title: Rozsudek Tribunálu (osmého senátu) ze dne 13. července 2011.#Schindler Holding Ltd a další proti Evropské komisi.#Hospodářská soutěž - Kartelové dohody - Trh instalace a údržby výtahů a eskalátorů - Rozhodnutí, jímž se konstatuje porušení článku 81 ES - Manipulování s nabídkovými řízeními - Rozdělení trhů - Stanovení cen.#Věc T-138/07.

text:
      Věc T-138/07
      Schindler Holding Ltd a další
      v.
      Evropská komise
      „Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Trh instalace a údržby výtahů a eskalátorů – Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 81 ES – Manipulace nabídkových řízení – Rozdělení trhu – Stanovení cen“
      Shrnutí rozsudku
      1.      Hospodářská soutěž – Správní řízení – Právo na spravedlivý proces – Nepoužitelnost článku 6 Evropské úmluvy o ochraně lidských
            práv
      (Článek 81 ES; Listina základních práv Evropské unie, článek 47)
      2.      Hospodářská soutěž – Správní řízení – Rozhodnutí Komise, kterým se konstatuje protiprávní jednání a ukládají pokuty – Trestněprávní
            povaha – Neexistence
      (Články 81 ES a 229 ES; nařízení č. 1/2003, čl. 23 odst. 5 a 31)
      3.      Hospodářská soutěž – Správní řízení – Rozhodnutí Komise, kterým se konstatuje protiprávní jednání – Využití prohlášení jiných
            podniků, které se účastnily protiprávního jednání, jako důkazu – Přípustnost – Podmínky
      (Články 81 ES a 82 ES)
      4.      Akty orgánů – Doručení – Nesrovnalosti – Účinky –  Stavení lhůty k podání žaloby
      (Čl. 230 odst. 5 ES a čl. 254 odst. 3 ES)
      5.      Hospodářská soutěž – Unijní pravidla – Protiprávní jednání – Přičtení odpovědnosti – Mateřská společnost a dceřiné společnosti
            – Hospodářská jednotka – Kritéria pro posouzení –Domněnka rozhodujícího vlivu vykonávaného mateřskou společností na dceřiné
            společnosti, které 100% vlastní
      (Článek 81 ES; nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2)
      6.      Hospodářská soutěž – Unijní pravidla – Protiprávní jednání – Přičtení odpovědnosti – Mateřská společnost a dceřiné společnosti
            –  Domněnka rozhodujícího vlivu vykonávaného mateřskou společností na dceřiné společnosti, které 100% vlastní
      (Článek 81 ES; nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2)
      7.      Unijní právo – Obecné právní zásady – Právní jistota – Legalita trestů – Dosah
      8.      Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Posuzovací pravomoc přiznaná Komisi čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 – Porušení
            zásady legality trestů – Neexistence – Předvídatelnost změn zavedených pokyny
      (Článek 229 ES; nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2 a nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2 a 31; sdělení Komise 98/C 9/03
            a sdělení Komise 2002/C 45/03)
      9.      Hospodářská soutěž – Unijní pravidla – Porušení – Pokuty – Stanovení – Kritéria – Zvýšení obecné úrovně pokut
      (Nařízení č. 17, čl. 15 odst. 2, a nařízení č. 1/2003, čl. 23 odst. 2)
      10.    Hospodářská soutěž – Pokuty – Vlastní pravomoc Komise vyplývající ze Smlouvy
      [Články 81 ES, 82 ES a čl. 83 odst. 1 a 2 písm. a) a d), ES, čl. 202 třetí odrážka ES a 211 první odrážka ES; nařízení Rady
            č. 17 a nařízení Rady č. 1/2003]
      11.    Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Použití pokynů o metodě stanovování pokut – Porušení zásady zákazu zpětné
            účinnosti trestních zákonů – Neexistence
      (Nařízení Rady č. 1/2001/2003, čl. 23; sdělení Komise 98/C 9/03)
      12.    Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Použití pokynů o metodě stanovování pokut – Přípustnost – Porušení zásad
            ochrany legitimního očekávání, transparentnosti a předvídatelnosti – Neexistence
      (Sdělení Komise 1998/C 9/03)
      13.    Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Použití oznámení o spolupráci – Porušení zásad zákazu zpětné účinnosti a
            legitimního očekávání – Neexistence
      (Sdělení Komise  2002/C 45/03)
      14.    Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Neuložení nebo snížení pokuty za spolupráci dotyčného podniku – Porušení
            práva nevypovídat ve vlastní neprospěch a zásad presumpce neviny a proporcionality – Neexistence – Překročení posuzovací pravomoci
            Komise při přijetí oznámení o spolupráci – Neexistence
      (Článek 81 ES; Listina základních práv Evropské unie, článek 48; nařízení Rady č. 1/2003, články 18 až 21 a článek 23; sdělení
            Komise  2002/C 45/03, body 11 a 23)
      15.    Unijní právo – Zásady – Základní práva – Právo vlastnit majetek – Omezení – Přípustnost
      (Články 81 ES, 82 ES a čl. 295 ES; nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2)
      16.    Hospodářská soutěž – Pokuty – Pokyny o metodě stanovování pokut – Právní povaha
      (Sdělení Komise 98/C 9/03)
      17.    Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Povinnost zohlednit skutečný
            dopad na trh – Neexistence – Základní úloha kritéria vycházejícího z povahy protiprávního jednání
      (Nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 1 A)
      18.    Hospodářská soutěž – Pokuty – Rozhodnutí, kterým se ukládají pokuty – Povinnost uvést odůvodnění – Dosah
      (Článek. 253 ES; sdělení Komise 98/C 9/03)
      19.    Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Povinnost zohlednit velikost
            trhu – Neexistence
      (Sdělení Komise  98/C 9/03, bod 1 A, druhý pododstavec třetí odrážka)
      20.    Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Zohlednění skutečné hospodářské
            schopnosti podniku způsobit škodu – Povinnost stanovit výši pokuty přiměřeně k velikosti podniku – Neexistence – Stanovení
            výše pokuty v závislosti na rozdělení účastníků kartelové dohody do kategorií – Podmínky – Soudní přezkum
      (Nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2; sdělení Komise  98/C 9/03, bod 1 A)
      21.    Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Kritéria – Polehčující okolnosti –Ukončení protiprávního jednání před zásahem
            Komise – Případ závažného protiprávního jednání – Vynětí
      (Článek 81 ES; nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 3, třetí odrážka)
      22.    Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Kritéria – Polehčující okolnosti – Povinnost Komise zohlednit program slučitelnosti
            s pravidly hospodářské soutěže dotčeného podniku – Neexistence
      (Článek 81 ES; nařízení č.1/2003, čl. 23, odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03)
      23.    Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Kritéria – Snížení částky pokuty za spolupráci dotčeného podniku
      (Nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23, odst. 2; sdělení Komise  2002/C 45/03)
      24.    Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Kritéria – Postoj podniku během správního řízení – Posouzení stupně spolupráce
            každého podniku, který se účastnil kartelové dohody
      (Nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23, odst. 2; sdělení Komise 2002/C 45/03)
      25.    Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Prostor pro uvážení vyhrazený Komisi – Meze – Dodržení zásady proporcionality
            – Podmínky
      (Článek 81 ES; nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2)
      1.      Zásada, podle které má každá osoba právo na spravedlivý proces, je obecnou zásadou práva Unie, potvrzenou článkem 47 Listiny
         základních práv Evropské unie a zaručenou článkem 6 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod. Tato zásada
         vychází ze základních práv, která jsou nedílnou součástí obecných zásad práva Unie, jejichž dodržování Soudní dvůr zajišťuje,
         přičemž vychází z ústavních tradic společných členským státům, jakož i z poznatků, které skýtá zejména Evropský soud pro lidská
         práva. I když přijetím autonomního výkladu pojmu „trestní obvinění“ stanovily orgány Evropské úmluvy o ochraně lidských práv
         a základních svobod základ pro progresivně extenzivní použití trestněprávní složky článku 6 na oblasti, které formálně nespadají
         do tradičních kategorií trestního práva, jako jsou finanční sankce ukládané za porušení práva hospodářské soutěže, pokud jde
         o kategorie, které nejsou součástí tvrdého jádra trestního práva se nicméně nemusí záruky poskytnuté trestněprávní složkou
         tohoto ustanovení nutně uplatňovat tak přísně.

      (viz body 51–52)
      2.      Rozhodnutí Komise o uložení pokut za porušení práva hospodářské soutěže nemají trestněprávní charakter. Řízení, v rámci kterého
         Komise přijme rozhodnutí, kterým se konstatuje protiprávní jednání a ukládají pokuty a které může být následně předloženo
         k přezkumu soudu Unie, tak splňuje požadavky čl. 6 odst. 1 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod. Komise
         sice není soudem ve smyslu článku 6 této Úmluvy, je však povinna v průběhu správního řízení dodržovat obecné zásady práva
         Unie.

      Krom toho přezkum rozhodnutí Komise vykonávaný soudem Unie zaručuje splnění požadavků spravedlivého procesu, jak je zakotven
         čl. 6 odst. 1 uvedené Úmluvy. V tomto ohledu je nutné, aby dotčený podnik mohl předložit jakékoliv takto vůči němu přijaté
         rozhodnutí soudnímu orgánu s pravomocí soudního přezkumu v plné jurisdikci, který má zejména pravomoc změnit přijaté rozhodnutí
         ve všech bodech jak z faktického, tak z právního hlediska. Při přezkumu legality rozhodnutí, kterým se konstatuje protiprávní
         jednání v rozporu s článkem 81 ES, soudem Unie přitom mohou žalobci navrhnout, aby tento soud provedl úplný přezkum jak věcného
         zjištění skutkového stavu, tak i jeho právního posouzení Komisí. Mimoto, pokud jde o pokuty, má soud Unie pravomoc soudního
         přezkumu v plné jurisdikci na základě článku 229 ES a článku 31 nařízení č. 1/2003.

      (viz body 53–56)
      3.      Žádné ustanovení ani žádná obecná zásada unijního práva Komisi nezakazuje dovolávat se proti podniku prohlášení jiných podniků.
         Kdyby tomu tak nebylo, bylo by důkazní břemeno, pokud jde o jednání v rozporu s články 81 ES a 82 ES, které nese Komise, neúnosné
         a neslučitelné s úlohou dohledu na správné použití těchto ustanovení, která je Komisi svěřena Smlouvou. Prohlášení podniku
         obviněného z účasti v kartelové dohodě, jehož správnost je zpochybňována několika obviněnými podniky, však nelze považovat
         za dostatečný důkaz o skutkových okolnostech případu, nebude-li podpořeno dalšími důkazy.

      (viz bod 57)
      4.      Nesrovnalosti při doručování se nedotýkají samotného rozhodnutí, a nedotýkají se tedy ani jeho legality. Takové nesrovnalosti
         mohou pouze za určitých okolností zabránit tomu, aby začala plynout lhůta uvedená v čl. 230 pátém pododstavci ES pro podání
         žaloby. Tak tomu není, jestliže žalobkyně byla nezpochybnitelně seznámena s obsahem rozhodnutí a využila svého práva podat
         žalobu ve lhůtě stanovené tímto článkem.

      (viz bod 61)
      5.      Chování dceřiné společnosti může být přičteno mateřské společnosti zejména tehdy, pokud tato dceřiná společnost, byť s vlastní
         právní subjektivitou, neurčuje své chování na trhu samostatně, ale v zásadě uplatňuje pokyny, které jsou jí uděleny mateřskou
         společností, zejména s ohledem na hospodářské, organizační a právní vazby, které spojují tyto dva právní subjekty.V takové
         situaci jsou totiž mateřská společnost a její dceřiná společnost součástí téže hospodářské jednotky, a tudíž tvoří jediný
         podnik. Skutečnost, že mateřská společnost a její dceřiná společnost představují jediný podnik ve smyslu článku 81 ES, umožňuje
         tak Komisi určit rozhodnutí ukládající pokuty mateřské společnosti, aniž je vyžadováno prokázání osobního zapojení této společnosti
         do protiprávního jednání.

      V konkrétním případě, kdy mateřská společnost vlastní 100 % kapitálu své dceřiné společnosti, která porušila unijní pravidla
         v oblasti hospodářské soutěže, může jednak tato mateřská společnost vykonávat rozhodující vliv na chování této dceřiné společnosti,
         a jednak existuje vyvratitelná domněnka, podle které uvedená mateřská společnost skutečně vykonává rozhodující vliv na chování
         své dceřiné společnosti.

      Za těchto podmínek postačí k tomu, aby se dalo předpokládat, že mateřská společnost vykonává rozhodující vliv na obchodní
         politiku dceřiné společnosti, aby Komise prokázala, že veškerý kapitál této dceřiné společnosti je vlastněn její mateřskou
         společností. Komise následně může považovat mateřskou společnost za společně a nerozdílně odpovědnou za zaplacení pokuty uložené
         její dceřiné společnosti, ledaže tato mateřská společnost, které přísluší vyvrátit tuto domněnku, předloží dostatečné důkazy,
         které by mohly prokázat, že se její dceřiná společnost chová na trhu samostatně.

      (viz body 69–72, 82)
      6.      V konkrétním případě, kdy mateřská společnost vlastní 100 % kapitálu své dceřiné společnosti, která porušila unijní pravidla
         v oblasti hospodářské soutěže, nevyžaduje totiž přičtení protiprávního jednání dceřiné společnosti její mateřské společnosti
         prokázat, že mateřská společnost ovlivňuje politiku své dceřiné společnosti v konkrétní oblasti, která byla předmětem protiprávního
         jednání. Naproti tomu organizační, hospodářské a právní vazby existující mezi mateřskou společností a její dceřinou společností
         mohou prokázat existenci vlivu mateřské společnosti na strategii dceřiné společnosti, a tedy odůvodnit jejich posuzování jako
         jediné hospodářské entity. Pokud tak Komise prokáže, že veškerý kapitál dceřiné společnosti vlastní její mateřská společnost,
         může konstatovat, že mateřská společnost je společně a nerozdílně odpovědná za platbu pokuty uložené její dceřiné společnosti,
         ledaže mateřská společnost prokáže, že se její dceřiná společnost chová na trhu samostatně. Komisi totiž opravňuje určit rozhodnutí
         ukládající pokuty mateřské společnosti skupiny společností nikoli vztah mezi mateřskou a dceřinou společností, kdy dochází
         k podněcování k protiprávnímu jednání, a tím spíše ani účast mateřské společnosti na uvedeném protiprávním jednání, ale skutečnost,
         že mateřská společnost a dceřiná společnost tvoří jediný podnik ve smyslu článku 81 ES.

      Okolnost, že mateřská společnost nevydávala svým dceřiným společnostem pokyny, které by umožnily kontakty v rozporu s článkem
         81 ES nebo by k nim pobízely, a o takových kontaktech nevěděla, nepředstavuje skutečnost, která by mohla prokazovat samostatnost
         uvedených dceřiných společností. Okolnost, že se dceřiné společnosti účastnily ve čtyřech zemích samostatných protiprávních
         jednání odlišné povahy, nemůže vyvrátit domněnku o odpovědnosti, jelikož Komise nevycházela z případné souběžnosti mezi zjištěnými
         protiprávními jednáními proto, aby přičetla mateřské společnosti odpovědnost za jednání jejích dceřiných společností. Stejně
         tak skutečnost, že mateřská společnost přijala kodex chování s cílem zabránit porušování práva hospodářské soutěže jejími
         dceřinými  společnostmi a s ním spojené pokyny, nemění zaprvé nic na existenci protiprávního jednání, které bylo ve vztahu
         k ní konstatováno a zadruhé neumožňuje prokázat, že uvedené dceřiné společnosti určovaly samostatně svou obchodní politiku.
         Naopak uplatňování uvedeného kodexu chování spíše svědčí o účinné kontrole obchodní politiky dceřiných společností jejich
         mateřskou společností.

      (viz body 82, 85, 87–88)
      7.      Zásada legality trestů je logickým důsledkem zásady právní jistoty, která je obecnou zásadou unijního práva a která zejména
         vyžaduje jasnost a přesnost všech předpisů Unie, především pokud tyto ukládají či umožňují uložit sankce, aby tak dotčené
         osoby mohly jednoznačně rozpoznat svá práva a povinnosti, které z nich vyplývají, a aby mohly následně přijmout odpovídající
         opatření.

      Zásada legality trestů, která je součástí obecných zásad unijního práva, které jsou základem ústavních tradic společných členským
         státům, byla rovněž zakotvena několika mezinárodními smlouvami a zejména článkem 7 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv
         a základních svobod.

      Tato zásada vyžaduje, aby zákon jasně stanovil trestné činy a tresty, které za ně hrozí. Tato podmínka je splněna, pokud má
         právní subjekt možnost se z textu příslušného ustanovení, a v případě potřeby z výkladu, který k němu podaly soudy, dozvědět,
         jaká konání a opominutí zakládají jeho trestněprávní odpovědnost. Mimoto podle judikatury Evropského soudu pro lidská práva
         se jasnost zákona posuzuje nejen z hlediska znění příslušného ustanovení, ale také z hlediska upřesnění vyplývajících z ustálené
         a zveřejněné judikatury.

      Tuto zásadu je nutné dodržovat jak v předpisech trestněprávní povahy, tak ve zvláštních správních nástrojích ukládajících
         či umožňujících ukládat správní sankce. Tato zásada se vztahuje nejen na předpisy, které stanovují skutkovou podstatu protiprávního
         jednání, ale i na ty předpisy, které stanovují důsledky plynoucí z protiprávního jednání porušujícího prvně uvedené předpisy.

      Článek 7 odst. 1 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod nevyžaduje, aby znění ustanovení, podle nichž
         jsou tyto sankce ukládány, bylo natolik přesné, aby důsledky, které mohou z protiprávního jednání porušujícího tato ustanovení
         nastat, bylo možné předvídat s absolutní jistotou. Podle judikatury Evropského soudu pro lidská práva totiž skutečnost, že
         zákon přiznává posuzovací pravomoc, jako taková neodporuje požadavku předvídatelnosti, pokud jsou rozsah výkonu posuzovací
         pravomoci a pravidla jejího výkonu dostatečně jasně vymezena vzhledem ke stanovenému legitimnímu cíli, aby byla jednotlivci
         poskytnuta přiměřená ochrana proti svévoli. V tomto ohledu, nehledě na samotný text zákona, Evropský soud pro lidská práva
         zohledňuje otázku, zda použité neurčité pojmy byly upřesněny v ustálené a zveřejněné judikatuře.

      (viz body 95–97, 99)
      8.      Pokud jde o legalitu čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 z pohledu zásady legality trestů, unijní zákonodárce nepřiznal Komisi
         nadměrný či svévolný prostor pro uvážení při stanovování pokut za protiprávní jednání porušující pravidla v oblasti hospodářské
         soutěže.

      Zaprvé totiž toto ustanovení omezuje výkon uvedeného volného uvážení tím, že zavádí objektivní kritéria, která Komise musí
         respektovat. V tomto ohledu jednak pokuta, kterou lze uložit, má vyčíslitelnou a maximální výši, stanovenou v závislosti na
         každém podniku pro každý případ protiprávního jednání, takže maximální výši pokuty, kterou lze uložit danému podniku, lze
         stanovit předem. Dále toto ustanovení ukládá Komisi, aby pokuty stanovovala pro každý konkrétní případ zvlášť a aby při stanovování
         jejich výše brala v úvahu závažnost a dobu trvání daného protiprávního jednání.

