘOZ“).

      3       Podle čl. 2 písm. a) PŘOZ se dočasnými zaměstnanci rozumějí „zaměstnanci přijatí za účelem obsazení pracovních míst, která
         jsou uvedena na seznamu pracovních míst přiloženému k oddílu rozpočtu každého orgánu a která rozpočtový orgán označil za dočasná“.

      4       Článek 8 PŘOZ upřesňuje zejména, že dočasní zaměstnanci, na které se vztahuje zmíněný čl. 2 písm. a), mohou být přijati na
         dobu určitou, nebo neurčitou a smlouvy takových zaměstnanců, kteří jsou přijati na dobu určitou, nemohou být obnoveny více
         než jednou na dobu určitou.

      5       Dne 18. října 1994 Komise přijala kodex řádného chování, který obsahuje soubor ustanovení upravujících vztahy mezi útvary
         Komise a určitými kategoriemi zaměstnanců (dále jen „kodex řádného chování“).

      6       Jednotlivé kategorie zaměstnanců, na které se vztahuje tento kodex, jsou „nestatutární zaměstnanci“ a „určité zvláštní kategorie
         [zaměstnanců]“. Podle bodu I B zmíněného kodexu se „určit[ými] [zvláštními] kategorie[mi] [zaměstnanců]“ rozumějí „určité
         lidské zdroje, na které se vztahuje služební řád, PŘOZ nebo veřejné právo.“ Posledně uvedené výrazy se vztahují na pomocné
         úředníky, národní dočasně přidělené odborníky (dále jen „NDPO“), úředníky nebo zaměstnance, kteří čerpají pracovní volno z osobních
         důvodů nebo pracují na částečný úvazek, bývalé úředníky a dočasné zaměstnance, jakož i na „ostatní zaměstnance Společenství“.

      7       Dne 13. listopadu 1996 Komise přijala rozhodnutí nazvané „Politika ve vztahu k dočasným zaměstnancům, na které se vztahuje
         čl. 2 písm. a) pracovního řádu ostatních zaměstnanců Evropských společenství (PŘOZ)“ (dále jen „rozhodnutí Komise ze dne 13. listopadu
         1996“). Toto rozhodnutí přijímá podle nových obecných směrů „operativní ustanovení“ týkající se přijímání a výběru dočasných
         zaměstnanců, na které se vztahuje čl. 2 písm. a) PŘOZ, délky jejich smluv, omezení kumulace dob s jinými úředními postaveními
         u Komise nebo smlouvami s Komisí, jakož i vnitřních a vnějších výběrových řízení, která se jich mohou týkat.

      8       Bod 6 písm. b) a c) tohoto rozhodnutí stanoví délku smluv, jakož i podmínky pravidla omezujícího kumulaci použitelného na
         dočasné zaměstnance, na které se vztahuje čl. 2 písm. a) PŘOZ, kterým byla nabídnuta smlouva ode dne 1. prosince 1996 (dále
         jen „pravidlo omezující kumulaci“). Bod 6 písm. c) upřesňuje zejména toto:

      „Celková doba přítomnosti zaměstnanců, kteří nejsou úředníky, u Komise nesmí přesáhnout 6 let. Pro výpočet 6 let se zohlední
         doby odpracované v postavení dočasného zaměstnance podle čl. 2 písm. a) PŘOZ nebo čl. 2 písm. b) PŘOZ, pomocného zaměstnance
         nebo nestatutárního zaměstnance. […] Generální ředitelství obdrží doporučení, která jim umožní použít toto omezení kumulace
         v jejich návrzích na přijímání.“

      9       Dne 14. listopadu 1996 generální ředitel generálního ředitelství „Personál a administrativa“ (dále jen „GŘ IX“) zaslal zaměstnancům
         informativní dopis týkající se „nové politiky ve vztahu k dočasným zaměstnancům, na které se vztahuje čl. 2 písm. a) PŘOZ“.
         Pokud jde zvláště o pravidlo omezující kumulaci, které omezuje celkovou dobu působení zaměstnanců zaměstnaných na dobu určitou
         na nanejvýše šest let, tento dopis líčí, že pro výpočet této nejdelší doby je třeba zohlednit zejména „doby odpracované […]
         v postavení NDPO nebo jakéhokoliv jiného nestatutárního zaměstnance“ v Komisi.

      10     Maria Dolores Fernández Gómez pracovala v Komisi jako NDPO tři roky, a to od 1. prosince 1997 do 30. listopadu 2000. Poté
         byla přijata jako pomocná zaměstnankyně na dobu dvou a půl měsíce, a to od 1. prosince 2000 do 15. února 2001.

      11     Následně podala žádost o pracovní místo zveřejněné v oznámení o volném pracovním místě 13T/TRADE/2000, které se týkalo obsazení
         čtyř dočasných míst u generálního ředitelství „Obchod“. Pokud jde o délku smlouvy, toto oznámení uvádělo:

      „[P]ři jmenování uchazeče [...] Komise musí použít pravidla obsažená ve svém rozhodnutí ze dne 13. listopadu 1996, jejichž
         cílem je omezit délku smluv uzavřených podle čl. 2 písm. a) [PŘOZ] na dobu nanejvýše tří let s možností obnovit smlouvu pouze
         jednou na dobu nanejvýše jednoho roku.“

      12     Vzhledem k tomu, že její žádost byla přijata, M. D. Fernández Gómez uzavřela s Komisí smlouvu dočasné zaměstnankyně ve smyslu
         čl. 2 písm. a) PŘOZ. Tato smlouva ze dne 17. ledna 2001 nabyla účinnosti dne 16. února 2001. Podle článku 4 zmíněné smlouvy
         byla délka smlouvy stanovena na dva roky a devět a půl měsíce, takže měla skončit dne 30. listopadu 2003.

      13     Tato smlouva byla oznámena odpůrkyni dopisem ze dne 19. ledna 2001, v němž příslušný útvar Komise upozornil M. D. Fernández
         Gómez na skutečnost, že „smlouva je uzavřena na dobu určitou dvou let a devíti a půl měsíce a v souladu s rozhodnutím Komise
         ze dne 13. listopadu 1996, kterým se stanoví maximální délka různých typů smluv, nemůže být obnovena.“

      14     Dne 13. února 2003 zaslala M. D. Fernández Gómez elektronickou poštou dopis zaměstnanci GŘ IX panu Daumovi. Tento dopis, nazvaný
         „Otázky týkající se přidělení NDPO“, zněl následovně:

      „[…] byla bych Vám vděčná, kdybyste mi poskytl následující informace:
      –       je ‚pravidlo omezující kumulaci‘ (rozhodnutí Komise ze dne 13. listopadu 1996) použitelné na přidělení NDPO, která začala
         a skončila před 5. lednem 2002? V případě že ano,

      –       od jakého data je použitelné a
      –       proč není takové omezení uvedeno v rozhodnutí Komise ze dne 9. února 2001 (které upravuje podmínky zaměstnání NDPO) a proč
         doby přidělení NDPO nejsou zmíněny v rozhodnutí ze dne 13. listopadu 1996?

      […]“
      15     Ve sdělení ze dne 3. dubna 2003 zaslaném DG IX se vedoucí oddělení, u kterého pracovala M. D. Fernández Gómez, zejména domáhal
         prodloužení smlouvy dočasné zaměstnankyně M. D. Fernández Gómez na celkovou dobu čtyři roky, kterou považoval za maximální
         délku této smlouvy. Tato žádost o prodloužení vysvětlovala důvody, proč je další působení dotčené osoby v oddělení „velmi
         žádoucí“. Zmíněné sdělení mimoto poukazovalo na to, že rozhodnutí Komise ze dne 13. listopadu 1996 nestanoví, že doba přidělení
         jakožto NDPO je zohledněna pro výpočet doby šesti let stanovených pravidlem omezujícím kumulaci. Totéž sdělení rovněž uvádělo,
         že NDPO nejsou v kodexu řádného chování uvedeni jako „nestatutární zaměstnanci“.

      16     Dne 12. května 2003 zaměstnanec GŘ IX zaslal elektronickou poštou dopis zaměstnanci oddělení, jehož součástí byla M. D. Fernández
         Gómez. Tento dopis zněl následovně:

      „Byl jsem požádán, abych odpověděl na zprávu týkající se prodloužení požadovaných ve Vašem sdělení ze dne 3. dubna 2003 pro
         dva [dočasné zaměstnance] podle čl. 2 písm. a) PŘOZ, M. D. Fernández Gómez a pana [...]

      M. D. Fernández Gómez se přímo spojila s panem Daumem ohledně otázky započtení doby odpracované v postavení NDPO pro použití
         pravidla omezujícího kumulaci. Pan Daum jí odpověděl, že je ustálenou praxí započítat tuto dobu odpracovanou v postavení NDPO
         jako dobu odpracovanou v postavení ‚nestatutárního zaměstnance‘ [...]

      Proto potvrzuji, že pro tyto dva dočasné zaměstnance, tak jako pro všechny ostatní zaměstnance ve stejné situaci, není stanoveno,
         že doba odpracovaná v postavení NDPO se nezapočítává ani že se přezkoumá skončení jejich smluv.

      […]“
      17     Tento dopis byl M. D. Fernández Gómez zaslán elektronickou poštou dne 18. června 2003.
      18     Dne 11. července 2003 M. D. Fernández Gómez podala stížnost na základě čl. 90 odst. 2 služebního řádu, která byla zamítnuta
         rozhodnutím Komise ze dne 29. října 2003.

      19     Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 4. srpna 2003 M. D. Fernández Gómez podala mezitím žalobu směřující jednak ke zrušení sporného
         rozhodnutí, a jednak k uložení Komisi, aby zaplatila částku 101 328,60 eur, zvýšenou o úroky z prodlení, jako náhradu za vzniklou
         škodu.

      20     Samostatným podáním došlým kanceláři Soudu téhož dne podala M. D. Fernández Gómez rovněž návrh směřující zejména k získání
         odkladu vykonatelnosti sporného rozhodnutí.