      Zadruhé při výkonu své posuzovací pravomoci, pokud jde o pokuty uložené na základě čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, je Komise
         povinna dodržovat obecné právní zásady, obzvláště zásady rovného zacházení a proporcionality.

      Zatřetí za účelem zajištění předvídatelnosti a transparentnosti svého jednání je výkon posuzovací pravomoci Komise rovněž
         omezen pravidly chování, které si sama stanovila v oznámení o ochraně před pokutami a snížení pokut v případech kartelů a
         v pokynech o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO. Uvedené
         oznámení a uvedené pokyny totiž jednak stanoví pravidla chování, od kterých se Komise nemůže odchýlit, aniž je sankcionována
         z důvodu porušení obecných právních zásad, jako je zásada rovného zacházení nebo ochrana legitimního očekávání, a jednak zajišťují
         právní jistotu dotčených podniků tím, že stanoví metodiku, kterou si Komise uložila za účelem stanovování výše pokut ukládaných
         na základě čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003.

      Krom toho přijetí uvedených pokynů a poté pokynů pro výpočet pokut uložených podle čl. 23 odst. 2 písm. a) nařízení č. 1/2003
         Komisí v rozsahu, v němž zapadá do právního rámce stanoveného v čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a v čl. 23 odst. 2 nařízení
         č. 1/2003, pouze přispělo k přesnějšímu vymezení posuzovací pravomoci Komise, která již sama plyne z uvedených ustanovení,
         aniž by z tohoto přijetí mohl být vyvozen závěr, že unijní zákonodárce původně nedostatečně vymezil pravomoc Komise v dotčené
         oblasti.

      Začtvrté podle článku 229 ES a článku 31 nařízení č. 1/2003 soudce rozhoduje v plné jurisdikci o žalobách proti rozhodnutím
         Komise, kterými stanoví pokutu, a může tak tato rozhodnutí zrušit, jakož i zrušit, snížit nebo zvýšit uloženou pokutu. Známá
         a dostupná správní praxe Komise tak podléhá plnému přezkumu soudu Unie. Výkon tohoto přezkumu v ustálené a zveřejněné judikatuře
         umožnil upřesnit neurčité pojmy, které mohl čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a poté čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 obsahovat.
         Obezřetný hospodářský subjekt, který si v případě potřeby obstará právní radu, tak může s dostatečnou přesností předvídat
         metodu stanovení i výši pokut, které mu hrozí za dané chování. Skutečnost, že tento subjekt není s to předem znát přesnou
         výši pokut, které Komise v jednotlivých případech uloží, nemůže představovat porušení zásady legality trestů.

      (viz body 101–102, 105–108)
      9.      Ve věci zvýšení úrovně pokut v návaznosti na přijetí pokynů o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení
         č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO, může Komise kdykoli přizpůsobit výši pokut, pokud to vyžaduje účinné použití unijních
         pravidel v oblasti hospodářské soutěže, přičemž takové pozměnění správní praxe může být považováno za objektivně odůvodněné
         účelem všeobecné ochrany před protiprávními jednáními porušujícími unijní pravidla v oblasti hospodářské soutěže. Zvýšení
         pokut tedy nelze samo o sobě považovat za protiprávní s ohledem na zásadu legality trestů, jelikož nepřekračuje právní rámec
         stanovený v čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003.

      (viz bod 112)
      10.    V oblasti pravomoci Komise ukládat pokuty za porušení unijních pravidel hospodářské soutěže nelze mít za to, že pravomoc ukládat
         takové pokuty původně příslušela Radě, která ji svěřila či jejím výkonem pověřila Komisi ve smyslu čl. 202 třetí odrážky ES.
         V souladu s ustanoveními článků 81 ES, 82 ES, 83 odst. 1 a 2 písm. a) a d) ES a 202 třetí odrážky ES tato pravomoc spadá do
         úkolu Komise dbát na uplatňování unijního práva, přičemž tento úkol je upřesněn, upraven a formalizován, pokud jde o uplatňování
         článků 81 ES a 82 ES, nařízením č. 17 a nařízením č. 1/2003. Pravomoc ukládat pokuty, kterou tato nařízení přiznávají Komisi,
         vyplývá tedy z ustanovení samotné Smlouvy a jejím cílem je umožnit faktické provádění zákazů stanovených v uvedených článcích.

      (viz bod 115)
      11.    Zásada zákazu zpětné účinnosti trestních zákonů, zakotvená v článku 7 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních
         svobod, představuje obecnou zásadu unijního práva, jejíž dodržování je nutné, jsou-li ukládány pokuty za porušení pravidel
         hospodářské soutěže, a tato zásada vyžaduje, aby vyslovené sankce odpovídaly sankcím, jež byly stanoveny v době, kdy k porušení
         došlo. Přijetí pokynů, které mohou měnit obecnou soutěžní politiku Komise v oblasti pokut, může v zásadě spadat do působnosti
         zásady zákazu zpětné účinnosti .

      Pokud jde o dodržování zásady zákazu zpětné účinnosti pokyny o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení
         č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO, zvýšení úrovně pokut nepřekračuje právní rámec stanovený čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17
         a čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, jelikož pokyny výslovně ve svém bodě 5 písm. a) stanoví, že uložené pokuty nemohou v žádném
         případě překročit maximální výši 10 % obratu stanovenou uvedenými ustanoveními.

      Hlavní inovace uvedených pokynů spočívá v tom, že výchozím bodem pro výpočet je základní částka určená rozpětími stanovenými
         v tomto ohledu, přičemž tato rozpětí odrážejí různé stupně závažnosti protiprávních jednání, které ale jako takové nesouvisejí
         s relevantním obratem. Tato metoda je tak v podstatě založena na stanovení sazeb pokut, byť relativním a pružném.

      Skutečnost, že Komise v minulosti uplatňovala pokuty určité úrovně na různé typy protiprávních jednání, ji nemůže zbavit možnosti
         zvýšit tuto úroveň v mezích uvedených v nařízení č. 17 a v nařízení č. 1/2003, je-li to nezbytné k tomu, aby bylo zajištěno
         provádění soutěžní politiky Unie. Naopak účinné použití unijních pravidel hospodářské soutěže vyžaduje, aby Komise měla možnost
         kdykoli přizpůsobit úroveň pokut potřebám této politiky.

      Z toho plyne, že podniky, vůči nimž se vede správní řízení, jež může vyústit v pokutu, nemohou nabýt legitimního očekávání,
         že Komise nepřekročí úroveň pokut používanou dříve, ani očekávání ohledně metody jejich výpočtu. Uvedené podniky tedy musejí
         vzít v úvahu možnost, že se Komise kdykoli rozhodne zvýšit úroveň výše pokut ve srovnání s úrovní používanou v minulosti.

      Za těchto podmínek uvedené pokyny neporušují zásadu zákazu zpětné účinnosti tím, že vedly k ukládání vyšších pokut, než byly
         pokuty ukládané v minulosti nebo že byly překročeny meze předvídatelnosti. Pokyny a zvláště nová metoda výpočtu pokut, již
         tyto pokyny obsahují, za předpokladu, že má přitěžující účinek, pokud jde o úroveň ukládaných pokut, byly totiž rozumně předvídatelné.

      (viz body 118–119, 123–128, 133)
      12.    Komise zveřejnila pokyny o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy
         o ESUO a uvedla v nich metodu výpočtu, kterou si stanovila v každém konkrétním případě, ve snaze o transparentnost a za účelem
         zvýšení právní jistoty dotčených podniků. Komise se přijetím takových pravidel chování a zveřejněním oznámení, že je napříště
         použije na případy jimi dotčené, omezuje při výkonu své posuzovací pravomoci a nemůže se od nich odchýlit, aniž je případně
         sankcionována z důvodu porušení obecných právních zásad, jako je zásada rovného zacházení a zásada ochrany legitimního očekávání.
         Pokyny stanoví obecným a abstraktním způsobem metodologii, kterou si Komise uložila za účelem stanovení výše pokut, a v důsledku
         toho zajišťují právní jistotu podniků. Kromě toho může obezřetný hospodářský subjekt, který si v případě potřeby obstará právní
         radu, s dostatečnou přesností předvídat metodu stanovení i výši pokut, které mu hrozí za dané chování. Tento subjekt není
         sice s to předem znát s přihlédnutím k těmto pokynům přesnou výši pokuty, kterou Komise v jednotlivých případech uloží. Nicméně
         vzhledem k závažnosti protiprávních jednání, která má Komise sankcionovat, cíle potlačování a odrazování odůvodňují, aby bylo
         dotyčným podnikům znemožněno odhadnout zisky, jež by jim byly plynuly z účasti na protiprávním jednání s předchozím zohledněním
         výše pokuty, která jim z důvodu protiprávního chování bude uložena.

      (viz body 135–136, 201–202)
      13.    Zohlednění oznámení o ochraně před pokutami a snížení pokut v případech kartelů při stanovení výše pokut uložených za porušení
         unijních pravidel hospodářské soutěže neporušuje ani zásadu zákazu zpětné účinnosti ani zásadu ochrany legitimního očekávání.
         Pokud jde totiž o tyto dvě zásady, první zásada nebrání uplatnění pokynů s možnými přitěžujícími účinky ohledně výše pokut,
         za podmínky, že politika, která je zavádí, byla rozumně předvídatelná. Pokud jde o druhou zásadu, hospodářské subjekty nemohou
         uplatňovat legitimní očekávání na zachování stávající situace, která může být změněna orgány v rámci jejich posuzovací pravomoci.

      (viz body 143–144)
      14.    I když je pravda, že na základě obecných zásad unijního práva, jejichž nedílnou součástí jsou základní práva a s přihlédnutím
         k nimž je třeba vykládat všechny předpisy práva Unie, mají podniky právo, aby nebyly nuceny Komisí k přiznání své účasti na
         porušení pravidel hospodářské soutěže, není Komisi proto ještě bráněno vzít v úvahu při stanovení výše pokuty pomoc, kterou
         jí tento podnik ze své vlastní vůle poskytl pro účely prokázání existence protiprávního jednání. V tomto ohledu má spolupráce
         na základě oznámení o ochraně před pokutami a snížení pokut v případech kartelů čistě dobrovolnou povahu ze strany dotyčného
         podniku. Tento podnik totiž není žádným způsobem nucen k poskytnutí důkazů týkajících se údajné kartelové dohody. Stupeň spolupráce,
         kterou hodlá podnik poskytnout v rámci správního řízení, závisí tedy výlučně na jeho svobodné vůli, a není v žádném případě
         uložen oznámením o spolupráci. Žádné ustanovení  tohoto ustanovení nevyžaduje po dotčeném podniku, aby nezpochybnil nebo neopravil
         chybné skutkové okolnosti předložené jiným podnikem.

      Toto oznámení neporušuje ani zásadu in dubio pro reo ani zásadu presumpce neviny, jak vyplývá především z čl. 6 odst. 2 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod,
         která je rovněž součástí základních práv, jež jsou podle judikatury Soudního dvora, mimoto opětovně potvrzené čl. 6 odst. 2
         EU, jakož i článkem 48 Listiny základních práv Evropské unie, uznaná právním řádem Unie. Spolupráce na základě tohoto oznámení
         je totiž zaprvé ze strany dotčeného podniku čistě dobrovolná a neznamená žádnou povinnost podniku předložit důkazy a zadruhé
         se nedotýká povinnosti Komise, která nese důkazní břemeno ohledně protiprávních jednání, která konstatuje, předložit důkazy
         způsobilé právně dostačujícím způsobem prokázat existenci skutečností zakládajících protiprávní jednání. Za tímto účelem je
         Komise, aniž tím poruší zásadu presumpce neviny,  oprávněna vycházet nejen z dokumentů, které získala při šetřeních na základě
         nařízení č. 17 a č. 1/2003 nebo které obdržela v reakci na žádosti o informace na základě uvedených nařízení, ale rovněž z důkazů,
         které jí podnik dobrovolně předložil na základě tohoto oznámení.

      Oznámení o spolupráci neporušuje ani zásadu proporcionality. Toto oznámení se jeví jako přiměřený a nutný nástroj za účelem
         prokazování existence tajných horizontálních kartelových dohod, a tedy za účelem směrování chování podniků ve smyslu dodržování
         pravidel hospodářské soutěže.I když totiž nástroje stanovené v článcích 18 až 21 nařízení č. 1/2003, a sice žádosti o informace
         a šetření, představují opatření nezbytná v rámci stíhání protiprávních jednání v rozporu s právem hospodářské soutěže, tajné
         kartelové dohody lze často obtížně odhalit a vyšetřit bez spolupráce dotčených podniků. Účastník kartelové dohody, který hodlá
         ukončit svou účast, tak může být odrazen od toho, aby o kartelové dohodě informoval Komisi, z důvodu vysoké pokuty, která
         mu může být uložena. Tím, že oznámení o spolupráci stanoví ochranu před pokutou v plném rozsahu nebo značné snížení pokuty
         ve prospěch podniků, které Komisi poskytnou důkazy o existenci horizontální kartelové dohody, snaží se zabránit tomu, aby
         se takový účastník rozhodl Komisi o existenci kartelové dohod neinformovat.

      Komise tedy v konečném důsledku přijala pravidla chování v oznámení o spolupráci, která jí poskytují vodítko při výkonu její
         posuzovací pravomoci v oblasti stanovování pokut, aby zohlednila zejména jednání podniků v průběhu správního řízení a tak
         lépe zaručila rovné zacházení mezi dotčenými podniky, aniž překročila pravomoci, které jí přiznává nařízení č. 1/2003. Komise
         je totiž oprávněna, nikoliv však povinna uložit pokutu podniku, který se dopustil protiprávního jednání v rozporu s článkem
         81 ES. Mimoto čl. 23 odst. 2 a 3 nařízení č. 1/2003 taxativně nestanoví kritéria, která Komise může zohlednit při stanovení
         pokuty. Jednání podniku v průběhu správního řízení tedy může patřit mezi skutečnosti, ke kterým je třeba při tomto stanovení
         přihlédnout.

      (viz body 149–150, 153, 155, 160, 162–163, 168–169, 171, 174–176)
      15.    Pravomoci Společenství musejí být uplatňovány v souladu s mezinárodním právem.Právo vlastnit majetek je chráněno nejen mezinárodním
         právem, ale patří rovněž mezi obecné zásady práva Unie. Nicméně přednost mezinárodního práva před právem Unie se nevztahuje
         na právo primární, obzvláště pak ne na obecné zásady, jejichž součástí jsou základní práva.V tomto ohledu se právo vlastnit
         majetek neprojevuje jako absolutní výsada, ale musí k němu být přihlédnuto ve vztahu k jeho funkci ve společnosti. V důsledku
         toho může být výkon vlastnického práva omezen za podmínky, že tato omezení skutečně odpovídají cílům obecného zájmu sledovaným
         Společenstvím, a nejsou s ohledem na sledovaný cíl nepřiměřeným a neúnosným zásahem do samotné podstaty takto zaručeného práva.
         Vzhledem k tomu, že uplatňování článků 81 ES a 82 ES představuje jeden z aspektů veřejného zájmu Společenství, lze na základě
         těchto článků omezit užívání práva vlastnit majetek za podmínky, že tato omezení nejsou nepřiměřená a nepředstavují zásah
         do samotné podstaty tohoto práva.

      (viz body 187–190)
      16.    Pokyny o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO sice nemohou
         být kvalifikovány jako právní pravidlo, které správa musí v každém případě dodržovat, představují však orientační pravidlo
         chování, podle něhož má být v praxi postupováno a od něhož se správa může v konkrétním případě odchýlit, pouze uvede-li důvody,
         které jsou slučitelné se zásadou rovného zacházení. Komise se přijetím takových pravidel chování a zveřejněním oznámení, že
         je napříště použije na případy jimi dotčené, omezuje při výkonu své posuzovací pravomoci a nemůže se od těchto pravidel odchýlit,
         aniž je případně sankcionována z důvodu porušení obecných právních zásad, jako je zásada rovného zacházení nebo ochrana legitimního
         očekávání. Mimoto uvedené pokyny stanoví obecným a abstraktním způsobem metodiku, kterou si Komise uložila za účelem stanovení
         výše pokut, a v důsledku toho zajišťují právní jistotu podniků.

      (viz body 200–202)
      17.    Závažnost porušení unijního práva hospodářské soutěže musí být stanovena v závislosti na mnoha skutečnostech, jakými jsou
         zejména zvláštní okolnosti věci, její kontext a odrazující účinek pokut, a to aniž je sestaven závazný nebo taxativní výčet
         kritérií, ke kterým musí být povinně přihlédnuto.

      V souladu s bodem 1 A prvním pododstavcem pokynů o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17
         a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO je tedy Komise povinna provést v rámci posouzení závažnosti protiprávního jednání přezkum
         skutečného dopadu na trh pouze tehdy, pokud je zjevné, že takový dopad lze měřit. Při posuzování takového dopadu má Komise
         vycházet z hospodářské soutěže, která by normálně existovala, kdyby nedošlo k protiprávnímu jednání. Jestliže žalobkyně neprokazují,
         že skutečný dopad kartelových dohod byl změřitelný, není tedy Komise povinna zohlednit skutečný dopad protiprávních jednání
         pro účely posouzení jejich závažnosti. Účinek jednání narušujícího hospodářskou soutěž totiž není určujícím kritériem při
         posouzení závažnosti protiprávního jednání. Okolnosti týkající se úmyslu mohou být důležitější než ty, které se týkají účinků
         jednání, zejména pokud se jedná o protiprávní jednání, které je skutečně závažné, jako je rozdělování trhů. Povaha protiprávního
         jednání tak hraje prvořadou roli zejména pro charakterizování „velmi závažných“ protiprávních jednání. Z popisu velmi závažných
         protiprávních jednání v uvedených pokynech vyplývá, že dohody nebo jednání ve vzájemné shodě, jejichž cílem je zejména rozdělení
         trhů, mohou být již na základě své vlastní povahy kvalifikovány jako „velmi závažné“, aniž je nezbytné, aby se taková jednání
         vyznačovala zvláštním dopadem nebo zeměpisným rozsahem a aniž by nezohlednění skutečného dopadu protiprávních jednání mohlo
         způsobit porušení zásady presumpce neviny.

      Za těchto podmínek, bez ohledu na údajně různou strukturu kartelových dohod porušení pravidel hospodářské soutěže zjištěná
         v rozhodnutí Komise patří již ze své podstaty mezi nejzávažnější porušení článku 81 ES, jelikož jejich předmětem je tajná
         koluze mezi soutěžiteli s cílem rozdělení trhů nebo zmrazení tržních podílů rozdělením projektů prodeje a instalace nových
         výtahů nebo eskalátorů a s cílem nekonkurovat si, pokud jde o údržbu a modernizaci výtahů a eskalátorů. Kromě toho, že tyto
         kartelové dohody vážně narušují hospodářskou soutěž tím, že zavazují strany dodržovat oddělené trhy často vymezené státními
         hranicemi, vedou k izolaci těchto trhů v rozporu s hlavním cílem Smlouvy, kterým je integrace trhu Společenství. Protiprávní
         jednání tohoto typu, zejména pokud jde o horizontální kartelové dohody, jsou tak kvalifikována jako zvlášť závažná nebo zjevná
         protiprávní jednání.