      21     Usnesením ze dne 16. září 2003, Fernández Gómez v. Komise (T‑272/03 R, Recueil FP, s. I‑A-197 a II‑979) předseda Soudu zamítl
         tento návrh a rozhodl, že o náhradě nákladů řízení bude rozhodnuto později.

      22     Podáním ze dne 29. ledna 2004 Komise vznesla námitku nepřípustnosti v souladu s čl. 114 odst. 1 jednacího řádu Soudu.
      23     Usnesením ze dne 30. dubna 2004 si Soud vyhradil rozhodnout o námitce nepřípustnosti spolu s věcí samou.
      24     V napadeném rozsudku Soud poté, co prohlásil žalobu za přípustnou, zrušil sporné rozhodnutí a uložil Komisi, aby zaplatila
         M. D. Fernández Gómez částku 50 000 eur jako náhradu vzniklé škody.

       Návrhová žádání účastnic řízení
      25     Svým kasačním opravným prostředkem Komise navrhuje, aby Soudní dvůr:
      –       zrušil napadený rozsudek;
      –       při rozhodování sporu vyhověl jejím návrhovým žádáním předloženým před Soudem a zamítl žalobu;
      –       podpůrně, vrátil věc Soudu;
      –       uložil M. D. Fernández Gómez náhradu nákladů řízení, včetně nákladů řízení před Soudem.
      26     Odpůrkyně navrhuje, aby Soudní dvůr:
      –       zamítl kasační opravný prostředek v plném rozsahu;
      –       uložil Komisi náhradu nákladů řízení o žalobě před Soudem a řízení o kasačním opravném prostředku před Soudním dvorem.
      27     Dopisem došlým kanceláři Soudního dvora dne 23. února 2006 Komise v souladu s článkem 117 jednacího řádu Soudního dvora požádala
         o povolení podat repliku. Rozhodnutím ze dne 8. března 2006 předseda Soudního dvora tuto žádost zamítl.

       Ke kasačnímu opravnému prostředku
      28     Na podporu svého kasačního opravného prostředku se Komise dovolává tří důvodů kasačního opravného prostředku. První důvod
         vychází z nesprávného právního posouzení, kterého se Soud dopustil, když považoval žalobu proti spornému rozhodnutí za přípustnou.
         Druhý důvod vychází z nesprávného právního posouzení týkajícího se článku 8 PŘOZ a pravidla omezujícího kumulaci. Třetí důvod
         vychází z nesprávného právního posouzení, pokud jde o určení a vyčíslení škody, která údajně odpůrkyni vznikla.

       K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku
      29     Soud nejdříve v bodě 37 napadeného rozsudku konstatoval, že sporné rozhodnutí, tj. elektronickou poštou zaslaný dopis ze dne
         12. května 2003, obsahuje odpověď správního orgánu na žádost o prodloužení smlouvy M. D. Fernández Gómez podanou dne 3. dubna
         2003 vedoucím jejího oddělení.

      30     Podle bodu 38 téhož rozsudku sporné rozhodnutí zamítá tuto žádost z důvodu, že doba tří let, kterou odpůrkyně odpracovala
         ve službě u Komise jakožto NDPO musí být pro účely použití pravidla omezujícího kumulaci započítána, přičemž zmíněná doba
         se připočítává k době jednak dvou a půl měsíce, kterou tam odpracovala jako pomocná zaměstnankyně, a jednak k době dvou let
         a devíti a půl měsíce, kterou u Komise odpracovala jako dočasná zaměstnankyně, což celkem odpovídá nejdelší době šesti let
         přítomnosti u orgánu stanovené pravidlem omezujícím kumulaci.

      31     Dále, jako odpověď na námitku nepřípustnosti vznesenou Komisí, podle níž sporné rozhodnutí pouze potvrzuje obsah smlouvy dočasné
         zaměstnankyně odpůrkyně, Soud měl v bodě 43 napadeného rozsudku za to, že srovnání sporného rozhodnutí se smlouvou a dopisem
         ze dne 19. ledna 2001, kterým byla tato smlouva předána, umožňuje konstatovat, že zmíněné rozhodnutí obsahuje novou skutečnost
         v rozsahu, v němž zamítá žádost o prodloužení zmíněné smlouvy z důvodu, že doba odpracovaná ve službě u Komise v postavení
         NDPO musí být započtena pro použití pravidla omezujícího kumulaci, zatímco dřívější akty se týkaly pouze otázky délky smlouvy,
         aniž by se vyslovovaly k otázce jejího případného prodloužení, když tato smlouva skončí, přičemž, pokud jde o tuto otázku,
         odkazovaly na použitelná pravidla.

      32     Poté, co Soud v důsledku toho v bodě 44 napadeného rozsudku usoudil, že sporné rozhodnutí není aktem potvrzujícím dřívější
         rozhodnutí, ale aktem nepříznivě zasahujícím do právního postavení odpůrkyně, měl nakonec v bodech 45 a 46 téhož rozsudku
         za to, že lhůty stanovené služebním řádem byly dodrženy, a proto v bodě 47 zmíněného rozsudku došel k závěru, že žaloba je
         přípustná v plném rozsahu.