      (viz body 198, 214–215, 221–223, 234–235, 254)
      18.    V oblasti rozhodnutí Komise konstatujících porušení unijních pravidel hospodářské soutěže a ukládajících pokuty jsou podstatné
         formální náležitosti, které představuje povinnost odůvodnění, splněny, jestliže Komise ve svém rozhodnutí uvede prvky posouzení,
         které jí umožnily vymezit závažnost a dobu trvání protiprávního jednání, aniž je povinna v něm uvádět podrobnější popis nebo
         číselné údaje týkající se způsobu výpočtu pokuty. Jelikož Komise v napadeném rozhodnutí uvádí, že výchozí částky pokut byly
         stanoveny při zohlednění povahy protiprávních jednání a velikosti relevantního zeměpisného trhu a posuzuje závažnost protiprávních
         jednání ve vztahu k vlastnostem účastníků, když u každého protiprávního jednání provedla rozlišení dotčených podniků v závislosti
         na jejich obratu za výrobky, které byly předmětem kartelové dohody, v zemi, ve které k protiprávnímu jednání došlo, jsou prvky
         posouzení, které Komisi umožnily posoudit závažnost zjištěných protiprávních jednání, dostatečně uvedeny v napadeném rozhodnutí
         při dodržení článku 253 ES.

      (viz body 203, 240, 243–245)
      19.    V oblasti rozhodnutí Komise konstatujících porušení unijních pravidel hospodářské soutěže a ukládajících pokuty není velikost
         dotčeného trhu v zásadě povinným prvkem, ale pouze jednou z více relevantních skutečností při posouzení závažnosti protiprávního
         jednání, přičemž Komise není ostatně povinna provést vymezení dotčeného trhu nebo posouzení jeho velikosti, pokud má dotčené
         protiprávní jednání protisoutěžní cíl. Pokyny o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl.
         65 odst. 5 Smlouvy o ESUO totiž nestanoví, že se výše pokut stanoví v závislosti na celkovém obratu nebo obratu, který podniky
         dosáhly na dotčeném trhu. Nicméně, nebrání ani tomu, aby byly takové obraty při stanovení výše pokuty zohledněny, aby byly
         dodrženy obecné zásady práva Unie a vyžadují-li to okolnosti.

      Za těchto podmínek nejsou výchozí částky pokut, které byly stanoveny za protiprávní jednání v Lucembursku a odpovídají polovině
         minimální výše, která je obvykle stanovena pokyny za tento druh velmi závažného protiprávního jednání, nadměrné.

      (viz body 247–248)
      20.    V rámci stanovení výše pokut ukládaných na základě čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 je rozdílné zacházení mezi dotyčnými
         podniky vlastní výkonu pravomocí, které Komisi podle tohoto ustanovení přísluší. V rámci svého prostoru pro uvážení je totiž
         Komise povinna individualizovat sankci v závislosti na jednání a vlastnostech dotyčných podniků, aby zajistila v každém projednávaném
         případě plnou účinnost pravidel Unie v oblasti hospodářské soutěže. Pokyny o metodě stanovování pokut uložených podle čl.
         15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO tak stanoví, že u protiprávního jednání určité závažnosti může být
         nezbytné, týká-li se protiprávní jednání několika podniků, jako například kartely, poměrně vážit obecnou výchozí částku pro
         stanovení zvláštní výchozí částky zohledňující váhu, a tedy skutečný dopad protiprávního jednání každého podniku na hospodářskou
         soutěž, zejména pokud existuje značný nepoměr ve velikosti podniků, které se dopustily protiprávního jednání stejného typu.
         Zejména je nezbytné brát v úvahu, zda původci protiprávních jednání skutečně měli hospodářskou schopnost způsobit významnou
         škodu jiným hospodářským subjektům, zejména pak spotřebitelům.

      Unijní právo neobsahuje v žádném případě obecně použitelnou zásadu, podle které musí být trest přiměřený významu podniku na
         výrobkovém trhu, který je předmětem protiprávního jednání.

      Konečně pokud jde o posouzení závažnosti protiprávního jednání v závislosti na rozdělení účastníků kartelové dohody do kategorií,
         pro ověření toho, zda takové rozdělení je v souladu se zásadami rovného zacházení a proporcionality, se soud Unie v rámci
         svého přezkumu legality výkonu posuzovací pravomoci, jíž Komise v této oblasti disponuje, musí omezit na kontrolu, zda je
         toto rozdělení soudržné a objektivně odůvodněné. Dále podle uvedených pokynů o stanovování pokut může zásada stejného trestu
         za stejné jednání vést k udělení různých pokut dotyčným podnikům, aniž se toto rozlišení řídí aritmetickým výpočtem.

      (viz body 255–258, 263, 265)
      21.    Polehčující okolnost na základě bodu 3 třetí odrážky pokynů o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení
         č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO nemůže být přiznána v případě, že protiprávní jednání bylo ukončeno již před prvními
         zásahy Komise. O polehčující okolnost ve smyslu uvedeného ustanovení totiž logicky může jít jen tehdy, byl-li podnět k ukončení
         protisoutěžního jednání dotčeným podnikům dán zásahy Komise. Účelem tohoto ustanovení je v případě, že Komise zahájí v tomto
         směru šetření, pobídnout podniky, aby okamžitě ukončily svá protisoutěžní jednání, takže snížení pokuty z tohoto titulu nemůže
         být použito v případě, kdy bylo protiprávní jednání ukončeno již před datem prvních zásahů Komise. Použitím snížení za takových
         okolností by bylo zdvojeno zohlednění doby trvání protiprávního jednání pro výpočet výše pokut.

      (viz bod 274)
      22.    Přijetí programu slučitelnosti podnikem, který se dopustil porušení unijních pravidel hospodářské soutěže, nezakládá povinnost
         Komise udělit mu na základě této okolnosti snížení pokuty. Mimoto i když je sice důležité, že podnik přijme opatření, aby
         zabránil v budoucnu novým porušením práva hospodářské soutěže Unie ze strany svých zaměstnanců, přijetí těchto opatření nemění
         nic na existenci zjištěného protiprávního jednání. Komise tedy není povinna zohlednit takový poznatek jako polehčující okolnost,
         tím spíše tehdy, představují-li protiprávní jednání konstatovaná v napadeném rozhodnutí zjevné porušení článku 81 ES.

      (viz bod 282)
      23.    Oznámení o ochraně před pokutami a snížení pokut v případech kartelů představuje nástroj, který je při dodržování právních
         norem vyšší síly určený k upřesnění kritérií, jež Komise hodlá používat v rámci výkonu své posuzovací pravomoci při stanovení
         pokut uložených za porušení unijních pravidel hospodářské soutěže. Z toho vyplývá omezení této vlastní pravomoci samotnou
         Komisí, které však není neslučitelné se zachováním podstatného prostoru pro uvážení pro Komisi.

      Komise má tak široký prostor pro uvážení, když posuzuje, zda důkazy poskytnuté podnikem, který hodlá využít oznámení o spolupráci,
         představují významnou přidanou hodnotu ve smyslu bodu 21 uvedeného oznámení.

      Stejně tak Komise poté, co konstatuje, že důkazy představují významnou přidanou hodnotu ve smyslu bodu 21 oznámení o spolupráci,
         disponuje prostorem pro uvážení, když stanoví přesný rozsah snížení výše pokuty pro dotčený podnik. Bod 23 písm. b) první
         pododstavec oznámení o spolupráci totiž stanoví rozpětí pro snížení výše pokuty pro jednotlivé kategorie dotčených podniků.
         S ohledem na uvedený prostor pro uvážení může soud Unie postihnout jen jeho zjevné překročení.

      Za těchto podmínek Komise zjevně nepřekročila svůj prostor pro uvážení, když má za to, že prohlášení, které pouze do určité
         míry potvrzuje prohlášení, které již Komise měla k dispozici, nemá významnou přidanou hodnotu, jelikož takové prohlášení neusnadňuje
         činnost Komise výrazným způsobem, a tedy není dostatečné k odůvodnění snížení výše pokuty na základě spolupráce.

      (viz body 295–296, 298–300, 309, 311)
      24.    Komise v rámci svého posouzení spolupráce účastníků kartelové dohody při správním řízení nemůže porušit zásadu rovného zacházení.
         Jelikož totiž situace různých podniků sankcionovaných pokutou za porušení unijních pravidel hospodářské soutěže nejsou srovnatelné,
         Komise se nedopustila porušení zásady rovného zacházení, když některým podnikům udělila v závislosti na přidané hodnotě jejich
         příslušné spolupráce snížení pokut a jinému podniku odmítla přiznat takové snížení na základě oznámení o ochraně před pokutami
         a snížení pokut v případech kartelů. V tomto ohledu je posouzení přidané hodnoty spolupráce prováděno v závislosti na důkazech,
         které již má Komise k dispozici. Jestliže tak podnik poskytne důkazy, které nejsou rozhodující k prokázání existence kartelové
         dohody, ale jednoduše posilují schopnost Komise prokázat protiprávní jednání tím, že podpoří důkazy, které již měla k dispozici
         nebo jestliže takový podnik sdělí Komisi důkazy s významnou přidanou hodnotou až několik měsíců po sděleních ostatních podniků
         a v každém případě jí nepředá soudobé listinné důkazy, Komise stanoví jen velmi nízké procento snížení pokuty pro takový podnik,
         aniž by zjevně překročila svůj prostor pro uvážení.

      (viz body 313, 315, 319, 335–336, 344, 347)
      25.    Pokud jde o dodržení zásady proporcionality v rámci stanovení výše pokut za porušení unijních pravidel hospodářské soutěže,
         takové pokuty nesmí být nepřiměřené ve vztahu ke sledovaným cílům, tedy ve vztahu k dodržování pravidel hospodářské soutěže,
         a výše pokuty uložené podniku za protiprávní jednání v oblasti hospodářské soutěže musí být přiměřená protiprávnímu jednání,
         posuzovanému jako celek, s přihlédnutím zejména k jeho závažnosti. Mimoto při stanovení výše pokut je Komise oprávněna zohlednit
         nutnost zajistit, aby pokuty měly dostatečně odrazující účinek.

      V tomto ohledu zaprvé kartelové dohody, které spočívají především v tajné koluzi mezi soutěžiteli s cílem rozdělení trhů nebo
         zmrazení tržních podílů rozdělením projektů prodeje a instalace nových výtahů nebo eskalátorů a s cílem nekonkurovat si, pokud
         jde o údržbu a modernizaci výtahů a eskalátorů, představují  protiprávní jednání, která patří již na základě své povahy mezi
         nejzávažnější porušení článku 81 ES.

      Zadruhé Komise při výpočtu výše pokut může zohlednit zejména velikost a hospodářskou sílu hospodářské jednotky jednající jako
         podnik ve smyslu článku 81 ES. Nicméně relevantní podnik, který je třeba zohlednit, neodpovídá každé dceřiné společnosti,
         která se účastnila protiprávního jednání, ale mateřské společnosti a jejím dceřiným společnostem. Zatřetí, pokud jde o přiměřenost
         pokut ve vztahu k velikosti a hospodářské síle dotčených hospodářských jednotek, Komise je vázaná maximální výší 10 % stanovenou
         v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, která má zabránit, aby pokuty byly nepřiměřené ve vztahu k významu podniku. Přitom celková
         výše pokut představuje přibližně 2 % konsolidovaného obratu dotyčného podniku během hospodářského roku předcházejícího přijetí
         napadeného rozhodnutí, což nelze považovat za nepřiměřené ve vztahu k velikosti tohoto podniku.

      (viz body 367–370)
ROZSUDEK TRIBUNÁLU (osmého senátu)
      13. července 2011*(1)

      „Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Trh instalace a údržby výtahů a eskalátorů – Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 81 ES – Manipulace nabídkových řízení – Rozdělení trhu – Stanovení cen“
      Ve věci T‑138/07,
      Schindler Holding Ltd, se sídlem v Hergiswil (Švýcarsko),

      Schindler Management AG, se sídlem v Ebikon (Švýcarsko),

      Schindler SA, se sídlem v Bruselu (Belgie),

      Schindler Deutschland Holding GmbH, se sídlem v Berlíně (Německo),

      Schindler Sàrl, se sídlem v Lucemburku (Lucembursko),

      Schindler Liften BV, se sídlem v Haagu (Nizozemsko),

      zastoupené R. Bechtoldem, W. Boschem, U. Soltészem a S. Hirsbrunnerem, advokáty,
      žalobkyně,
      proti
      Evropské komisi, zastoupené K. Mojzesowicz a R. Sauerem, jako zmocněnci,

      žalované,
      podporované
      Radou Evropské unie, zastoupenou M. Simm a G. Kimberley, jako zmocněnkyněmi,

      vedlejší účastnicí,
      jejímž předmětem je návrh na zrušení rozhodnutí Komise K(2007) 512 v konečném znění ze dne 21. února 2007 v řízení podle článku
         81 [ES] (věc COMP/E-1/38.823 – Výtahy a eskalátory) nebo podpůrně snížení výše pokut uložených žalobkyním,

      TRIBUNÁL (osmý senát),
      ve složení M. E. Martins Ribeiro (zpravodajka), předsedkyně, N. Wahl a A. Dittrich, soudci,
      vedoucí soudní kanceláře: K. Andová, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 17. září 2009,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Předmětem projednávané věci je návrh na zrušení rozhodnutí Komise K(2007) 512 v konečném znění ze dne 21. února 2007 v řízení
         podle článku 81 [ES] (věc COMP/E-1/38.823 – Výtahy a eskalátory) (dále jen „napadené rozhodnutí“), jehož shrnutí je zveřejněno
         v Úředním věstníku Evropské unie ze dne 26. března 2008 (Úř. věst. C 75, s. 19) nebo podpůrně snížení výše pokut uložených žalobkyním.

      2        V napadeném rozhodnutí měla Komise Evropských společenství za to, že následující společnosti porušily článek 81 ES:

      –        Kone Belgium SA (dále jen „Kone Belgie“), Kone GmbH (dále jen „Kone Německo“), Kone Luxembourg Sàrl (dále jen „Kone Lucembursko“),
         Kone BV Liften en Roltrappen (dále jen „Kone Nizozemsko“) a Kone Oyj (dále jen „KC“) (dále společně či jednotlivě jen „Kone“);

      –        Otis SA (dále jen „Otis Belgie“), Otis GmbH & Co. OHG (dále jen „Otis Německo“), General Technic-Otis Sàrl (dále jen „GTO“),
         General Technic Sàrl (dále jen „GT“), Otis BV (dále jen „Otis Nizozemsko“), Otis Elevator Company (dále jen „OEC“) a United
         Technologies Corporation (dále jen „UTC“) (dále společně či jednotlivě jen „Otis“);

      –        Schindler SA (dále jen „Schindler Belgie“), Schindler Deutschland Holding GmbH (dále jen „Schindler Německo“), Schindler Sàrl
         (dále jen „Schindler Lucembursko“), Schindler Liften BV (dále jen „Schindler Nizozemsko“) a Schindler Holding Ltd (dále společně
         či jednotlivě jen „Schindler“);

      –        ThyssenKrupp Liften Ascenseurs NV (dále jen „TKLA“), ThyssenKrupp Aufzüge GmbH (dále jen „TKA“), ThyssenKrupp Fahrtreppen
         GmbH (dále jen „TKF“), ThyssenKrupp Elevator AG (dále jen „TKE“), ThyssenKrupp AG (dále jen „TKAG“), ThyssenKrupp Ascenseurs
         Luxembourg Sàrl (dále jen „TKAL“) a ThyssenKrupp Liften BV (dále jen „TKL“) (dále společně či jednotlivě jen „ThyssenKrupp“)
         a

      –        Mitsubishi Elevator Europe BV (dále jen „MEE“).
      3        Schindler je jednou z předních světových skupin dodávajících výtahy a eskalátory. Její mateřskou společností je společnost
         Schindler Holding, usazená ve Švýcarsku (bod 27 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Schindler působí v oblasti výtahů a eskalátorů
         prostřednictvím národních dceřiných společností. Těmito společnostmi jsou zejména Schindler Belgie v Belgii, Schindler Německo
         v Německu, Schindler Lucembursko v Lucembursku a Schindler Nizozemsko v Nizozemsku (body 28 až 32 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

       Správní řízení
      1.     Šetření Komise
      4        Během léta 2003 byly Komisi předány informace týkající se možné existence kartelové dohody mezi čtyřmi hlavními evropskými
         výrobci výtahů a eskalátorů, kteří vykonávají obchodní činnost v Unii, a sice Kone, Otis, Schindler a ThyssenKrupp (body 3
         a 91 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

       Belgie
      5        Počínaje dnem 28. ledna 2004 a v průběhu března 2004 provedla Komise na základě čl. 14 odst. 2 a 3 nařízení Rady č. 17 ze
         dne 6. února 1962, první nařízení, kterým se provádějí články [81 ES] a [82 ES] (Úř. věst. 1962, 13, s. 204; Zvl. vyd. 08/01,
         s. 3), šetření zejména v prostorách dceřiných společností Kone, Otis, Schindler a ThyssenKrupp v Belgii (body 92, 93, 95 a 97
         odůvodnění napadeného rozhodnutí).

      6        Kone, Otis, ThyssenKrupp a Schindler podaly postupně žádosti na základě oznámení Komise o ochraně před pokutami a snížení
         pokut v případech kartelů (Úř. věst. 2002 C 45, s. 3; Zvl. vyd. 08/02, s. 155) (dále jen „oznámení o spolupráci z roku 2002“).
         Tyto žádosti byly doplněny dotčenými podniky (body 94, 96, 98 a 103 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

      7        Dne 29. června 2004 byla Kone poskytnuta podmínečná ochrana na základě bodu 8 písm. b) tohoto oznámení (bod 99 odůvodnění
         napadeného rozhodnutí).

      8        V období od září do prosince 2004 Komise rovněž zaslala žádosti o informace na základě článku 18 nařízení Rady (ES) č. 1/2003
         ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích 81 [ES] a 82 [ES] (Úř. věst. 2003
         L 1, s. 1; Zvl. vyd. 08/02, s. 205) podnikům, které se účastnily protiprávního jednání v Belgii, několika zákazníkům v tomto
         členském státě a belgickému sdružení Agoria (body 101 a 102 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

       Německo
      9        Počínaje dnem 28. ledna 2004 a v průběhu března 2004 provedla Komise na základě čl. 14 odst. 3 nařízení č. 17 šetření zejména
         v prostorách dceřiných společností Otis a ThyssenKrupp v Německu (body 104 a 106 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

      10      Ve dnech 12. a 18. února 2004 doplnila Kone svou žádost na základě oznámení o spolupráci z roku 2002 ze dne 2. února 2004
         týkající se Belgie o informace týkající se Německa. Stejně tak Otis v období od března 2004 do února 2005 doplnila svou žádost
         týkající se Belgie o informace týkající se Německa. Schindler podala dne 25. listopadu 2004 žádost na základě uvedeného oznámení,
         která obsahovala informace týkající se Německa a která byla doplněna v období od prosince 2004 do února 2005. Nakonec v prosinci
         2005 podala ThyssenKrupp rovněž na základě tohoto oznámení Komisi žádost týkající se Německa (body 105, 107, 112 a 114 odůvodnění
         napadeného rozhodnutí).