      33     Komise tvrdí, že Soud se tímto dopustil několika nesprávných právních posouzení. V tomto ohledu uplatňuje zejména, že odpůrkyně
         nepředložila žádost podle služebního řádu o prodloužení své smlouvy dočasné zaměstnankyně, takže žaloba je už jen z tohoto
         důvodu nepřípustná. Komise dodává, že v každém případě, vzhledem k tomu, že sporné rozhodnutí bylo pouhým informativním dopisem
         bez dosahu rozhodnutí, nepředstavuje akt nepříznivě zasahující do právního postavení.

      34     Je namístě připomenout znění čl. 90 odst. 1 a 2 služebního řádu, podle něhož:
      „1. Každá osoba, na kterou se tento služební řád vztahuje, může předložit orgánu oprávněnému ke jmenování [dále jen ,OOJ‘]
         žádost, aby vydal v její věci rozhodnutí. Orgán sdělí dotyčné osobě své odůvodněné rozhodnutí do čtyř měsíců ode dne podání
         žádosti. Neobdrží-li žadatel do konce této lhůty žádnou odpověď na žádost, má se za to, že rozhodnutí je zamítavé, proti takovému
         rozhodnutí je možné podat stížnost v souladu s následujícím odstavcem.

      2. Každá osoba, na kterou se tento služební řád vztahuje, se může obrátit na orgán oprávněný ke jmenování se stížností na
         opatření, které se jí nepříznivě dotýká, pokud uvedený orgán rozhodl nebo pokud nepřijal opatření stanovené služebním řádem.
         […]

      […]“
      35     Je třeba konstatovat, že z čl. 90 odst. 1 služebního řádu vyplývá, že žádost může být podána OOJ pouze osobou, na kterou se
         vztahuje služební řád.

      36     Jako dočasná zaměstnankyně, patřila odpůrkyně mezi osoby, na které se vztahuje čl. 90 odst. 1 služebního řádu, a z toho důvodu
         mohla podat žádost stanovenou v tomto ustanovení. Je tudíž třeba přezkoumat, zda skutečně takovou žádost podala.

      37     Jak vyplývá ze spisu předloženého Soudnímu dvoru, odpůrkyně navázala ohledně své smlouvy kontakt s GŘ IX prostřednictvím dopisu
         zaslaného elektronickou poštou ze dne 13. února 2003 uvedeného v bodě 14 tohoto rozsudku. Aniž by zvláště zdůraznila skutečnost,
         že tento dopis představuje žádost ve smyslu čl. 90 odst. 1 služebního řádu, odpůrkyně tvrdí, že žádost o prodloužení její
         smlouvy byla podána vedoucím oddělení, v němž pracovala, poté, co ona osobně učinila určité kroky.

      38     Je zajisté pravda, že sdělením ze dne 3. dubna 2003 zmíněný vedoucí oddělení žádal o prodloužení smlouvy odpůrkyně. Jak nicméně
         z jasného znění čl. 90 odst. 1 služebního řádu, které je uvedeno v bodě 34 tohoto rozsudku, vyplývá, pouze osoby, na které
         se zmíněný služební řád vztahuje, mohou předložit takovou žádost. Sdělení zaslané útvarem Komise jinému útvaru se tedy nachází
         mimo definovaný rámec tohoto ustanovení. Zdá se mimoto, že takové sdělení nemůže být pokládáno za žádost uvedenou ve zmíněném
         ustanovení, protože jinak by to umožňovalo obejít postup stanovený v tomto ustanovení.

      39     Ze zmíněného dopisu ze dne 13. února 2003 zaslaného elektronickou poštou krom toho také vyplývá, že odpůrkyně nevyzvala OOJ,
         aby přijal rozhodnutí v tomto ohledu. V tomto dopisu nazvaném „Otázky týkající se přidělení NDPO“ se odpůrkyně totiž omezila
         na žádost o informace ohledně použití pravidla omezujícího kumulaci v jejím případě.

      40     Z toho vyplývá, že odpůrkyně nepodala žádnou žádost ve smyslu čl. 90 odst. 1 služebního řádu.
      41     Za těchto podmínek je třeba ještě přezkoumat, zda při neexistenci takové žádosti sporné rozhodnutí představuje akt nepříznivě
         zasahující do právního postavení, vzhledem k tomu, že odpůrkyně v každém případě podala proti tomuto aktu stížnost ve smyslu
         čl. 90 odst. 2 služebního řádu.

      42     V tomto ohledu je namístě uvést, že do právního postavení nepříznivě zasahují pouze akty nebo opatření s právně závaznými
         účinky, jimiž mohou být přímo a bezprostředně dotčeny zájmy žalobce a které podstatným způsobem mění jeho právní postavení.

      43     Je třeba bez dalšího konstatovat, že dopis zaslaný elektronickou poštou GŘ IX ze dne 12. května 2003 zjevně nepředstavuje
         takový akt.

      44     I kdyby totiž dotčený dopis obsahoval rozhodnutí, podle judikatury má pro osoby, na které se vztahuje služební řád, právní
         účinky pouze pracovní smlouva (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 9. července 1987, Castagnoli v. Komise, 329/85, Recueil,
         s. 3281, body 10 a 11, a usnesení ze dne 4. května 1988, Contini v. Komise, 95/87, Recueil, s. 2537, bod 8). Přitom je nesporné,
         že odpůrkyně nezpochybnila ve lhůtách stanovených služebním řádem ustanovení své smlouvy, tak jak byla vysvětlena v přiloženém
         dopisu ze dne 19. ledna 2000.

      45     Pokud jde mimoto o dopis ze dne 12. května 2003, je třeba konstatovat, že tento dopis neobsahuje ve vztahu ke zmíněným ustanovením
         žádnou novou skutečnost týkající se data skončení smlouvy odpůrkyně a otázky prodloužení zmíněné smlouvy.

      46     Přitom akt, který neobsahuje žádnou novou skutečnost ve vztahu k dřívějšímu aktu, představuje akt čistě potvrzující dřívější
         akt, a proto nemůže mít za účinek novou lhůtu k podání žaloby (viz rozsudek ze dne 10. prosince 1980, Grasselli v. Komise,
         23/80, Recueil, s. 3709, bod 18).

      47     Je třeba tedy konstatovat, že Soud tím, že měl v bodě 37 napadeného rozsudku za to, že sporné rozhodnutí podává odpověď správního
         orgánu na žádost o prodloužení smlouvy M. D. Fernández Gómez předloženou jejím vedoucím oddělení dne 3. dubna 2003, a dále,
         že v bodě 44 zmíněného rozsudku měl za to, že sporné rozhodnutí představuje akt nepříznivě zasahující do právního postavení,
         a proto v bodě 47 téhož rozsudku došel k závěru, že žaloba odpůrkyně je přípustná, porušil články 90 a 91 služebního řádu.

      48     Je tudíž namístě přijmout první důvod kasačního opravného prostředku a zrušit napadený rozsudek, aniž by bylo nutné rozhodnout
         o ostatních důvodech kasačního opravného prostředku dovolávaných Komisí. V důsledku toho je namístě zrušit napadený rozsudek
         rovněž v rozsahu, v němž bylo Komisi uloženo, aby nahradila škodu, která údajně vznikla M. D. Fernández Gómez z důvodu přijetí
         sporného rozhodnutí.

       K žalobě před Soudem
      49     V souladu s čl. 61 prvním pododstavcem druhou větou Statutu Soudního dvora může posledně uvedený sám vydat konečné rozhodnutí
         ve věci, pokud to soudní řízení dovoluje. Tak je tomu v projednávaném případě.

      50     Z výše uvedených bodů 43 až 47 vyplývá, že námitka nepřípustnosti vznesená Komisí před Soudem musí být přijata. V důsledku
         toho je namístě odmítnout žalobu M. D. Fernández Gómez jako nepřípustnou v rozsahu, v němž směřuje ke zrušení sporného rozhodnutí.

      51     V tomto ohledu je třeba upřesnit, že nepřípustnost návrhu na zrušení aktu způsobuje nepřípustnost návrhu na náhradu škody,
         pokud, jak tomu zjevně je v projednávaném případě, existuje úzká souvislost mezi oběma těmito návrhy.

      52     Z toho vyplývá, že je namístě odmítnout žalobu M. D. Fernández Gómez v plném rozsahu jako nepřípustnou.
       K nákladům řízení
      53     V souladu s čl. 122 prvním pododstavcem jednacího řádu, je-li kasační opravný prostředek opodstatněný a Soudní dvůr vydá sám
         konečné rozhodnutí ve věci, rozhodne o nákladech řízení.

      54     Podle čl. 69 odst. 2 prvního pododstavce téhož řádu, jenž se na řízení o opravném prostředku použije na základě článku 118
         téhož řádu, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který
         měl ve věci úspěch, požadoval.

      55     Nicméně podle článku 70 zmíněného jednacího řádu, jenž se použije na kasační opravné prostředky podané orgány na základě článků
         118 a 122 tohoto jednacího řádu, ve sporech mezi Společenstvími a jejich zaměstnanci nesou v zásadě orgány vlastní náklady.
         Za těchto podmínek každý účastník řízení ponese vlastní náklady řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      1)      Rozsudek Soudu prvního stupně Evropských společenství ze dne 13. září 2005, Fernández Gómez v. Komise (T‑272/03), se zrušuje.
      2)      Žaloba podaná M. D. Fernández Gómez Soudu prvního stupně Evropských společenství směřující ke zrušení rozhodnutí orgánu oprávněného
            k uzavírání pracovních smluv ze dne 12. května 2003, kterým byla zamítnuta žádost o obnovení smlouvy M. D. Fernández Gómez,
            a k náhradě škody údajně vzniklé jakožto důsledek tohoto rozhodnutí, se odmítá jako nepřípustná.
      3)      Každý účastník řízení ponese vlastní náklady jak řízení v prvním stupni, tak řízení o kasačním opravném prostředku.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: francouzština.