      11      V období od září do listopadu 2004 Komise rovněž zaslala žádosti o informace na základě článku 18 nařízení č. 1/2003 podnikům,
         které se účastnily protiprávního jednání v Německu, několika zákazníkům v tomto členském státě a sdružením VDMA, VFA a VMA
         (body 110, 111 a 113 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

       Lucembursko
      12      Dne 5. února 2004 Kone doplnila svou žádost ze dne 2. února 2004 týkající se Belgie o informace týkající se Lucemburska. Otis
         a ThyssenKrupp podaly ústně žádost na základě oznámení o spolupráci z roku 2002 týkající se Lucemburska. Žádost na základě
         téhož oznámení týkající se Lucemburska byla podána společností Schindler (body 115, 118, 119 a 124 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

      13      Počínaje dnem 9. března 2004 provedla Komise na základě čl. 14 odst. 3 nařízení č. 17 šetření zejména v prostorách dceřiných
         společností Schindler a ThyssenKrupp v Lucembursku (bod 116 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

      14      Dne 29. června 2004 byla Kone poskytnuta podmínečná ochrana na základě bodu 8 písm. b) oznámení o spolupráci z roku 2002,
         pokud jde o část její žádosti týkající se Lucemburska (bod 120 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

      15      V září a v říjnu 2004 zaslala Komise žádosti o informace na základě článku 18 nařízení č. 1/2003 podnikům, které se účastnily
         protiprávního jednání v Lucembursku, několika zákazníkům v tomto členském státě a Fédération luxembourgeoise des ascensoristes
         (body 122 a 123 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

       Nizozemsko
      16      V březnu 2004 podala Otis žádost na základě oznámení o spolupráci z roku 2002 týkající se Nizozemska, která byla následně
         doplněna. V dubnu 2004 byla žádost na základě tohoto oznámení podána ThyssenKrupp a tato žádost byla následně rovněž několikrát
         doplněna. Nakonec, dne 19. července 2004 Kone doplnila svou žádost ze dne 2. února 2004 týkající se Belgie o informace týkající
         se Nizozemska (body 127, 129 a 130 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

      17      Dne 27. července 2004 byla Otis poskytnuta podmínečná ochrana na základě bodu 8 písm. a) uvedeného oznámení (bod 131 odůvodnění
         napadeného rozhodnutí).

      18      Počínaje dnem 28. dubna 2004 provedla Komise na základě čl. 14 odst. 3 nařízení č. 17 šetření zejména v prostorách dceřiných
         společností Kone, Schindler, ThyssenKrupp a MEE v Nizozemsku, jakož i v prostorách sdružení Boschduin (bod 128 odůvodnění
         napadeného rozhodnutí).

      19      V září 2004 zaslala Komise žádosti o informace na základě článku 18 nařízení č. 1/2003 podnikům, které se účastnily protiprávního
         jednání v Nizozemsku, několika zákazníkům v tomto členském státě a sdružením VLR a Boschduin (body 133 a 134 odůvodnění napadeného
         rozhodnutí).
      2.     Oznámení námitek
      20      Dne 7. října 2005 přijala Komise oznámení námitek, které bylo určeno zejména společnostem uvedeným v bodě 2 výše. Všichni
         adresáti oznámení námitek předložili písemná vyjádření k námitkám přijatým Komisí (body 135 a 137 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

      21      Ústní slyšení se nekonalo, neboť žádný z adresátů oznámení námitek nepodal žádost v tomto smyslu (bod 138 odůvodnění napadeného
         rozhodnutí).

      3.     Napadené rozhodnutí
      22      Dne 21. února 2007 přijala Komise napadené rozhodnutí, ve kterém konstatovala, že se společnosti, kterým bylo určeno toto
         rozhodnutí, účastnily čtyř jediných, komplexních a trvajících protiprávních jednání v rozporu s čl. 81 odst. 1 ES ve čtyřech
         členských státech tím, že si rozdělily trhy, když se dohodly či jednaly ve vzájemné shodě, pokud jde o přidělování zakázek
         v rámci nabídkových řízení a zakázek spojených s prodejem, instalací, údržbou a modernizací výtahů a eskalátorů (bod 2 odůvodnění
         napadeného rozhodnutí).

      23      Pokud jde o osoby, kterým bylo určeno napadené rozhodnutí, Komise měla za to, že vedle dceřiných společností dotčených podniků
         v Belgii, Německu, Lucembursku a Nizozemsku musí být za protiprávní jednání v rozporu s článkem 81 ES, kterého se uvedené
         dceřiné společnosti dopustily, společně a nerozdílně odpovědné jejich mateřské společnosti z důvodu skutečnosti, že mohly
         vykonávat rozhodující vliv na jejich obchodní politiku během doby trvání protiprávního jednání a že lze předpokládat, že této
         pravomoci využily (body 608, 615, 622, 627 a 634 až 641 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Společná a nerozdílná odpovědnost
         mateřských společností MEE za jednání jejich dceřiné společnosti nebyla konstatována z důvodu skutečnosti, že nemohlo být
         prokázáno, že vykonávaly rozhodující vliv na její jednání (bod 643 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

      24      Pro účely stanovení výše pokut použila Komise v napadeném rozhodnutí metodiku uvedenou v pokynech o metodě stanovování pokut
         uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 [UO] (Úř. věst. 1998, C 9, s. 3; Zvl. vyd. 08/01, s. 171, dále
         jen „pokyny z roku 1998“). Komise rovněž přezkoumala, zda a v jakém rozsahu dotčené podniky splňovaly požadavky stanovené
         oznámením o spolupráci z roku 2002.

      25      Komise kvalifikovala protiprávní jednání jako „velmi závažná“ s ohledem na jejich povahu a skutečnost, že se všechna vztahovala
         na celé území členského státu (Belgie, Německo, Lucembursko nebo Nizozemsko), přestože nebylo možno změřit jejich skutečný
         dopad (bod 671 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

      26      Za účelem zohlednění skutečné hospodářské schopnosti dotčených podniků způsobit významnou újmu hospodářské soutěži rozdělila
         Komise u každé země tyto podniky do několika kategorií v závislosti na obratu dosaženém na trhu s výtahy nebo eskalátory,
         případně včetně trhu se službami údržby a modernizace (bod 672 a 673 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

      27      Pokud jde o kartelovou dohodu v Belgii, společnosti Kone a Schindler byly zařazeny do první kategorie s výchozí částkou pokuty
         stanovenou v závislosti na závažnosti protiprávního jednání na 40 000 000 eur. Společnost Otis byla zařazena do druhé kategorie
         s výchozí částkou pokuty stanovenou na 27 000 000 eur. Společnost ThyssenKrupp byla zařazena do třetí kategorie s výchozí
         částkou pokuty stanovenou na 16 500 000 eur (body 674 a 675 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Na výchozí částku pokuty pro
         společnost Otis byl použit násobící koeficient 1,7 a na výchozí částku pokuty pro společnost ThyssenKrupp byl použit násobící
         koeficient 2 proto, aby byla zohledněna jejich velikost a jejich celkové prostředky, takže výchozí částky jejich pokut byly
         stanoveny na 45 900 000 eur a 33 000 000 eur (body 690 a 691 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Vzhledem k tomu, že protiprávní
         jednání trvalo sedm let a osm měsíců (od 9. května 1996 do 29. ledna 2004), Komise zvýšila výchozí částku pokuty pro dotčené
         podniky o 75 %. Základní částka pokuty tak byla stanovena pro společnost Kone na 70 000 000 eur, pro společnost Otis na 80 325 000
         eur, pro společnost Schindler na 70 000 000 eur a pro společnost ThyssenKrupp na 57 750 000 eur (body 692 a 696 odůvodnění
         napadeného rozhodnutí). Komise se domnívala, že společnost ThyssenKrupp je třeba považovat za recidivistu a zvýšila výši její
         pokuty o 50 % z důvodu této přitěžující okolnosti (body 697, 698 a 708 až 710 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Nebyla zjištěna
         žádná polehčující okolnost ve prospěch dotčených podniků (body 733, 734, 749, 750 a 753 až 755 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
         Na základě oznámení o spolupráci z roku 2002 byla společnost Kone osvobozena od pokut v plném rozsahu. Společnosti Otis byla
         výše pokuty snížena jednak o 40 % v rozpětí stanoveném v bodu 23 písm. b) prvním pododstavci první odrážce uvedeného oznámení
         a jednak o 1 % za nezpochybnění věcné správnosti skutkových zjištění. Společnosti ThyssenKrupp byla výše pokuty snížena jednak
         o 20 % v rozpětí stanoveném v bodě 23 písm. b) prvním pododstavci druhé odrážce tohoto oznámení a jednak o 1 % za nezpochybnění
         věcné správnosti skutkových zjištění. Společnosti Schindler byla výše pokuty snížena o 1 % za nezpochybnění věcné správnosti
         skutkových zjištění (body 760 až 777 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

      28      Pokud jde o kartelovou dohodu v Německu, společnosti Kone, Otis a ThyssenKrupp byly zařazeny do první kategorie s výchozí
         částkou pokuty stanovenou 70 000 000 eur. Společnost Schindler byla zařazena do druhé kategorie s výchozí částkou pokuty stanovenou
         na 17 000 000 eur (body 676 až 679 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Na výchozí částku pokuty pro společnost Otis byl použit
         násobící koeficient 1,7 a na výchozí částku pokuty pro společnost ThyssenKrupp byl použit násobící koeficient 2 proto, aby
         byla zohledněna jejich velikost a jejich celkové prostředky, takže výchozí částky jejich pokut byly stanoveny na 119 000 000
         eur a 140 000 000 eur (body 690 a 691 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Vzhledem k tomu, že protiprávní jednání, kterého
         se dopustily společnosti Kone, Otis a ThyssenKrupp, trvalo osm let a čtyři měsíce (od 1. srpna 1995 do 5. prosince 2003),
         Komise zvýšila výchozí částku pokuty pro tyto podniky o 80 %. Vzhledem k tomu, že protiprávní jednání, kterého se dopustila
         společnost Schindler, trvalo pět let a čtyři měsíce (od 1. srpna 1995 do 6. prosince 2000), Komise zvýšila výchozí částku
         pokuty pro tento podnik o 50 %. Základní částka pokuty tak byla stanovena pro společnost Kone na 126 000 000 eur, pro společnost
         Otis na 214 200 000 eur, pro společnost Schindler na 25 500 000 eur a pro společnost ThyssenKrupp na 252 000 000 eur (body
         693 a 696 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Komise se domnívala, že společnost ThyssenKrupp je třeba považovat za recidivistu
         a zvýšila výši její pokuty o 50 % z důvodu této přitěžující okolnosti (body 697 až 707 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
         Nebyla zjištěna žádná polehčující okolnost ve prospěch dotčených podniků (body 727 až 729, 735, 736, 742 až 744, 749, 750
         a 753 až 755 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Společnosti Kone byla snížena výše pokuty jednak o maximálně povolenou výši
         50 % podle bodu 23 písm. b) prvního pododstavce druhé odrážky oznámení o spolupráci z roku 2002 a jednak o 1 % za nezpochybnění
         věcné správnosti skutkových zjištění. Společnosti Otis byla výše pokuty snížena jednak o 25 % v rozpětí stanoveném v bodě
         23 písm. b) prvním pododstavci druhé odrážce uvedeného oznámení a jednak o 1 % za nezpochybnění věcné správnosti skutkových
         zjištění. Společnosti Schindler byla výše pokuty snížena jednak o 15 % v rozpětí stanoveném v bodě 23 písm. b) prvním pododstavci
         třetí odrážce tohoto oznámení a jednak o 1 % za nezpochybnění věcné správnosti skutkových zjištění. Společnosti ThyssenKrupp
         byla výše pokuty snížena o 1 % za nezpochybnění věcné správnosti skutkových zjištění (body 778 až 813 odůvodnění napadeného
         rozhodnutí).

      29      Pokud jde o kartelovou dohodu v Lucembursku, společnosti Otis a Schindler byly zařazeny do první kategorie s výchozí částkou
         pokuty stanovenou na 10 000 000 eur. Společnosti Kone a ThyssenKrupp byly zařazeny do druhé kategorie s výchozí částkou pokuty
         stanovenou na 2 500 000 eur (body 680 až 683 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Na výchozí částku pokuty pro společnost Otis
         byl použit násobící koeficient 1,7 a na výchozí částku pokuty pro společnost ThyssenKrupp byl použit násobící koeficient 2
         proto, aby byla zohledněna jejich velikost a jejich celkové prostředky, takže výchozí částky jejich pokut byly stanoveny na
         17 000 000 eur a 5 000 000 eur (body 690 a 691 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Vzhledem k tomu, že protiprávní jednání
         trvalo osm let a tři měsíce (od 7. prosince 1995 do 9. března 2004), Komise zvýšila výchozí částku pokuty pro dotčené podniky
         o 80 %. Základní částka pokuty tak byla stanovena pro společnost Kone na 4 500 000 eur, pro společnost Otis na 30 600 000
         eur, pro společnost Schindler na 18 000 000 eur a pro společnost ThyssenKrupp na 9 000 000 eur (body 694 a 696 odůvodnění
         napadeného rozhodnutí). Komise se domnívala, že společnost ThyssenKrupp je třeba považovat za recidivistu a zvýšila výši její
         pokuty o 50 % z důvodu této přitěžující okolnosti (body 697, 698 a 711 až 714 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Nebyla zjištěna
         žádná polehčující okolnost ve prospěch dotčených podniků (body 730, 749, 750 a 753 až 755 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
         Na základě oznámení o spolupráci z roku 2002 byla společnost Kone osvobozena od pokut v plném rozsahu. Společnosti Otis byla
         výše pokuty snížena jednak o 40 % v rozpětí stanoveném v bodě 23 písm. b) prvním pododstavci první odrážce uvedeného oznámení
         a jednak o 1 % za nezpochybnění věcné správnosti skutkových zjištění. Společnostem Schindler a ThyssenKrupp byla výše pokuty
         snížena pouze o 1 % za nezpochybnění věcné správnosti skutkových zjištění (body 814 až 835 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

      30      Pokud jde o kartelovou dohodu v Nizozemsku, společnost Kone byla zařazena do první kategorie s výchozí částkou pokuty stanovenou
         na 55 000 000 eur. Společnost Otis byla zařazena do druhé kategorie s výchozí částkou pokuty stanovenou na 41 000 000 eur.
         Společnost Schindler byla zařazena do třetí kategorie s výchozí částkou pokuty stanovenou na 24 500 000 eur. Společnosti ThyssenKrupp
         a MEE byly zařazeny do čtvrté kategorie s výchozí částkou pokuty stanovenou na 8 500 000 eur (body 684 a 685 odůvodnění napadeného
         rozhodnutí). Na výchozí částku pokuty pro společnost Otis byl použit násobící koeficient 1,7 a na výchozí částku pokuty pro
         společnost ThyssenKrupp byl použit násobící koeficient 2 proto, aby byla zohledněna jejich velikost a jejich celkové prostředky,
         takže výchozí částky jejich pokut byly stanoveny na 69 700 000 eur a 17 000 000 eur (body 690 a 691 odůvodnění napadeného
         rozhodnutí). Vzhledem k tomu, že protiprávní jednání, kterého se dopustily společnosti Otis a ThyssenKrupp, trvalo pět let
         a deset měsíců (od 15. dubna 1998 do 5. března 2004), Komise zvýšila výchozí částku pokuty pro tyto podniky o 55 %. Vzhledem
         k tomu, že protiprávní jednání, kterého se dopustily společnosti Kone a Schindler, trvalo čtyři roky a devět měsíců (od 1.
         června 1999 do 5. března 2004), Komise zvýšila výchozí částku pokuty pro tyto podniky o 45 %. Vzhledem k tomu, že protiprávní
         jednání, kterého se dopustila společnost MEE, trvalo čtyři roky a jeden měsíc (od 11. ledna 2000 do 5. března 2004), Komise
         zvýšila výchozí částku pokuty pro tento podnik o 40 %. Základní částka pokuty tak byla stanovena pro společnost Kone na 79
         750 000 eur, pro společnost Otis na 108 035 000 eur, pro společnost Schindler na 35 525 000 eur, pro ThyssenKrupp na 26 350 000
         eur a pro společnost MEE na 11 900 000 eur (body 695 a 696 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Komise se domnívala, že společnost
         ThyssenKrupp je třeba považovat za recidivistu a zvýšila výši její pokuty o 50 % z důvodu této přitěžující okolnosti (body
         697, 698 a 715 až 720 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Nebyla zjištěna žádná polehčující okolnost ve prospěch dotčených
         podniků (body 724 až 726, 731, 732, 737, 739 až 741, 745 až 748 a 751 až 755 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Na základě
         oznámení o spolupráci z roku 2002 byla společnost Otis osvobozena od pokut v plném rozsahu Společnosti ThyssenKrupp byla snížena
         výše pokuty jednak o 40 % v rozpětí stanoveném v bodu 23 písm. b) prvním pododstavci první odrážce uvedeného oznámení a jednak
         o 1 % za nezpochybnění věcné správnosti skutkových zjištění. Společnostem Schindler a MEE byly výše pokuty sníženy o 1 % za
         nezpochybnění věcné správnosti skutkových zjištění (body 836 až 855 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

      31      Výrok napadeného rozhodnutí zní takto:

      „Článek 1
      1.      Pokud jde o Belgii, následující podniky porušily článek 81 [ES] tím, že jednaly pravidelně a společně ve vzájemné shodě po
         uvedená období v rámci dohod a jednání ve vzájemné shodě na vnitrostátní úrovni, pokud jde o výtahy a eskalátory, za účelem
         rozdělení trhů, rozdělení veřejných a soukromých nabídkových řízení a jiných zakázek v souladu s předem dohodnutými podíly
         prodeje a instalace a za účelem nekonkurování si u zakázek na údržbu a modernizaci:

      –        Kone: [KC] a [Kone Belgie]: od 9. května 1996 do 29. ledna 2004;
      –        Otis: [UTC], [OEC] a [Otis Belgie]: od 9. května 1996 do 29. ledna 2004;
      –        Schindler: Schindler Holding […] a [Schindler Belgie]: od 9. května 1996 do 29. ledna 2004 a
      –        ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] a [TKLA]: od 9. května 1996 do 29. ledna 2004.
      2.      Pokud jde o Německo, následující podniky porušily článek 81 [ES] tím, že jednaly pravidelně a společně ve vzájemné shodě po
         uvedená období v rámci dohod a jednání ve vzájemné shodě na vnitrostátní úrovni, pokud jde o výtahy a eskalátory, za účelem
         rozdělení trhů, rozdělení veřejných a soukromých nabídkových řízení a jiných zakázek v souladu s předem dohodnutými podíly
         prodeje a instalace:

      –        Kone: [KC] a [Kone Německo]: od 1. srpna 1995 do 5. prosince 2003;
      –        Otis: [UTC], [OEC] a [Otis Německo]: od 1. srpna 1995 do 5. prosince 2003;
      –        Schindler: Schindler Holding […] a [Schindler Německo]: od 1. srpna 1995 do 6. prosince 2000 a
      –        ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE], [TKA] a [TKF]: od 1. srpna 1995 do 5. prosince 2003.
      3.      Pokud jde o Lucembursko, následující podniky porušily článek 81 [ES] tím, že jednaly pravidelně a společně ve vzájemné shodě
         po uvedená období v rámci dohod a jednání ve vzájemné shodě na vnitrostátní úrovni, pokud jde o výtahy a eskalátory, za účelem
         rozdělení trhů, rozdělení veřejných a soukromých nabídkových řízení a jiných zakázek v souladu s předem dohodnutými podíly
         prodeje a instalace a za účelem nekonkurování si u zakázek na údržbu a modernizaci:

      –        Kone: [KC] a [Kone Lucembursko]: od 7. prosince 1995 do 29. ledna 2004;
      –        Otis: [UTC], [OEC], [Otis Belgie], [GTO] a [GT]: od 7. prosince 1995 do 9. března 2004;
      –        Schindler: Schindler Holding […] a [Schindler Lucembursko]: od 7. prosince 1995 do 9. března 2004 a
      –        ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] a [TKAL]: od 7. prosince 1995 do 9. března 2004.
      4.      Pokud jde o Nizozemsko, následující podniky porušily článek 81 [ES] tím, že jednaly pravidelně a společně ve vzájemné shodě
         po uvedená období v rámci dohod a jednání ve vzájemné shodě na vnitrostátní úrovni, pokud jde o výtahy a eskalátory, za účelem
         rozdělení trhů, rozdělení veřejných a soukromých nabídkových řízení a jiných zakázek v souladu s předem dohodnutými podíly
         prodeje a instalace a za účelem nekonkurování si u zakázek na údržbu a modernizaci:

      –        Kone: [KC] a [Kone Nizozemsko]: od 1. června 1999 do 5. března 2004;
      –        Otis: [UTC], [OEC] a [Otis Nizozemsko]: od 15. dubna 1998 do 5. března 2004;
      –        Schindler: Schindler Holding […] a [Schindler Nizozemsko]: od 1. června 1999 do 5. března 2004;
      –        ThyssenKrupp: [TKAG] a [TKL]: od 15. dubna 1998 do 5. března 2004 a
      –        [MEE]: od 11. ledna 2000 do 5. března 2004.
      Článek 2
      1. Za protiprávní jednání v Belgii uvedená v čl. 1 odst. 1 se ukládají následující pokuty:
      –        Kone: [KC] a [Kone Belgie], společně a nerozdílně: 0 EUR;
      –        Otis: [UTC], [OEC] a [Otis Belgie], společně a nerozdílně: 47 713 050 EUR;
      –        Schindler: Schindler Holding […] a [Schindler Belgie], společně a nerozdílně: 69 300 000 EUR a
      –        ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] a [TKLA], společně a nerozdílně: 68 607 000 EUR.
      2. Za protiprávní jednání v Německu uvedená v čl. 1 odst. 2 se ukládají následující pokuty:
      –        Kone: [KC] a [Kone Německo], společně a nerozdílně: 62 370 000 EUR;
      –        Otis: [UTC], [OEC] a [Otis Německo], společně a nerozdílně: 159 043 500 EUR;
      –        Schindler: Schindler Holding […] a [Schindler Německo], společně a nerozdílně: 21 458 250 EUR a
      –        ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE], [TKA] a [TKF], společně a nerozdílně: 374 220 000 EUR.
      3. Za protiprávní jednání v Lucembursku uvedená v čl. 1 odst. 3 se ukládají následující pokuty:
      –        Kone: [KC] a [Kone Lucembursko], společně a nerozdílně: 0 EUR;
      –        Otis: [UTC], [OEC], [Otis Belgie], [GTO] a [GT], společně a nerozdílně: 18 176 400 EUR;
      –        Schindler: Schindler Holding […] a [Schindler Lucembursko], společně a nerozdílně: 17 820 000 EUR a
      –        ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] a [TKAL], společně a nerozdílně: 13 365 000 EUR.
      4. Za protiprávní jednání v Nizozemsku uvedená v čl. 1 odst. 4 se ukládají následující pokuty:
      –        Kone: [KC] a [Kone Nizozemsko], společně a nerozdílně: 79 750 000 EUR;
      –        Otis: [UTC], [OEC] a [Otis Nizozemsko], společně a nerozdílně: 0 EUR;
      –        Schindler: Schindler Holding […] a [Schindler Nizozemsko], společně a nerozdílně: 35 169 750 EUR;
      –        ThyssenKrupp: [TKAG] a [TKL], společně a nerozdílně: 23 477 850 EUR; a
      –        [MEE]: 1 841 400 EUR.
      […]“
       Řízení a návrhová žádání účastnic řízení
      32      Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 4. května 2007 žalobkyně, společnosti Schindler Holding, Schindler Management AG, Schindler
         Belgie, Schindler Německo, Schindler Lucembursko a Schindler Nizozemsko, podaly projednávanou žalobu.

      33      Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 25. července 2007 podala Rada Unie návrh na vstup do řízení jako vedlejší účastník
         na podporu návrhových žádání Komise. Usnesením ze dne 8. října 2007 předseda osmého senátu Tribunálu vyhověl tomuto návrhu
         na vstup do řízení.

      34      Dne 26. listopadu 2007 předložila Rada svůj spis vedlejší účastnice. Hlavní účastnice řízení předložily svá vyjádření k uvedenému
         spisu.

      35      Tribunál (osmý senát) na základě zprávy soudce zpravodaje rozhodl o zahájení ústní části řízení a v rámci organizačních procesních
         opatření stanovených v článku 64 svého jednacího řádu položil žalobkyním písemné otázky a vyzval Komisi k předložení dokumentu.
         Účastnice řízení těmto opatřením ve stanovené lhůtě vyhověly.

      36      Řeči účastnic řízení a jejich odpovědi na ústní otázky Tribunálu byly vyslechnuty na jednání dne 17. září 2009.

      37      Žalobkyně navrhují, aby Tribunál:

      –        zrušil napadené rozhodnutí;
      –        podpůrně snížil výši uložených pokut;
      –        určil v souladu s článkem 113 jednacího řádu, že není třeba vydat rozhodnutí ve věci samé ohledně žaloby, pokud jde o společnost
         Schindler Management ;

      –        uložil Komisi náhradu nákladů řízení, včetně nákladů vyplývajících z nevydání rozhodnutí ve věci samé, pokud jde o žalobu
         podanou společností Schindler Management.

      38      Komise navrhuje, aby Tribunál:

      –        zamítl žalobu;
      –        uložil žalobkyním náhradu nákladů řízení.
      39      Rada navrhuje, aby Tribunál:

      –        zamítl žalobu;
      –        náležitým způsobem rozhodl o náhradě nákladů řízení.
       K návrhu na nevydání rozhodnutí ve věci samé, pokud jde o společnost Schindler Management
      40      Ve svém znění před podáním žaloby uváděl článek 4 napadeného rozhodnutí společnost Schindler Management jako jednu z osob,
         které je určeno.

      41      Rozhodnutím ze dne 4. září 2007 sděleným Tribunálu dne 30. června 2009 Komise opravila článek 4 napadeného rozhodnutí a oznámila
         tuto opravu společnostem Schindler Holding a Schindler Management. Opravný článek 4 napadeného rozhodnutí již společnost Schindler
         Management neuvádí.

      42      Podle žalobkyň se opravou napadeného rozhodnutí stala žaloba bezpředmětnou v rozsahu, v němž byla podaná společností Schindler
         Management.

      43      Je třeba v souladu s návrhovými žádáními žalobkyň určit, že projednávaná žaloba se v návaznosti na opravu napadeného rozhodnutí
         stala bezpředmětnou v rozsahu, v němž se týká společnosti Schindler Management.

      44      Není již tedy třeba vydat rozhodnutí ve věci samé o žalobě v rozsahu, v němž byla podaná společností Schindler Management.

       K věci samé
      1.     Úvodní poznámky
      45      Na podporu své žaloby žalobkyně předložily ve svých písemnostech své argumenty v rámci třinácti žalobních důvodů, které znějí
         následovně. První žalobní důvod vychází z porušení zásady legality trestů z důvodu skutečnosti, že čl. 23 odst. 2 nařízení
         č. 1/2003 přiznává Komisi neomezenou posuzovací pravomoc při výpočtu pokut. Druhý žalobní důvod vychází z porušení zásady
         zákazu zpětné účinnosti při uplatňování pokynů z roku 1998 a oznámení o spolupráci z roku 2002. Třetí žalobní důvod vychází
         z porušení zásady legality trestů a z nedostatku pravomoci Komise pro přijetí pokynů z roku 1998. Čtvrtý žalobní důvod vychází
         z protiprávnosti oznámení o spolupráci z roku 2002 z důvodu porušení zásady nemo tenetur se ipsum accusare, nemo tenetur ipsum prodere (dále společně jen „zásada nemo tenetur“), zásady in dubio pro reo a zásady proporcionality. Pátý žalobní důvod vychází z porušení zásady dělby moci a požadavků řízení založeného na dodržení
         zásad právního státu. Šestý žalobní důvod vychází z konfiskujícího charakteru pokut uložených žalobkyním. Sedmý a osmý žalobní
         důvod vycházejí z porušení pokynů z roku 1998 při stanovení výchozí částky pokut a při posouzení polehčujících okolností.
         Devátý žalobní důvod vychází z porušení pokynů z roku 1998 a oznámení o spolupráci z roku 2002, pokud jde o stanovení výše
         pokut za protiprávní jednání v Belgii, Německu a Lucembursku. Desátý žalobní důvod vychází z nepřiměřené povahy výše pokut.
         Jedenáctý žalobní důvod vychází z neplatného doručení napadeného rozhodnutí společnosti Schindler Holding. Dvanáctý žalobní
         důvod vychází z neexistence odpovědnosti společnosti Schindler Holding. Nakonec, třináctý žalobní důvod vychází z porušení
         čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003.

      46      Ačkoli má žaloba podaná žalobkyněmi dvojí předmět, tedy návrh na zrušení napadeného rozhodnutí a podpůrně návrh na snížení
         pokut, jednotlivé žalobní důvody vznesené žalobkyněmi v jejich písemnostech byly nicméně předloženy, aniž byly upřesněny tvrzené
         požadavky. Při jednání žalobkyně v podstatě v odpověď na otázku Tribunálu uvedly, že předmětem prvních deseti žalobních důvodů
         a třináctého žalobního důvodu je zrušení článku 2 napadeného rozhodnutí, že předmětem jedenáctého žalobního důvodu je zrušení
         napadeného rozhodnutí v plném rozsahu v části, v níž je určeno společnosti Schindler Holding, a že předmětem dvanáctého žalobního
         důvodu je zrušení článků 1, 2 a 3 napadeného rozhodnutí v části, v níž je určeno společnosti Schindler Holding.

      47      V tomto ohledu je třeba mít za to, že některé výtky uplatněné žalobkyněmi se týkají legality napadeného rozhodnutí v plném
         rozsahu, a budou tedy přezkoumány nejdříve. Jedná se tak o výtku žalobkyň předloženou v rámci jejich pátého žalobního důvodu,
         která v podstatě vychází z porušení čl. 6 odst. 1 evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsané v Římě
         dne 4. listopadu 1950 (dále jen „EÚLP“). Mezi výtkami týkajícími se legality napadeného rozhodnutí v plném rozsahu jsou rovněž
         výtky, které byly předloženy v rámci jedenáctého a dvanáctého žalobního důvodu, které vycházejí z protiprávnosti napadeného
         rozhodnutí v části, v níž je určeno společnosti Schindler Holding, z důvodu neplatného doručení a z protiprávnosti napadeného
         rozhodnutí v rozsahu, v němž zakládá solidární odpovědnost společnosti Schindler Holding.

      48      Výtky týkající se legality článku 2 napadeného rozhodnutí, předložené v rámci ostatních žalobních důvodů, budou přezkoumány
         posléze. V tomto ohledu považuje Tribunál za vhodné přezkoumat výtky žalobkyň následovně. Nejprve budou přezkoumány první,
         druhý, třetí a čtvrtý žalobní důvod, v rámci kterých žalobkyně vznášejí několik námitek protiprávnosti týkajících se čl. 23
         odst. 2 nařízení č. 1/2003, pokynů z roku 1998 a oznámení o spolupráci z roku 2002. Poté Tribunál přezkoumá šestý žalobní
         důvod, podle kterého má napadené rozhodnutí konfiskující charakter. Nakonec Tribunál přezkoumá sedmý, osmý, devátý, desátý
         a třináctý žalobní důvod, v rámci kterých žalobkyně uplatňovaly některé výtky týkající se stanovení výše jejich pokut.

      2.     K návrhu na zrušení napadeného rozhodnutí v plném rozsahu
       K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení čl. 6 odst. 1 EÚLP
      49      Žalobkyně tvrdí, že jelikož protiprávní jednání v rozporu s ustanoveními Smlouvy o ES v oblasti práva hospodářské soutěže
         spadají do trestního práva, musí řízení před Komisí splňovat požadavky čl. 6 odst. 1 EÚLP. Správní orgány přitom mohou uložit
         trestní sankce pouze tehdy, pokud je umožněn soudní přezkum, což není případ projednávané věci. Žaloba na neplatnost k soudu
         Unie je totiž pouze správním kasačním řízením, které je omezeno na žalobní důvody konkrétně předložené žalobcem a které nesplňuje
         požadavky vymezené Evropským soudem pro lidská práva (dále jen „ESLP“), zejména v rámci věci Öztürk v. Německo ze dne 21. února
         1984 (řada A č. 73). Mimoto řízení před Komisí nelze považovat za řízení před nezávislým a nestranným soudem, jelikož provádění
         důkazů Komisí v rámci oznámení o spolupráci z roku 2002, které spočívá ve vycházení z popisů skutečností získaných v rámci
         „výpovědí ve vlastní neprospěch“, porušuje požadavky řízení právního státu, jelikož podniky nemají žádnou možnost ověřit relevanci
         výtek například pokládáním otázek svědkům svědčícím proti nim.

      50      Článek 6 odst. 1 EÚLP stanoví:

      „Každý má právo na to, aby jeho záležitost byla spravedlivě, veřejně a v přiměřené lhůtě projednána nezávislým a nestranným
         soudem zřízeným zákonem, který rozhodne o […] oprávněnosti jakéhokoli trestního obvinění proti němu […]“.

      51      Je třeba připomenout, že Soudní dvůr uznal obecnou zásadu práva Unie, podle které má každá osoba právo na spravedlivý proces
         (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 25. ledna 2007, Salzgitter Mannesmann v. Komise, C‑411/04 P, Sb. rozh. s. I‑959, bod 40
         a citovaná judikatura). Tato zásada, mimoto opětovně potvrzená článkem 47 listiny základních práv Evropské unie, vyhlášené
         dne 7. prosince 2000 v Nice (Úř. věst. C 364, s. 1) (dále jen „listina“), vychází ze základních práv, která jsou nedílnou
         součástí obecných zásad práva Unie, jejichž dodržování zajišťuje, přičemž vychází z ústavních tradic společných členským státům,
         jakož i z poznatků, které skýtá zejména ESLP (výše uvedený rozsudek Salzgitter Mannesmann v. Komise, bod 41).

      52      Zaprvé, pokud jde o argument, podle kterého řízení před Komisí nesplňuje požadavky čl. 6 odst. 1 EÚLP, je třeba uvést, že
         podle judikatury ESLP k použití článku 6 EÚLP stačí, aby dotčené protiprávní jednání bylo ze své povahy trestní nebo vystavilo
         dotčenou osobu sankci, která svou povahou a svým stupněm závažnosti spadá obecně do trestní oblasti (viz Evropský soud pro
         lidská práva, rozsudek Jussila v. Finsko ze dne 23. listopadu 2006, Sbírka rozsudků a rozhodnutí, 2006‑XIII, bod 31 a citovaná judikatura). V tomto ohledu, jak vyplývá z judikatury ESLP, přijetím autonomního výkladu pojmu
         „trestní obvinění“ stanovily orgány EÚLP progresivní základ pro použití trestněprávní složky článku 6 na oblasti, které formálně
         nespadají do tradičních kategorií trestního práva, jako jsou finanční sankce ukládané za porušení práva hospodářské soutěže.
         Nicméně, pokud jde o kategorie, které nejsou součástí tvrdého jádra trestního práva, ESLP upřesnil, že záruky poskytnuté trestněprávní
         složkou článku 6 se nemusí nutně uplatňovat tak přísně (viz v tomto smyslu Evropský soud pro lidská práva, výše uvedený rozsudek
         Jussila v. Finsko, bod 43 a citovaná judikatura).

      53      Mimoto podle judikatury soudu Unie a jak výslovně uvádí čl. 23 odst. 5 nařízení č. 1/2003, rozhodnutí Komise o uložení pokut
         za porušení práva hospodářské soutěže nemají trestněprávní charakter (viz v tomto smyslu rozsudky Tribunálu ze dne 6. října
         1994, Tetra Pak v. Komise, T‑83/91, Recueil, s. II‑755, bod 235; ze dne 15. března 2000, Cimenteries CBR a další v. Komise,
         T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95 až T‑32/95, T‑34/95 až T‑39/95, T‑42/95 až T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95 až T‑65/95, T‑68/95 až T‑71/95,
         T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 a T‑104/95, Recueil, s. II‑491, bod 717, a ze dne 20. března 2002, HFB a další v. Komise, T‑9/99,
         Recueil, s. II‑1487, bod 390).

      54      Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, je třeba se domnívat, že řízení, v rámci kterého Komise přijme rozhodnutí, kterým se
         konstatuje protiprávní jednání a ukládají pokuty a které může být následně předloženo k přezkumu soudu Unie, splňuje požadavky
         čl. 6 odst. 1 EÚLP. Komise sice není soudem ve smyslu článku 6 EÚLP (viz v tomto smyslu rozsudky Soudního dvora ze dne 29.
         října 1980, van Landewyck a další v. Komise, 209/78 až 215/78 a 218/78, Recueil, s. 3125, bod 81, a ze dne 7. června 1983,
         Musique Diffusion française a další v. Komise, 100/80 až 103/80, Recueil, s. 1825, bod 7). Komise je nicméně povinna v průběhu
         správního řízení dodržovat obecné zásady práva Unie (rozsudky Tribunálu ze dne 10. března 1992, Shell v. Komise, T‑11/89,
         Recueil, s. II‑757, bod 39; Cimenteries CBR a další v. Komise, bod 53 výše, bod 718, a HFB a další v. Komise, bod 53 výše,
         bod 391).

      55      Přezkum rozhodnutí Komise vykonávaný soudem Unie dále zaručuje splnění požadavků spravedlivého procesu, jak je zakotven čl. 6
         odst. 1 EÚLP (viz bod 50 výše).