Rozsudek Tribunálu (první senát) ze dne 16. září 2013. # Knut IP Management Ltd proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Věc T-250/10.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 16. března 1978. # Bernhard Diether Ritter von Wüllerstorff und Urbair proti Komisi Evropských společenství. # Věc 7/77.


title: Rozsudek Tribunálu (osmého senátu) ze dne 19. května 2010.#Wieland-Werke AG, Buntmetall Amstetten GmbH a Austria Buntmetall AG proti Evropské komisi.#Hospodářská soutěž - Kartelové dohody - Odvětví měděných sanitárních trubek - Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 81 ES - Trvající protiprávní jednání, které má mnoho forem - Zásada legality trestů - Zásada ne bis in idem - Pokuty - Skutečný dopad na trh - Velikost dotčeného trhu - Doba trvání protiprávního jednání - Polehčující okolnosti.#Věc T-11/05.

text:
      Rozsudek Tribunálu (osmého senátu) ze dne 19. května 2010 – Wieland‑Werke a další v. Komise
      (Věc T-11/05)
      „Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Odvětví měděných sanitárních trubek – Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 81 ES – Trvající protiprávní jednání, které má mnoho forem – Zásada legality trestů – Zásada ne bis in idem – Pokuty – Skutečný dopad na trh – Velikost dotčeného trhu – Doba trvání protiprávního jednání – Polehčující okolnosti“
      1.                     Právo Společenství – Obecné právní zásady – Právní jistota – Legalita trestů (viz body 58–63)
      2.                     Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Posuzovací pravomoc svěřená Komisi podle čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 –
            Porušení zásady legality trestů – Neexistence (Nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2 a 3) (viz body 64–72)
      3.                     Hospodářská soutěž – Správní řízení – Rozhodnutí Komise, kterým se konstatuje protiprávní jednání – Předchozí rozhodnutí,
            kterým se konstatuje protiprávní jednání téhož podniku – Protiprávní jednání týkající se různých, leč sousedních výrobkových
            trhů – Neexistence vztahu podmíněnosti nebo koordinace mezi oběma protiprávními jednáními – Neexistence celkového záměru narušovat
            hospodářskou soutěž – Neexistence totožnosti mezi protiprávními jednáními, která jsou předmětem obou rozhodnutí – Porušení
            zásady ne bis in idem – Neexistence (Čl. 81 ES) (viz body 81–83, 87)
      4.                     Hospodářská soutěž – Správní řízení – Pravomoci Komise – Pravomoc rozdělit řízení (Čl. 81 ES) (viz bod 101)
      5.                     Hospodářská soutěž – Pokuty – Pokyny o metodě stanovování pokut –Výpočtová metoda zohledňující různé proměnné (Čl. 229 ES;
            nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2, a č. 1/2003, čl. 23 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03) (viz body 108–112)
      6.                     Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Odrazující povaha – Posouzení – Povinnost uložit mírnější sankci podniku, který
            se účastnil souběžně více protiprávních jednání – Neexistence (Nařízení Rady č. 17, čl. 15, a č. 1/2003, čl. 23) (viz body
            114–115)
      7.                     Hospodářská soutěž – Správní řízení – Oznámení námitek – Nezbytný obsah (Nařízení Rady č. 17 a č. 1/2003) (viz body 129–131)
      8.                     Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Horizontální kartelová dohoda v
            oblasti cen – Rozdělení trhu – Velmi závažné protiprávní jednání (Čl. 81 odst. 1 ES; nařízení Rady č. 17, čl. 15, a č. 1/2003,
            čl. 23) (viz body 138–140)
      9.                     Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Zohlednění skutečného dopadu na
            trh (Nařízení Rady č. 17, čl. 15, a č. 1/2003, čl. 23; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 1 A) (viz body 143–149)
      10.                     Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Velikost relevantního výrobkového
            trhu – Zohlednění (Nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2, a č. 1/2003, čl. 23 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 1 A) (viz
            body 160–163)
      11.                     Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Dodržení zásady proporcionality
            (Nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2, a č. 1/2003, čl. 23 odst. 2) (viz bod 166)
      12.                     Hospodářská soutěž – Pokuty – Rozhodnutí, kterým se ukládají pokuty – Povinnost uvést odůvodnění – Rozsah (Čl. 253 ES; nařízení
            Rady č. 17, čl. 15 odst. 2, a č. 1/2003, čl. 23 odst. 2) (viz body 177, 179)
      13.                     Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Odrazující povaha – Zohlednění velikosti a celkových zdrojů sankcionovaného
            podniku (Nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2, a č. 1/2003, čl. 23 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 1 A) (viz body 189–190,
            192)
      14.                     Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Kritéria – Doba trvání protiprávního jednání – Dlouhodobá protiprávní jednání
            – Zvýšení výchozí částky o 10 % za každý rok (Nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2, a č. 1/2003, čl. 23 odst. 2; sdělení Komise
            98/C 9/03, bod 1 B) (viz body 203, 205–206)
      15.                     Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Polehčující okolnosti (Nařízení
            Rady č. 17, čl. 15 odst. 2, a č. 1/2003, čl. 23 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03) (viz bod 227)
      Předmět

               Zaprvé návrh na zrušení rozhodnutí Komise K(2004) 2826 ze dne 3. září 2004 v řízení podle článku 81 [ES] a článku 53 Dohody
                  o EHP (Věc COMP/E-1/38.069 – měděné sanitární trubky), zadruhé podpůrně návrh na snížení částky pokut uložených tímto rozhodnutím
                  žalobkyním a zatřetí vzájemný návrh Komise na zvýšení uvedené částky

            Výrok

                  1)

                  	Žaloba se zamítá.