      56      V tomto ohledu je podle ESLP nutné, aby dotčený podnik mohl předložit jakékoliv takto vůči němu přijaté rozhodnutí soudnímu
         orgánu s pravomocí soudního přezkumu v plné jurisdikci, který má zejména pravomoc změnit přijaté rozhodnutí ve všech bodech
         jak z faktického, tak z právního hlediska (viz obdobně Evropský soud pro lidská práva, rozsudek Janosevic v. Švédsko ze dne
         23. července 2002, Sbírka rozsudků a rozhodnutí, 2002‑VII, bod 81 a citovaná judikatura). Při přezkumu legality rozhodnutí, kterým se konstatuje protiprávní jednání v rozporu
         s článkem 81 ES, Tribunálem přitom mohou žalobci navrhnout, aby Tribunál provedl úplný přezkum jak věcného zjištění skutkového
         stavu, tak i jeho právního posouzení Komisí. Mimoto, pokud jde o pokuty, Tribunál má pravomoc soudního přezkumu v plné jurisdikci
         na základě článku 229 ES a článku 31 nařízení č. 1/2003 (viz v tomto smyslu rozsudek Cimenteries CBR a další v. Komise, bod
         53 výše, bod 719).

      57      Zadruhé je třeba zamítnout argument žalobkyň, podle kterého dotčené podniky neměly možnost ověřit relevanci výtek formulovaných
         Komisí například pokládáním otázek případným svědkům svědčícím proti nim. Podle judikatury totiž žádné ustanovení ani žádná
         obecná zásada práva Unie Komisi nezakazuje dovolávat se proti podniku prohlášení jiných podniků. Kdyby tomu tak nebylo, bylo
         by důkazní břemeno, pokud jde o jednání v rozporu s články 81 ES a 82 ES, které nese Komise, neúnosné a neslučitelné s úlohou
         dohledu na správné použití těchto ustanovení, která je Komisi svěřena Smlouvou o ES. Prohlášení podniku obviněného z účasti
         v kartelové dohodě, jehož správnost je zpochybňována několika obviněnými podniky, však nelze považovat za dostatečný důkaz
         o skutkových okolnostech případu, nebude-li podpořeno dalšími důkazy (viz rozsudek Tribunálu ze dne 25. října 2005, Groupe
         Danone v. Komise, T‑38/02, Sb. rozh. s. II‑4407, bod 285 a citovaná judikatura). Mimoto, v každém případě je nutno konstatovat,
         že v projednávané věci žalobkyně výslovně uznaly skutkový stav, tak jak byl uveden v oznámení námitek.

      58      Zatřetí, pokud jde o zbývající část provádění důkazů Komisí v rámci oznámení o spolupráci z roku 2002, výtka žalobkyň splývá
         s jejich výtkou vycházející z protiprávnosti uvedeného oznámení z důvodu porušení zásad nemo tenetur a in dubio pro reo, kterou je třeba zamítnout z důvodů uvedených v bodech 146 až 164 níže.

      59      Z toho vyplývá, že žalobní důvod vycházející z porušení čl. 6 odst. 1 EÚLP musí být zamítnut.

       K žalobnímu důvodu vycházejícímu z protiprávnosti napadeného rozhodnutí v části, v níž je určeno společnosti Schindler Holding,
            z důvodu neplatného doručení
      60      Žalobkyně uznávají, že napadené rozhodnutí bylo doručeno společnosti Schindler Holding, usazené ve Švýcarsku. Nicméně toto
         rozhodnutí nebylo doručeno v souladu s čl. 254 odst. 3 ES. Postup Komise porušuje švýcarské trestní právo a je v rozporu s mezinárodním
         právem. Doručení ve Švýcarsku totiž předpokládá existenci mezinárodněprávní úmluvy se Švýcarskem, která neexistuje, takže
         napadené rozhodnutí je v části, v níž je určeno společnosti Schindler Holding, vzhledem k neexistenci doručení neplatné a tudíž
         nicotné.

      61      V tomto ohledu je třeba připomenout, že Soudní dvůr již rozhodl, že nesrovnalosti při doručování se nedotýkají samotného rozhodnutí,
         a nedotýkají se tedy ani jeho legality (rozsudek Soudního dvora ze dne 14. července 1972, Imperial Chemical Industries v. Komise,
         48/69, Recueil, s. 619, bod 39). Takové nesrovnalosti mohou pouze za určitých okolností zabránit tomu, aby začala plynout
         lhůta uvedená v čl. 230 pátém pododstavci ES pro podání žaloby. V projednávané věci společnost Schindler Holding byla nezpochybnitelně
         seznámena s obsahem napadeného rozhodnutí a využila svého práva podat žalobu ve lhůtě stanovené v čl. 230 pátém pododstavci ES.

      62      Tento žalobní důvod je tedy třeba zamítnout.

       K žalobnímu důvodu vycházejícímu z protiprávnosti napadeného rozhodnutí v rozsahu, v němž v něm byla založena solidární odpovědnost
            společnosti Schindler Holding
      63      Tímto žalobním důvodem žalobkyně zpochybňují solidární odpovědnost společnosti Schindler Holding, mateřské společnosti skupiny
         Schindler, za protiprávní jednání jejích dceřiných společností v Belgii, Německu, Lucembursku a Nizozemsku.

      64      Pokud jde o solidární odpovědnost mateřské společnosti za jednání její dceřiné společnosti, je třeba připomenout, že okolnost,
         že dceřiná společnost má oddělenou právní subjektivitu, nestačí k vyloučení možnosti, že její chování lze přičíst mateřské
         společnosti (rozsudek Imperial Chemical Industries v. Komise, bod 61 výše, bod 132).

      65      Právo Unie v oblasti hospodářské soutěže se totiž vztahuje na činnosti podniků a pojem „podnik“ zahrnuje jakoukoli jednotku
         vykonávající hospodářskou činnost nezávisle na právním postavení této jednotky a způsobu jejího financování (viz rozsudek
         Soudního dvora ze dne 10. září 2009, Akzo Nobel a další v. Komise, C‑97/08 P, Sb. rozh. s. I‑8237, bod 54 a citovaná judikatura).

      66      Unijní soud rovněž upřesnil, že pojem „podnik“ musí být v tomto kontextu chápán jako pojem označující hospodářskou jednotku,
         i když z právního hlediska je tato hospodářská jednotka složena z více fyzických nebo právnických osob (viz rozsudky Soudního
         dvora ze dne 12. července 1984, Hydrotherm Gerätebau, 170/83, Recueil, s. 2999, bod 11, a Akzo Nobel a další v. Komise, bod
         65 výše, bod 55 a citovaná judikatura; v tomto smyslu viz rovněž rozsudek Tribunálu ze dne 29. června 2000, DSG v. Komise,
         T‑234/95, Recueil, s. II‑2603, bod 124). Zdůraznil tak, že pro účely použití pravidel hospodářské soutěže není rozhodující
         formální oddělenost mezi dvěma společnostmi vyplývající z jejich oddělené právní subjektivity, ale otázka, zda existuje jednota
         v jejich tržním chování. Může se tedy ukázat nezbytným určit, zda dvě společnosti s oddělenými právními subjektivitami tvoří
         nebo patří do jednoho a téhož podniku nebo hospodářské jednotky, která má jednotné tržní chování (rozsudek Imperial Chemical
         Industries v. Komise, bod 61 výše, bod 140, a rozsudek Soudu ze dne 15. září 2005, DaimlerChrysler v. Komise, T‑325/01, Sb.
         rozh. s. II‑3319, bod 85).

      67      Pokud taková hospodářská jednotka poruší pravidla hospodářské soutěže, musí nést za toto protiprávní jednání odpovědnost na
         základě zásady osobní odpovědnosti (viz rozsudek Akzo Nobel a další v. Komise, bod 65 výše, bod 56 a citovaná judikatura).

      68      Porušení práva Unie v oblasti hospodářské soutěže musí být jednoznačně přičteno právnické osobě, které mohou být pokuty uloženy,
         a musí jí být určeno oznámení námitek. Důležité je rovněž to, aby oznámení námitek uvádělo, v jakém postavení právnická osoba
         čelí obvinění z tvrzených skutečností (viz rozsudek Akzo Nobel a další v. Komise, bod 65 výše, bod 57 a citovaná judikatura).

      69      Z ustálené judikatury vyplývá, že chování dceřiné společnosti může být přičteno mateřské společnosti zejména tehdy, pokud
         tato dceřiná společnost, byť s vlastní právní subjektivitou, samostatně neurčuje své chování na trhu, ale v zásadě uplatňuje
         pokyny, které jsou jí uděleny mateřskou společností, zejména s ohledem na hospodářské, organizační a právní vazby, které spojují
         tyto dva právní subjekty (viz rozsudek Akzo Nobel a další v. Komise, bod 65 výše, bod 58 a citovaná judikatura).

      70      V takové situaci jsou totiž mateřská společnost a její dceřiná společnost součástí téže hospodářské jednotky, a tudíž tvoří
         jediný podnik ve smyslu judikatury uvedené výše v bodech 65 a 66. Skutečnost, že mateřská společnost a její dceřiná společnost
         představují jediný podnik ve smyslu článku 81 ES, umožňuje tak Komisi určit rozhodnutí ukládající pokuty mateřské společnosti,
         aniž je vyžadováno prokázání osobního zapojení této společnosti do protiprávního jednání (rozsudek Akzo Nobel a další v. Komise,
         bod 65 výše, bod 59).

      71      V konkrétním případě, kdy mateřská společnost vlastní 100 % kapitálu své dceřiné společnosti, která porušila pravidla Unie
         v oblasti hospodářské soutěže, může jednak tato mateřská společnost vykonávat rozhodující vliv na chování této dceřiné společnosti,
         a jednak existuje vyvratitelná domněnka, podle které uvedená mateřská společnost skutečně vykonává rozhodující vliv na chování
         své dceřiné společnosti (viz rozsudek Akzo Nobel a další v. Komise, bod 65 výše, bod 60 a citovaná judikatura).

      72      Za těchto podmínek postačí k tomu, aby se dalo předpokládat, že mateřská společnost vykonává rozhodující vliv na obchodní
         politiku dceřiné společnosti, aby Komise prokázala, že veškerý kapitál této dceřiné společnosti je vlastněn její mateřskou
         společností. Komise následně může považovat mateřskou společnost za společně a nerozdílně odpovědnou za zaplacení pokuty uložené
         její dceřiné společnosti, ledaže tato mateřská společnost, které přísluší vyvrátit tuto domněnku, předloží dostatečné důkazy,
         které by mohly prokázat, že se její dceřiná společnost chová na trhu samostatně (viz rozsudek Akzo Nobel a další v. Komise,
         bod 65 výše, bod 61 a citovaná judikatura).

      73      Ačkoli je pravda, že Soudní dvůr v bodech 28 a 29 svého rozsudku ze dne 16. listopadu 2000, Stora Kopparbergs Bergslags v. Komise
         (C‑286/98 P, Recueil, s. I‑9925), uvedl kromě vlastnictví 100 % kapitálu dceřiné společnosti další okolnosti jako nezpochybnění
         vlivu vykonávaného mateřskou společností na obchodní politiku své dceřiné společnosti a společné zastoupení obou společností
         v průběhu správního řízení, nemění to nic na tom, že takové okolnosti Soudní dvůr uvedl pouze s cílem popsat souhrn skutečností,
         na kterých Tribunál založil své úvahy, a nikoli za účelem podmínit použití domněnky uvedené výše v bodě 71 předložením dalších
         nepřímých důkazů o skutečném vykonání vlivu mateřské společnosti (rozsudek Akzo Nobel a další v. Komise, bod 65 výše, bod
         62).

      74      Projednávaný žalobní důvod je třeba přezkoumat s přihlédnutím k výše připomenutým zásadám.

      75      V bodě 627 odůvodnění napadeného rozhodnutí se Komise domnívala, že společnost Schindler Holding musí být společně a nerozdílně
         odpovědná za protiprávní jednání svých dceřiných společností Schindler Belgie, Schindler Německo, Schindler Lucembursko a Schindler
         Nizozemsko, jelikož „jakožto jediný vlastník a konečná mateřská společnost mohla vykonávat rozhodující vliv na obchodní politiku
         všech dceřiných společností po dobu trvání protiprávního jednání a lze předpokládat, že této pravomoci využila“.

      76      V bodech 628 a 629 odůvodnění napadeného rozhodnutí se Komise domnívala, že argument společnosti Schindler Holding, podle
         kterého uvedené dceřiné společnosti vykonávají svou činnost na trhu jakožto samostatné právní entity, které samy určují svou
         základní obchodní politiku, jakož i argument, podle kterého neměla žádný vliv na běžnou činnost uvedených dceřiných společností,
         jsou „nedostatečné pro vyvrácení domněnky, že dceřiné společnosti Schindler Holding neurčovaly zcela samostatně své jednání
         na trhu“.

      77      Komise rovněž v bodě 630 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvedla, že „v průběhu správního řízení mohla společnost [Schindler
         Holding] poskytnout důkazy prokazující, že nevykonávala rozhodující vliv na své dceřiné společnosti […]“. Podle Komise „[jí]
         však společnost [Schindler Holding] a její dceřiné společnosti neposkytly […] důkazy objasňující jejich vzájemné vztahy uvnitř
         skupiny, hierarchickou strukturu a informační povinnosti, aby vyvrátily domněnku, [podle které] […] společnost [Schindler
         Holding] jakožto jediný vlastník svých dceřiných společností, adresátů [napadeného] rozhodnutí, vykonala svá kontrolní práva
         a využila všechny ostatní prostředky pro výkon rozhodujícího vlivu, který měla“.

      78      V bodě 631 odůvodnění napadeného rozhodnutí se Komise domnívala, že „pouhá existence programu slučitelnosti s pravidly hospodářské
         soutěže ve společnosti Schindler neumožňovala určit, zda společnost [Schindler Holding] vydávala pokyny týkající se protiprávního
         jednání“. Podle Komise tak „přetrvává domněnka, že 100% dceřiná společnost společnosti [Schindler Holding] neurčovala samostatně
         svou obchodní politiku na trhu“.

      79      S přihlédnutím k předcházejícímu dospěla Komise v bodě 632 odůvodnění napadeného rozhodnutí k závěru, že „společnost [Schindler
         Holding] a její 100% dceřiné společnosti nevyvrátily domněnku o odpovědnosti za protiprávní jednání, ke kterým došlo v Belgii,
         Německu, Lucembursku a Nizozemsku [a že] v důsledku toho musí být společnost [Schindler Holding] společně a nerozdílně se
         svými dotčenými dceřinými společnostmi shledána odpovědnou za protiprávní jednání v rozporu s článkem 81 ES, která jsou předmětem
         [napadeného] rozhodnutí“.

      80      Zaprvé je nesporné, že v průběhu doby trvání protiprávního jednání vlastnila společnost Schindler Holding 100 % kapitálu společností
         Schindler Belgie, Schindler Německo a Schindler Nizozemsko a nepřímo prostřednictvím společnosti Schindler Belgie 100 % kapitálu
         společnosti Schindler Lucembursko. Existovala tedy domněnka, podle které společnost Schindler Holding vykonávala rozhodující
         vliv na jednání svých dceřiných společností (viz bod 72 výše).

      81      Schindler nemůže tvrdit, že Komise měla prokázat, že provozní činnost uvedených dceřiných společností, včetně jejich jednání
         v rozporu s článkem 81 ES, byla skutečně ovlivněna společností Schindler Holding a že tato společnost způsobila či podporovala
         protiprávní jednání.

      82      Pro přičtení protiprávního jednání dceřiné společnosti její mateřské společnosti totiž není nezbytné prokázat, že mateřská
         společnost ovlivňuje politiku své dceřiné společnosti v konkrétní oblasti, která byla předmětem protiprávního jednání. Naproti
         tomu organizační, hospodářské a právní vazby existující mezi mateřskou společností a její dceřinou společností mohou prokázat
         existenci vlivu mateřské společnosti na strategii dceřiné společnosti, a tedy odůvodnit jejich posuzování jako jediné hospodářské
         entity (rozsudek Tribunálu ze dne 12. prosince 2007, Akzo Nobel a další v. Komise, T‑112/05, Sb. rozh. s. II‑5049, bod 83).
         Pokud tak Komise prokáže, že veškerý kapitál dceřiné společnosti vlastní její mateřská společnost, může konstatovat, že mateřská
         společnost je společně a nerozdílně odpovědná za platbu pokuty uložené její dceřiné společnosti, ledaže mateřská společnost
         prokáže, že se její dceřiná společnost chová na trhu samostatně (viz bod 72 výše). Je třeba rovněž uvést, že Komisi opravňuje
         určit rozhodnutí ukládající pokuty mateřské společnosti skupiny společností nikoli vztah mezi mateřskou a dceřinou společností,
         kdy dochází k podněcování k protiprávnímu jednání, a tím spíše ani účast mateřské společnosti na uvedeném protiprávním jednání,
         ale skutečnost, že mateřská společnost a dceřiná společnost tvoří jediný podnik ve smyslu článku 81 ES (výše uvedený rozsudek
         ze dne 12. prosince 2007, Akzo Nobel a další v. Komise, bod 58).

      83      Žalobkyně se nemohou opírat ani o údajné porušení zásady zavinění (Schuldprinzip) nebo o vynětí ze zásady odpovědnosti společníka
         společnosti s ručením omezeným nebo akcionáře akciové společnosti za dluhy společnosti a jednání jejích řídích orgánů. V tomto
         ohledu stačí konstatovat, že taková argumentace spočívá na nesprávném předpokladu, podle kterého vůči mateřské společnosti
         nebylo zjištěno žádné protiprávní jednání, což není případ v projednávané věci, protože z bodu 632 odůvodnění a z článků 1
         a 2 napadeného rozhodnutí vyplývá, že společnost Schindler Holding byla osobně odsouzena za protiprávní jednání, kterých se
         měla sama dopustit z důvodu úzkých hospodářských a právních vztahů, které ji pojily s jejími dceřinými společnostmi (viz v tomto
         smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 16. listopadu 2000, Metsä-Serla a další v. Komise, C‑294/98 P, Recueil, s. I‑10065,
         body 28 a 34, a rozsudek Tribunálu ze dne 8. října 2008, Schunk a Schunk Kohlenstoff-Technik v. Komise, T‑69/04, Sb. rozh.
         s. II‑2567, bod 74).

      84      Zadruhé je třeba přezkoumat argumenty předložené žalobkyněmi, které směřují k vyvrácení domněnky uvedené výše v bodě 71, podle
         kterých dceřiné společnosti Schindler Holding samostatně určovaly svou obchodní politiku.

      85      Zaprvé žalobkyněmi dovolávaná skutečnost, že společnost Schindler Holding nevydávala svým dceřiným společnostem pokyny, které
         by v projednávané věci umožnily kontakty v rozporu s článkem 81 ES nebo k nim pobízely, a o takových kontaktech nevěděla,
         i za předpokladu, že by byla prokázána, nepředstavuje skutečnost, která by mohla prokazovat samostatnost dceřiných společností.
         Jak bylo připomenuto v bodě 82 výše, přičtení protiprávního jednání dceřiné společnosti její mateřské společnosti totiž nezbytně
         nevyžaduje, aby mateřská společnost ovlivňovala politiku své dceřiné společnosti v konkrétní oblasti, která byla předmětem
         protiprávního jednání.