                  2)

                  	Vzájemný návrh Evropské komise se zamítá.

                  3)

                  	Společnosti Wieland-Werke AG, Buntmetall Amstetten GmbH a Austria Buntmetall AG ponesou vlastní náklady řízení a nahradí 90
                     % nákladů řízení vynaložených Komisí.

                  4)

                  	Komise ponese 10 % vlastních nákladů řízení.

                  5)

                  	Rada Evropské unie ponese vlastní náklady řízení.


title: Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (druhého senátu) ze dne 24. dubna 2008. # Pavlos Longinidis proti Evropskému centru pro rozvoj odborného vzdělávání (Cedefop). # Veřejná služba - Opětovné zařazení - Propuštění - Odůvodnění. # Věc F-74/06.

text:
      ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU (druhého senátu)
      24. dubna 2008
      Věc F-74/06
      Pavlos Longinidis
      v.
      Evropské středisko pro rozvoj odborného vzdělávání (Cedefop)
      „Veřejná služba – Dočasní zaměstnanci – Přeřazení – Odvolací výbor – Složení a vnitřní řád – Neloajální chování – Propuštění – Odůvodnění – Zjevně nesprávné posouzení – Zneužití pravomoci“
      Předmět: Žaloba, podaná na základě článků 236 ES a 152 EA, kterou se P. Longinidis domáhá zrušení rozhodnutí ředitelství Evropského
         střediska pro rozvoj odborného vzdělávání (Cedefop) ze dne 30. listopadu 2005 o ukončení smlouvy dočasného zaměstnance na
         dobu neurčitou, rozhodnutí ředitelství Cedefop ze dne 10. března 2006 o zamítnutí návrhu na získání odkladu výkonu výše uvedeného
         rozhodnutí, rozhodnutí ředitelství Cedefop ze dne 9. prosince 2005 o přeřazení žalobce na místo poradce uvedeného ředitelství,
         rozhodnutí odvolacího výboru Cedefop ze dne 24. května 2006 o zamítnutí stížnosti žalobce za účelem zrušení výše uvedených
         rozhodnutí o propuštění a přeřazení, rozhodnutí ředitelství Cedefop ze dne 11. listopadu 2005 o změně složení odvolacího výboru;
         rozhodnutí odvolacího výboru Cedefop ze dne 14. listopadu 2005 o změně svého vnitřního řádu, rozhodnutí odvolacího výboru
         Cedefop ze dne 10. března 2006 o zamítnutí stížnosti žalobce proti dvěma posledně uvedeným rozhodnutím, rozhodnutí ředitelství
         Cedefop ze dne 28. dubna 2006 o zamítnutí návrhu žalobce za účelem odvolání náměstka Cedefop z vedení správního vyšetřování,
         které se jich týká a rozhodnutí odvolacího výboru Cedefop ze dne 9. března 2006 týkající se stížnosti podané paní C., dočasnou
         zaměstnankyní Cedefop.

      Rozhodnutí: Žaloba se zamítá jako částečně nepřípustná a částečně neopodstatněná. Každý účastník ponese vlastní náklady řízení.

      Shrnutí
      1.      Úředníci – Dočasní zaměstnanci – Vypovězení smlouvy na dobu neurčitou – Povinnost uvést odůvodnění – Rozsah
      [Služební řád, čl. 25 pododstavec 2; pracovní řád ostatních zaměstnanců, článek 11 a čl. 47 písm. c)]
      2.      Úředníci – Dočasní zaměstnanci – Vypovězení smlouvy na dobu neurčitou – Posuzovací pravomoc správního orgánu
      [Pracovní řád ostatních zaměstnanců, čl. 47 písmeno c), a čl. 49 odst. 1]
      3.      Úředníci – Organizační struktura – Přidělení zaměstnanců
      (Služební řád, článek 7)
      1.       Neexistuje žádný naléhavý důvod, který by umožňoval, aby dočasní zaměstnanci byli vyňati z ochrany proti neodůvodněnému propuštění,
         zvláště pak když uzavřeli smlouvu na dobu neurčitou nebo jsou-li propuštěni před skončením jejich smlouvy na dobu určitou.
         K tomu, aby byla v tomto smyslu zajištěna dostatečná ochrana, je přitom důležité, aby dotčeným osobám byla jednak dána možnost,
         aby se ujistily o tom, že jejich práva byla respektována, či porušena, jakož i možnost zvážit, zda je vhodné věc předložit
         soudu, a jednak, aby soudu bylo umožněno vykonávat jeho přezkum, což znamená, že musí být uznána existence povinnosti příslušného
         orgánu uvést odůvodnění.