      86      Zadruhé argument, podle kterého dceřiné společnosti Schindler Holding jednaly samostatně ve svých zemích, aniž byly ovlivňovány
         společností Schindler Holding, pokud jde o jejich běžnou činnost, „získávání zakázek“, uzavírání smluv nebo jejich cenovou
         politiku, přičemž společnost Schindler Holding byla informována pouze o zakázkách, které mohly vést ke ztrátám, musí být rovněž
         zamítnut. Jednak totiž dotčené žalobkyně nepředložily důkazy na podporu těchto tvrzení a jednak, v každém případě, taková
         tvrzení, i za předpokladu, že jsou prokázána, nestačí k vyvrácení domněnky uvedené výše v bodě 71, jelikož z judikatury vyplývá,
         že i jiné skutečnosti, než ty, které jsou uvedeny žalobkyněmi, spadají rovněž pod pojem „obchodní politika dceřiné společnosti“
         pro účely uplatnění článku 81 ES ve vztahu k její mateřské společnosti. V tomto ohledu je třeba uvést, že v rámci analýzy
         existence jediné hospodářské entity mezi několika společnostmi, které náleží do jedné skupiny, unijní soud zejména zkoumal,
         zda mateřská společnost mohla ovlivňovat cenovou politiku, výrobní činnost a distribuci, prodejní cíle, hrubé obchodní marže,
         prodejní náklady, „cash flow“, zásoby a marketing. Nelze z toho nicméně vyvodit, že pod pojem obchodní politika dceřiné společnosti
         spadají pro účely uplatnění článků 81 ES a 82 ES ve vztahu k mateřské společnosti pouze uvedené aspekty (viz rozsudek ze dne
         12. prosince 2007, Akzo Nobel a další v. Komise, bod 82 výše, bod 64 a citovaná judikatura).

      87      Zatřetí skutečnost, že se dceřiné společnosti Schindler Holding účastnily ve čtyřech zemích, ve kterých došlo k protiprávnímu
         jednání, samostatných protiprávních jednání odlišné povahy, což svědčí proti existenci skutečného vlivu Schindler Holding
         na provozní činnost jejích dceřiných společností, nemůže rovněž vyvrátit domněnku o odpovědnosti. Z bodů 627 až 632 odůvodnění
         napadeného rozhodnutí totiž vyplývá, že Komise nevycházela z případné souběžnosti mezi protiprávními jednáními zjištěnými
         ve čtyřech dotčených zemích proto, aby přičetla společnosti Schindler Holding odpovědnost za jednání jejích dceřiných společností.
         Mimoto tvrzení žalobkyň, podle kterého měla protiprávní jednání odlišnou povahu, je chybné, neboť dceřiné společnosti Schindler
         Holding se ve čtyřech dotčených zemích během období, která se v širokém rozsahu překrývají (od 9. května 1996 do 29. ledna
         2004 v Belgii, od 1. srpna 1995 do 6. prosince 2000 v Německu, od 7. prosince 1995 do 9. března 2004 v Lucembursku a od 1.
         června 1999 do 5. března 2004 v Nizozemsku) účastnily protiprávních jednání, která měla podobný předmět, který spočíval v „tajné
         koluzi mezi soutěžiteli s cílem rozdělení trhů nebo zmrazení tržních podílů rozdělením projektů prodeje a instalace nových
         výtahů nebo eskalátorů a s cílem nekonkurovat si u údržby a modernizace výtahů a eskalátorů (s výjimkou Německa, kde údržba
         a modernizace mezi účastníky kartelové dohody nebyla diskutována)“ (bod 658 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

      88      Začtvrté skutečnost, že společnost Schindler Holding učinila vše proto, aby zabránila jednání svých dceřiných společností
         v rozporu s článkem 81 ES, zejména, když přijala kodex chování s cílem zabránit porušování práva hospodářské soutěže těmito
         společnostmi a s ním spojených pokynů, jednak nemění nic na existenci protiprávního jednání, které bylo ve vztahu k ní konstatováno
         (viz obdobně rozsudek Soudního dvora ze dne 28. června 2005, Dansk Rørindustri a další v. Komise, C‑189/02 P, C‑202/02 P,
         C‑205/02 P až C‑208/02 P a C‑213/02 P, Sb. rozh. s. I‑5425, bod 373), a jednak neumožňuje prokázat, že uvedené dceřiné společnosti
         určovaly samostatně svou obchodní politiku. Naopak uplatňování uvedeného kodexu chování v dceřiných společnostech Schindler
         Holding spíše svědčí o účinné kontrole obchodní politiky dceřiných společností jejich mateřskou společností, a to tím spíše
         že samy žalobkyně tvrdily, že dodržování kodexu chování bylo kontrolováno prostřednictvím pravidelných auditů a dalších opatření
         přijatých zaměstnancem společnosti Schindler Holding pověřeným zajišťováním slučitelnosti (compliance officer).

      89      Zapáté, pokud jde o vztahy v rámci skupiny, strukturu řízení a pokyny týkající se podávání zpráv v rámci společnosti Schindler
         Holding, Komise v bodě 630 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvedla, že jí společnost Schindler Holding a její dceřiné společnosti
         neposkytly informace objasňující jejich vzájemné vztahy. Ze spisu sice vyplývá, že v průběhu správního řízení žalobkyně ve
         skutečnosti poskytly Komisi některé informace o vztazích v rámci skupiny, struktuře řízení a pokynech týkajících se podávání
         zpráv (reporting lines).

      90      Nicméně tyto informace neumožňují dospět k závěru o samostatnosti dceřiných společností Schindler. Poskytnuté informace, které
         nejsou ostatně doloženy důkazy, jsou totiž mezerovité, a týkají se především odpovědnosti a povinností podávání zpráv (reporting
         obligations) několika vedoucích zaměstnanců společnosti Schindler Lucembursko a Schindler Belgie, jakož i odpovědností jednoho
         zaměstnance společnosti Schindler Německo, aniž jsou obšírně popsány vzájemné vztahy mezi společností Schindler Holding a jejími
         dceřinými společnostmi působícími v dotčených zemích nebo dále vliv společnosti Schindler Holding na tyto společnosti.

      91      S ohledem na domněnku o odpovědnosti uvedenou v bodě 72 výše a na skutečnost, jak vyplývá z bodů 84 až 90 výše, že tato domněnka
         nebyla vyvrácena žalobkyněmi, Komise právem přičetla společnosti Schindler Holding protiprávní jednání, kterých se dopustily
         její dceřiné společnosti.

      92      Tento žalobní důvod je tedy třeba zamítnout.

      3.     K návrhu na zrušení článku 2 napadeného rozhodnutí
       K námitce protiprávnosti týkající se čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 a vycházející z porušení zásady legality trestů
      93      Žalobkyně tvrdí, že čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 přiznává Komisi téměř neomezený prostor pro uvážení, pokud jde o stanovování
         výše pokut, což je v rozporu se zásadou legality trestů definovanou v čl. 7 odst. 1 EÚLP, která vyplývá rovněž z obecných
         právních zásad, které jsou základem ústavních tradic společných členským státům.

      94      Je třeba připomenout znění čl. 7 odst. 1 EÚLP:

      „Nikdo nesmí být odsouzen za jednání nebo opomenutí, které v době, kdy bylo spácháno, nebylo podle vnitrostátního nebo mezinárodního
         práva trestným činem. Rovněž nesmí být uložen trest přísnější, než jaký bylo možno uložit v době spáchání trestného činu.“

      95      Z judikatury vyplývá, že zásada legality trestů je logickým důsledkem zásady právní jistoty, která je obecnou zásadou práva
         Unie a která zejména vyžaduje jasnost a přesnost všech předpisů Unie, především pokud tyto ukládají či umožňují uložit sankce,
         aby tak dotčené osoby mohly jednoznačně rozpoznat svá práva a povinnosti, které z nich vyplývají, a aby mohly následně přijmout
         odpovídající opatření (viz rozsudky Tribunálu ze dne 5. dubna 2006, Degussa v. Komise, T‑279/02, Sb. rozh. s. II‑897, bod
         66, a ze dne 27. září 2006, Jungbunzlauer v. Komise, T‑43/02, Sb. rozh. s. II‑3435, bod 71 a citovaná judikatura).

      96      Zásada legality trestů, která je součástí obecných zásad práva Unie, které jsou základem ústavních tradic společných členským
         státům, byla rovněž zakotvena několika mezinárodními smlouvami a zejména článkem 7 EÚLP. Z této zásady vyplývá, že zákon musí
         jasně stanovit trestné činy a tresty, které za ně hrozí. Tato podmínka je splněna, pokud má právní subjekt možnost se z textu
         příslušného ustanovení, a v případě potřeby z výkladu, který k němu podaly soudy, dozvědět, jaká konání a opominutí zakládají
         jeho trestněprávní odpovědnost. Mimoto podle judikatury ESLP se jasnost zákona posuzuje nejen z hlediska znění příslušného
         ustanovení, ale také z hlediska upřesnění vyplývajících z ustálené a zveřejněné judikatury (viz rozsudek Soudního dvora ze
         dne 22. května 2008, Evonik Degussa v. Komise a Rada, C‑266/06 P, Sb. rozh. s. I-00081, body 38 až 40 a citovaná judikatura).

      97      Tuto zásadu je nutné dodržovat jak v předpisech trestněprávní povahy, tak ve zvláštních správních nástrojích ukládajících
         či umožňujících ukládat správní sankce (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 18. listopadu 1987, Maizena a další,
         137/85, Recueil, s. 4587, bod 15 a citovaná judikatura). Tato zásada se vztahuje nejen na předpisy, které stanovují skutkovou
         podstatu protiprávního jednání, ale i na ty předpisy, které stanovují důsledky plynoucí z protiprávního jednání porušujícího
         prvně uvedené předpisy (viz rozsudky Degussa v. Komise, bod 95 výše, bod 67, a Schunk a Schunk Kohlenstoff-Technik v. Komise,
         bod 83 výše, bod 29 a citovaná judikatura).

      98      Ustálená judikatura mimo jiné uvádí, že základní práva jsou nedílnou součástí obecných právních zásad, jejichž dodržování
         zajišťuje unijní soud (posudek Soudního dvora 2/94 ze dne 28. března 1996, Recueil, s. I‑1759, bod 33, a rozsudek Soudního
         dvora ze dne 29. května 1997, Kremzow, C‑299/95, Recueil, s. I‑2629, bod 14). Soudní dvůr a Tribunál za tímto účelem vychází
         z ústavních tradic společných členským státům, jakož i z poznatků, které skýtají mezinárodně právní instrumenty týkající se
         ochrany lidských práv, na jejichž tvorbě členské státy spolupracovaly nebo k nimž přistoupily. Zvláštní význam přísluší v této
         souvislosti EÚLP (rozsudek Soudního dvora ze dne 22. října 2002, Roquette Frères, C‑94/00, Recueil, s. I‑9011, bod 23, a výše
         uvedený rozsudek Kremzow, bod 14). Mimoto podle čl. 6 odst. 2 EU „Unie ctí základní práva zaručená [EÚLP] a ta, jež vyplývají
         z ústavních tradic společných členským státům, jako obecné zásady práva [Unie]“.

      99      Jak již Tribunál připomněl (rozsudek Degussa v. Komise, bod 95 výše, bod 71), čl. 7 odst. 1 EÚLP nevyžaduje, aby znění ustanovení,
         podle nichž jsou tyto sankce ukládány, bylo natolik přesné, aby důsledky, které mohou z protiprávního jednání porušujícího
         tato ustanovení nastat, bylo možné předvídat s absolutní jistotou. Podle judikatury ESLP totiž skutečnost, že zákon přiznává
         posuzovací pravomoc, jako taková neodporuje požadavku předvídatelnosti, pokud jsou rozsah výkonu posuzovací pravomoci a pravidla
         jejího výkonu dostatečně jasně vymezena vzhledem ke stanovenému legitimnímu cíli, aby byla jednotlivci poskytnuta přiměřená
         ochrana proti svévoli (viz Evropský soud pro lidská práva, rozsudek Margareta a Roger Andersson v. Švédsko ze dne 25. února
         1992, řada A č. 226, bod 75). V tomto ohledu, nehledě na samotný text zákona, ESLP zohledňuje otázku, zda použité neurčité
         pojmy byly upřesněny v ustálené a zveřejněné judikatuře (viz Evropský soud pro lidská práva, rozsudek G. v. Francie ze dne
         27. září 1995, řada A č. 325‑B, bod 25).

      100    Zohlednění ústavních tradic společných členským státům nevede k podání výkladu obecné zásady práva Unie, již představuje i zásada
         legality trestů, odlišného od výše uvedených úvah (rozsudek Degussa v. Komise, bod 95 výše, bod 73). Argument žalobkyň, podle
         kterého na vnitrostátní úrovni neexistuje srovnatelné oprávnění orgánu, které by umožňovalo tomuto orgánu ukládat „téměř neomezeně“
         pokuty, musí být tedy zamítnut.

      101    V projednávané věci, pokud jde o legalitu čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 z pohledu zásady legality trestů, je třeba zaprvé
         konstatovat, že na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, nepřiznal zákonodárce Unie Komisi nadměrný či svévolný prostor pro
         uvážení při stanovování pokut za protiprávní jednání porušující pravidla v oblasti hospodářské soutěže (rozsudek Degussa v. Komise,
         bod 95 výše, bod 74).

      102    Zaprvé je totiž třeba uvést, že ačkoliv čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 ponechává Komisi široký prostor pro volné uvážení,
         omezuje nicméně jeho výkon tím, že zavádí objektivní kritéria, která Komise musí respektovat. V tomto ohledu je třeba jednak
         připomenout, že pokuta, kterou lze uložit, má vyčíslitelnou a maximální výši, stanovenou v závislosti na každém podniku pro
         každý případ protiprávního jednání, takže maximální výši pokuty, kterou lze uložit danému podniku, lze stanovit předem. Kromě
         toho toto ustanovení ukládá Komisi, aby pokuty stanovovala pro každý konkrétní případ zvlášť a aby při stanovování jejich
         výše brala v úvahu závažnost a dobu trvání daného protiprávního jednání (rozsudek Evonik Degussa v. Komise a Rada, bod 96
         výše, bod 50, a rozsudek Degussa v. Komise, bod 95 výše, bod 75).

      103    Žalobkyně nemohou tvrdit, že rozsudek Degussa v. Komise, bod 95 výše (body 66 až 88), nebo rozsudek Jungbunzlauer v. Komise,
         bod 95 výše (body 69 až 92), ve kterém přijatý výklad zásady legality trestů odpovídá výkladu přijatému v rozsudku Degussa
         v. Komise (bod 95 výše), vycházejí z „právně nesprávného názoru“. Ve svém rozsudku Evonik Degussa v. Komise a Rada, bod 96
         výše (body 36 až 63), totiž Soudní dvůr v řízení o kasačním opravném prostředku potvrdil výklad zásady legality trestů, který
         přijal Tribunál v rozsudku Degussa v. Komise, bod 95 výše.

      104    Rozsudky uvedené v předchozím bodě se sice vztahují k čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17, zatímco pokuty uložené napadeným rozhodnutím
         se opírají o čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003. Nicméně, jelikož kritéria a maximální výše pro uložení pokut jsou totožné
         v obou těchto ustanoveních, lze judikaturu citovanou v předchozím bodě použít na čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003.

      105    Zadruhé při výkonu své posuzovací pravomoci, pokud jde o pokuty uložené na základě čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, je Komise
         povinna dodržovat obecné právní zásady, obzvláště zásady rovného zacházení a proporcionality, jak je vymezila judikatura Soudního
         dvora a Tribunálu (rozsudek Evonik Degussa v. Komise a Rada, bod 96 výše, bod 51, a rozsudek Degussa v. Komise, bod 95 výše,
         bod 77).

      106    Zatřetí za účelem zajištění předvídatelnosti a transparentnosti svého jednání je výkon posuzovací pravomoci Komise rovněž
         omezen pravidly chování, které si sama stanovila v oznámení o spolupráci z roku 2002 a ve svých pokynech z roku 1998. V tomto
         ohledu je třeba uvést, že uvedené oznámení a uvedené pokyny jednak stanoví pravidla chování, od kterých se Komise nemůže odchýlit,
         aniž je sankcionována z důvodu porušení obecných právních zásad, jako je zásada rovného zacházení nebo ochrana legitimního
         očekávání, a jednak zajišťují právní jistotu dotčených podniků tím, že stanoví metodiku, kterou si Komise uložila za účelem
         stanovování výše pokut ukládaných na základě čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 (v tomto smyslu viz rozsudky Soudního dvora
         Evonik Degussa v. Komise a Rada, bod 96 výše, body 52 a 53, a ze dne 19. března 2009, Archer Daniels Midland v. Komise, C‑510/06 P,
         Sb. rozh. s. I‑1843, bod 60; rozsudek Degussa v. Komise, bod 95 výše, body 78 a 82). Mimoto na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně,
         přijetí pokynů z roku 1998, poté v roce 2006 pokynů pro výpočet pokut uložených podle čl. 23 odst. 2 písm. a) nařízení č. 1/2003
         (Úř. věst. C 2010, s. 2) Komisí v rozsahu, v němž zapadá do právního rámce stanoveného v čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a v
         čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, pouze přispělo k přesnějšímu vymezení posuzovací pravomoci Komise, která již sama plyne
         z uvedených ustanovení, aniž z tohoto přijetí může být vyvozen závěr, že zákonodárce Unie původně nedostatečně vymezil pravomoc
         Komise v dotčené oblasti (viz v tomto smyslu rozsudek Schunk a Schunk Kohlenstoff-Technik v. Komise, bod 83 výše, bod 44).

      107    Začtvrté je třeba dodat, že podle článku 229 ES a článku 31 nařízení č. 1/2003 mají Soudní dvůr a Tribunál pravomoc přezkoumávat
         v plné jurisdikci žaloby proti rozhodnutím Komise, kterými stanoví pokutu, a mohou tak tato rozhodnutí jak zrušit, tak i zrušit,
         snížit nebo zvýšit uloženou pokutu. Známá a dostupná správní praxe Komise tak podléhá plnému přezkumu soudu Unie. Výkon tohoto
         přezkumu v ustálené a zveřejněné judikatuře umožnil upřesnit neurčité pojmy, které může čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17, poté
         čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 obsahovat (viz v tomto smyslu rozsudek Evonik Degussa v. Komise a Rada, bod 96 výše, bod
         54, a rozsudek Degussa v. Komise, bod 95 výše, bod 79).

      108    S ohledem na různé skutečnosti uvedené výše tak může obezřetný hospodářský subjekt, který si v případě potřeby obstará právní
         radu, s dostatečnou přesností předvídat metodu stanovení i výši pokut, které mu hrozí za dané chování. Skutečnost, že tento
         subjekt není s to předem znát přesnou výši pokut, které Komise v jednotlivých případech uloží, nemůže představovat porušení
         zásady legality trestů (rozsudek Evonik Degussa v. Komise a Rada, bod 96 výše, bod 55, a rozsudek Degussa v. Komise, bod 95
         výše, bod 83).