      Při propouštění zaměstnance přijatého na základě smlouvy na dobu neurčitou je kladen zvláštní důraz na to, aby důvody takového
         opatření vedoucího k propuštění byly zpravidla písemně jasně uvedeny nejlépe přímo v samotném textu předmětného rozhodnutí.
         Pouze tímto aktem, jehož legalita je posuzována k datu, ke kterému byl vydán, se totiž naplňuje rozhodnutí orgánu. Nicméně
         povinnost uvést odůvodnění propuštění lze též považovat za splněnou, pokud dotčená osoba byla s těmito důvody řádně seznámena
         během pohovorů se svými nadřízenými a rozhodnutí orgánu oprávněného k uzavírání pracovních smluv bylo přijato v krátké době
         po těchto pohovorech. Uvedený orgán případně může toto odůvodnění rovněž doplnit ve stadiu odpovědi na stížnost podanou dotčenou
         osobou.

      Orgán oprávněný k uzavírání pracovních smluv disponuje širokou posuzovací pravomocí v oblasti propouštění, a přezkum soudu
         Společenství se tudíž omezuje na ověření toho, zda nedošlo ke zjevnému pochybení nebo ke zneužití pravomoci.

       (viz body 49, 51 a 84)
      Odkazy:
      Soud prvního stupně: 12. prosince 2000, Dejaiffe v. OHIM, T‑223/99, Recueil FP, s. I‑A‑277 a II‑1267, bod 53; 6. února 2003,
         Pyres v. Komise, T‑7/01, Recueil FP, s. I‑A‑37 a II‑239, bod 50

      Soud pro veřejnou službu: 26. října 2006, Landgren v. ETF, F‑1/05, Sb. VS s. I‑A‑1‑123 a II‑A‑1‑459, který je předmětem kasačního
         opravného prostředku před Soudem prvního stupně, T‑404/06 P, body 73 až 75 a 79

      2.      S ohledem na širokou posuzovací pravomoc, kterou disponuje orgán oprávněný k uzavírání pracovních smluv, v případě pochybení,
         které může odůvodnit propuštění dočasného zaměstnance, nemusí uvedený orgán zahájit disciplinární řízení proti tomuto zaměstnanci,
         místo toho, aby využil možnosti jednostranného ukončení smlouvy podle čl. 47 písm. c) pracovního řádu ostatních zaměstnanců.
         Pouze v případě, kdy orgán zamýšlí ukončit pracovní poměr dočasného zaměstnance bez výpovědní doby, pokud závažným způsobem
         poruší své povinnosti, je třeba zahájit, jak stanoví čl. 49 odst. 1 pracovního řádu ostatních zaměstnanců, disciplinární řízení
         upravené v příloze IX služebního řádu úředníků a použitelné analogicky na dočasné zaměstnance. Navíc nic nebrání správě, aby
         zahájila disciplinární řízení i po ukončení pracovní smlouvy dočasného zaměstnance s výpovědní dobou, pokud se následně ukáže,
         že skutečnosti vytýkané dotčené osobě jsou dostatečně závažné, aby bylo zahájeno takové řízení.

       (viz body 115 a 116)
      3.      V případě změny povinností přidělených úředníkovi vyžaduje pravidlo souladu mezi platovou třídou a pracovním místem srovnání
         nikoliv mezi stávajícími a předcházejícími povinnostmi dotčené osoby, ale mezi jejími stávajícími povinnostmi a její platovou
         třídou v rámci služební hierarchie.

      Kromě toho pro to, aby opatření přeřazení zasahovalo do pravidla souladu mezi platovou třídou a pracovním místem, nestačí,
         aby sebou neslo změnu a dokonce jakékoli zúžení povinností úředníka, ale je nutné, aby jeho nové povinnosti jako celek jednoznačně
         zaostávaly za povinnostmi odpovídajícími jeho platové třídě a pracovnímu místu, přičemž se zohlední jejich povaha, jejich
         důležitost a jejich rozsah.

       (viz body 142 a 143)
      Odkazy:
      Soudní dvůr: 23. března 1988, Hecq v. Komise, 19/87, Recueil, s. 1681, bod 7
      Soud prvního stupně: 10. července 1992, Eppe v. Komise, T‑59/91 a T‑79/91, Recueil, s. II‑2061, bod 49; 28. května 1998, W
         v. Komise, T‑78/96 a T‑170/96, Recueil FP, s. I‑A‑239 a II‑745, bod 104; 16. dubna 2002, Fronia v. Komise, T‑51/01, Recueil
         FP, s. I‑A‑43 a II‑187, bod 53; 21. září 2004, Soubies v. Komise, T‑325/02, Sb. VS s. I‑A‑241 a II‑1067, bod 55


Rozsudek Soudního dvora ze dne 3. prosince 1974. # Johannes Henricus Maria van Binsbergen proti Bestuur van de Bedrijfsvereniging voor de Metaalnijverheid. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Centrale Raad van Beroep - Nizozemsko. # Věc 33-74.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 24. března 1988. # Jean-Pierre Goossens a další proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci - Vnitřní výběrové řízení. # Věc 228/86.