      109    Žalobkyně tedy nemohou tvrdit, že znění čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 nezaručuje stupeň předvídatelnosti vyžadovaný základními
         zásadami trestního práva a právního státu. Uvedené ustanovení totiž umožňuje dostatečně přesným způsobem předvídat metodu
         stanovování a úroveň ukládaných pokut (v tomto smyslu viz rozsudek Evonik Degussa v. Komise a Rada, bod 96 výše, bod 58).

      110    Zadruhé na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, se rozhodovací praxe Komise v oblasti pokut nevyvíjela nepředvídatelným nebo
         nahodilým způsobem.

      111    Zaprvé během období, pro která byla v napadeném rozhodnutí zjištěna čtyři protiprávní jednání, došlo pouze k reorganizaci
         metody stanovování pokut zveřejněním pokynů z roku 1998, které Soudní dvůr považoval za rozumně předvídatelné(rozsudek Dansk
         Rørindustri a další v. Komise, bod 88 výše, bod 231).

      112    Zadruhé, pokud jde o zvýšení úrovně pokut v návaznosti na přijetí pokynů z roku 1998, podle ustálené judikatury může Komise
         kdykoli přizpůsobit výši pokut, pokud to vyžaduje účinné použití pravidel Unie v oblasti hospodářské soutěže (rozsudek Musique
         diffusion française a další v. Komise, bod 54 výše, bod 109, a rozsudek Tribunálu ze dne 20. března 2002, LR AF 1998 v. Komise,
         T‑23/99, Recueil, s. II‑1705, bod 237), přičemž takové pozměnění správní praxe může být považováno za objektivně odůvodněné
         účelem všeobecné ochrany před protiprávními jednáními porušujícími pravidla Unie v oblasti hospodářské soutěže. Zvýšení pokut
         v poslední době, jež uvádějí a napadají žalobkyně, tedy nelze samo o sobě považovat za protiprávní s ohledem na zásadu legality
         trestů, jelikož nepřekračuje právní rámec stanovený v čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003,
         jak jej vykládají soudy Unie (viz v tomto smyslu rozsudky Degussa v. Komise, bod 95 výše, bod 81, a Schunk a Schunk Kohlenstoff-Technik
         v. Komise, bod 83 výše, bod 43).

      113    Zatřetí argument, podle něhož Rada přijetím čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 nesplnila svou
         povinnost jasně vymezit pravomoc svěřenou Komisi, a z tohoto důvodu přenesla na Komisi pravomoc, která na základě Smlouvy
         o ES přísluší Radě, a to v rozporu s článkem 83 ES, je třeba považovat za neopodstatněný.

      114    Na jedné straně jak bylo uvedeno výše, čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 sice ponechávají
         Komisi široký prostor pro uvážení, omezují však využití tohoto prostoru tím, že zavádí objektivní kritéria, která musí Komise
         dodržovat. Na straně druhé je třeba připomenout, že nařízení č. 17 a nařízení č. 1/2003 byla přijata na základě čl. 83 odst. 1 ES,
         který stanoví, že „[n]ařízení nebo směrnice potřebné k provedení zásad uvedených v článcích 81 [ES] a 82 [ES] přijímá Rada
         na návrh Komise a po konzultaci s Evropským parlamentem […]“. Cílem těchto nařízení a směrnic je podle čl. 83 odst. 2 písm. a)
         a d) ES zejména „zajistit dodržování zákazů uvedených v čl. 81 odst. 1 [ES] a v článku 82 [ES] stanovením pokut a penále“
         a „vymezit úlohy Komise a Soudního dvora při provádění ustanovení uvedených v tomto odstavci“. Ostatně je třeba připomenout,
         že podle čl. 211 první odrážky ES Komise „dbá na provádění této smlouvy, jakož i aktů přijatých orgány na jejím základě“ a že
         na základě třetí odrážky stejného článku disponuje „vlastní rozhodovací pravomoc[í]“ (rozsudky Degussa v. Komise, bod 95 výše,
         bod 86, a Schunk a Schunk Kohlenstoff-Technik v. Komise, bod 83 výše, bod 48).

      115    Z toho vyplývá, že pravomoc ukládat pokuty v případech porušení článků 81 ES a 82 ES nelze považovat za původně příslušející
         Radě, která ji svěřila či jejím výkonem pověřila Komisi ve smyslu čl. 202 třetí odrážky ES. Podle výše uvedených ustanovení
         Smlouvy o ES totiž tato pravomoc spadá do úkolu Komise dbát na uplatňování práva Unie, přičemž tento úkol je upřesněn, upraven
         a formalizován, pokud jde o uplatňování článků 81 ES a 82 ES, nařízením č. 17 a nařízením č. 1/2003. Pravomoc ukládat pokuty,
         kterou tato nařízení přiznávají Komisi, vyplývá tedy z ustanovení samotné Smlouvy o ES a jejím cílem je umožnit faktické provádění
         zákazů stanovených v uvedených článcích (rozsudky Degussa v. Komise, bod 95 výše, bod 87, a Schunk a Schunk Kohlenstoff-Technik
         v. Komise, bod 83 výše, bod 49).

      116    Z těchto úvah vyplývá, že námitka protiprávnosti vznesená proti čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, vycházející z porušení
         zásady legality trestů, musí být zamítnuta.

       K námitce protiprávnosti pokynů z roku 1998, vycházející z porušení zásady zákazu zpětné účinnosti
      117    Žalobkyně připomínají, že akt Unie se nemůže začít uplatňovat před jeho vyhlášením a že čl. 49 odst. 1 druhá věta listiny
         stanoví, že nesmí být uložen trest přísnější, než jaký bylo možno uložit v době spáchání trestného činu. V projednávané věci
         pokyny z roku 1998 porušují zásadu zákazu zpětné účinnosti, jelikož překračují meze předvídatelnosti. Za tímto účelem žalobkyně
         zdůrazňují, že zpřísnění rozhodovací politiky v oblasti pokut je výsledkem činnosti Komise, a nikoliv zákonodárce.

      118    Z judikatury vyplývá, že zásada zákazu zpětné účinnosti trestních zákonů, zakotvená v článku 7 EÚLP představuje obecnou právní
         zásadu Unie, jejíž dodržování je nutné, jsou-li ukládány pokuty za porušení pravidel hospodářské soutěže, a že tato zásada
         vyžaduje, aby vyslovené sankce odpovídaly sankcím, jež byly stanoveny v době, kdy k porušení došlo (rozsudek Dansk Rørindustri
         a další v. Komise, bod 88 výše, bod 202; rozsudky Tribunálu LR AF 1998 v. Komise, bod 112 výše, body 218 až 221, a ze dne
         9. července 2003, Archer Daniels Midland a Archer Daniels Midland Ingredients v. Komise, T‑224/00, Recueil, s. II‑2597, body
         39 až 41).

      119    Bylo rovněž rozhodnuto, že přijetí pokynů, které mohou měnit obecnou soutěžní politiku Komise v oblasti pokut, může v zásadě
         spadat do působnosti zásady zákazu zpětné účinnosti (rozsudek Dansk Rørindustri a další v. Komise, bod 88 výše, bod 222).

      120    Na jedné straně totiž mohou pokyny z roku 1998 způsobovat právní účinky. Tyto právní účinky nevyplývají z vlastního normativního
         charakteru pokynů z roku 1998, ale z jejich přijetí a zveřejnění Komisí. Toto přijetí a zveřejnění pokynů z roku 1998 vede
         k vlastnímu omezení posuzovací pravomoci Komise, která se nemůže od těchto pokynů odchýlit, aniž je případně sankcionována
         z důvodu porušení obecných právních zásad, jako je rovné zacházení, ochrana legitimního očekávání a právní jistota (viz v tomto
         smyslu rozsudek Dansk Rørindustri a další v. Komise, bod 88 výše, body 209 až 212).

      121    Na straně druhé podle judikatury ESLP týkající se čl. 7 odst. 1 EÚLP toto ustanovení brání zpětnému použití nového výkladu
         normy, která stanoví protiprávní jednání, v neprospěch obviněného (viz v tomto smyslu, Evropský soud pro lidská práva, rozsudky
         S.W. v. Spojené království ze dne 22. listopadu 1995, řada A č. 335‑B, body 34 až 36; C.R. v. Spojené království ze dne 22. listopadu
         1995, řada A č. 335‑C, body 32 až 34; Cantoni v. Francie ze dne 15. listopadu 1996, Sbírka rozsudků a rozhodnutí, 1996‑V, body 29 až 32, a Coëme a další v. Belgie ze dne 22. června 2000, Sbírka rozsudků a rozhodnutí, 2000‑VII, bod 145). Tak je tomu podle této judikatury zvláště tehdy, když se jedná o soudní výklad, jehož výsledek nebyl
         v době, kdy bylo protiprávní jednání spácháno, rozumně předvídatelný, zejména s ohledem na výklad zastávaný v této době v judikatuře
         týkající se dotčeného právního ustanovení. Je nicméně třeba upřesnit, že z téže judikatury vyplývá, že dosah pojmu „předvídatelnost“
         do značné míry závisí na obsahu textu, o nějž se jedná, oblasti, kterou pokrývá, jakož i na množství a postavení jeho adresátů.
         Předvídatelnost zákona tak nebrání tomu, aby dotyčná osoba byla přinucena obstarat si odborné rady pro přiměřené posouzení
         důsledků, jež mohou za okolností konkrétního případu z daného aktu vyplývat. Konkrétněji, podle výše uvedeného rozsudku Cantoni
         v. Francie (bod 35) to platí zvláště pro podnikatele, kteří obvykle musí při výkonu svého povolání prokazovat značnou obezřetnost.
         Od nich je proto možné očekávat, že rizika své činnosti posoudí obzvláště pečlivě.

      122    S přihlédnutím k předcházejícímu a za účelem přezkumu dodržování zásady zákazu zpětné účinnosti je třeba ověřit, zda dotčená
         změna, kterou představuje přijetí pokynů z roku 1998, byla rozumně předvídatelná v době, kdy byla dotyčná protiprávní jednání
         spáchána (viz v tomto smyslu rozsudek Dansk Rørindustri a další v. Komise, bod 88 výše, bod 224).

      123    V tomto ohledu je třeba nejprve konstatovat, že údajné zvýšení úrovně pokut z důvodu uplatnění pokynů z roku 1998 nepřekračuje
         právní rámec stanovený čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, jelikož pokyny výslovně ve svém
         bodě 5 písm. a) stanoví, že uložené pokuty nemohou v žádném případě překročit maximální výši 10 % obratu stanovenou uvedenými
         ustanoveními.

      124    Dále je třeba konstatovat, že hlavní inovace pokynů z roku 1998 spočívá v tom, že výchozím bodem pro výpočet je základní částka
         určená rozpětími stanovenými v tomto ohledu uvedenými pokyny, přičemž tato rozpětí odrážejí různé stupně závažnosti protiprávních
         jednání, které ale jako takové nesouvisejí s relevantním obratem. Tato metoda je tak v podstatě založena na stanovení sazeb
         pokut, byť relativním a pružném (rozsudky Dansk Rørindustri a další v. Komise, bod 88 výše, bod 225, a Archer Daniels Midland
         v. Komise, bod 106 výše, bod 61).

      125    Nakonec musí být připomenuto, že skutečnost, že Komise v minulosti uplatňovala pokuty určité úrovně na různé typy protiprávních
         jednání, ji nemůže zbavit možnosti zvýšit tuto úroveň v mezích uvedených v nařízení č. 17 a v nařízení č. 1/2003, je-li to
         nezbytné k tomu, aby bylo zajištěno provádění soutěžní politiky Unie, ale že naopak účinné použití soutěžních pravidel Unie
         vyžaduje, aby Komise měla možnost kdykoli přizpůsobit úroveň pokut potřebám této politiky (viz v tomto smyslu rozsudky Soudního
         dvora Musique Diffusion française a další v. Komise, bod 54 výše, bod 109; ze dne 2. října 2003, Aristrain v. Komise, C‑196/99 P,
         Recueil, s. I‑11005, bod 81, a Dansk Rørindustri a další v. Komise, bod 88 výše, bod 227; rozsudky Tribunálu ze dne 10. března
         1992, Solvay v. Komise, T‑12/89, Recueil, s. II‑907, bod 309, a ze dne 14. května 1998, Europa Carton v. Komise, T‑304/94,
         Recueil, s. II‑869, bod 89).

      126    Z toho plyne, že podniky, vůči nimž se vede správní řízení, jež může vyústit v pokutu, nemohou nabýt legitimního očekávání,
         že Komise nepřekročí úroveň pokut používanou dříve, ani očekávání ohledně metody jejich výpočtu (rozsudek Dansk Rørindustri
         a další v. Komise, bod 88 výše, bod 228).

      127    Uvedené podniky tedy musejí vzít v úvahu možnost, že se Komise kdykoli rozhodne zvýšit úroveň výše pokut ve srovnání s úrovní
         používanou v minulosti. Toto platí nejen tehdy, pokud Komise přikročí ke zvýšení úrovně výše pokut při jejich uložení v individuálních
         rozhodnutích, ale rovněž tehdy, pokud k tomuto zvýšení dojde v projednávaných případech použitím obecně závazných pravidel
         chování, jako jsou pokyny z roku 1998 (rozsudky Dansk Rørindustri a další v. Komise, bod 88 výše, body 229 a 230, a Archer
         Daniels Midland v. Komise, bod 106 výše, bod 59).

      128    Z toho vyplývá, že žalobkyně se nesprávně domnívají, že pokyny z roku 1998 porušují zásadu zákazu zpětné účinnosti tím, že
         vedly k ukládání vyšších pokut, než byly pokuty ukládané v minulosti, a že v projednávané věci byly překročeny meze předvídatelnosti.
         Pokyny a zvláště nová metoda výpočtu pokut, již tyto pokyny obsahují, za předpokladu, že má přitěžující účinek, pokud jde
         o úroveň ukládaných pokut, byly rozumně předvídatelné pro podniky, jako jsou žalobkyně, v době, kdy byla dotyčná protiprávní
         jednání spáchána (viz v tomto smyslu rozsudek Dansk Rørindustri a další v. Komise, bod 88 výše, bod 231). Z totožných důvodů
         nemusela Komise ani v pokynech z roku 1998 uvádět, že zvýšení úrovně pokut bylo nutné za účelem zajištění provádění politiky
         Společenství v oblasti hospodářské soutěže.

      129    Pokud jde o argumentaci, podle které bylo zpřísnění rozhodovací politiky v oblasti pokut výsledkem činnosti Komise, a nikoliv
         zákonodárce, tato argumentace splývá s argumentací dovolávanou v rámci námitky protiprávnosti vycházející z nedostatku pravomoci
         Komise a je přezkoumána v bodech 131 až 137 níže.

      130    Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že projednávaná námitka protiprávnosti musí být rovněž zamítnuta.

       K námitce protiprávnosti pokynů z roku 1998, vycházející z nedostatku pravomoci Komise a, podpůrně, z jejich netransparentnosti
            a nepředvídatelnosti
      131    Žalobkyně tvrdí, že značná posuzovací pravomoc přiznaná Komisi čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 vyžaduje, aby existovala
         abstraktní a obecná konkretizace, tedy hmotněprávní pravidlo. Oproti Radě však Komise nemá pravomoc k přijetí takové normy.
         Mimoto, i kdyby konkretizace „rámce pokuty“ provedená Komisí byla legální, pokyny z roku 1998 by byly v každém případě neúčinné,
         jelikož nemohou zaručit minimální stupeň transparentnosti a předvídatelnosti nutný při stanovování výše pokuty.

      132    Zaprvé je třeba uvést, že žalobkyně ve svých písemnostech neupřesnily ustanovení, které bylo Komisí při přijímání pokynů z roku
         1998 porušeno. Když byly na tuto otázku dotázány při jednání, žalobkyně uvedly, že podle zásady legality trestů příslušelo
         přijmout abstraktní pravidla pro výpočet pokut Radě.

      133    Přijetí pokynů z roku 1998 Komisí však v rozsahu, v němž zapadá do právního rámce stanoveného v čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17,
         poté v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, pouze přispělo k přesnějšímu vymezení posuzovací pravomoci Komise, která již sama
         plyne z těchto ustanovení (v tomto smyslu viz rozsudek Schunk a Schunk Kohlenstoff-Technik v. Komise, bod 83 výše, bod 44).
         Za těchto podmínek je třeba zamítnout argument vycházející z nedostatku pravomoci Komise pro přijetí pokynů.

      134    Zadruhé je třeba rovněž zamítnout argumenty vycházející z netransparentnosti a nepředvídatelnosti pokynů z roku 1998.

      135    Ve snaze o transparentnost a za účelem zvýšení právní jistoty dotčených podniků totiž Komise jednak zveřejnila uvedené pokyny
         a uvedla v nich metodu výpočtu, kterou si Komise stanovila v každém konkrétním případě. V tomto ohledu měl ostatně Soudní
         dvůr za to, že Komise se přijetím takových pravidel chování a zveřejněním oznámení, že je napříště použije na případy jimi
         dotčené, omezuje při výkonu své posuzovací pravomoci a nemůže se od těchto pravidel odchýlit, aniž je případně sankcionována
         z důvodu porušení obecných právních zásad, jako je zásada rovného zacházení a zásada ochrany legitimního očekávání. Soudní
         dvůr rovněž rozhodl, že pokyny stanoví obecným a abstraktním způsobem metodologii, kterou si Komise uložila za účelem stanovení
         výše pokut, a v důsledku toho zajišťují právní jistotu podniků (rozsudek Dansk Rørindustri a další v. Komise, bod 88 výše,
         body 211 a 213; viz rovněž rozsudek Archer Daniels Midland v. Komise, bod 106 výše, bod 60).

      136    Kromě toho může obezřetný hospodářský subjekt, který si v případě potřeby obstará právní radu, s dostatečnou přesností předvídat
         metodu stanovení i výši pokut, které mu hrozí za dané chování (rozsudek Evonik Degussa v. Komise a Rada, bod 96 výše, bod
         55). Tento subjekt není sice s to předem znát s přihlédnutím k pokynům z roku 1998 přesnou výši pokuty, kterou Komise v jednotlivých
         případech uloží. Nicméně vzhledem k závažnosti protiprávních jednání, která má Komise sankcionovat, cíle potlačování a odrazování
         odůvodňují, že bylo dotyčným podnikům znemožněno odhadnout zisky, jež by jim byly plynuly z účasti na protiprávním jednání
         s předchozím zohledněním výše pokuty, která jim z důvodu protiprávního chování bude uložena (rozsudek Degussa v. Komise, bod
         95 výše, bod 83).

      137    Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že námitka protiprávnosti pokynů z roku 1998, vycházející z nedostatku pravomoci Komise a podpůrně
         z jejich netransparentnosti a nepředvídatelnosti, není opodstatněná.

       K námitce protiprávnosti oznámení o spolupráci z roku 2002, vycházející z porušení zásady zákazu zpětné účinnosti a zásady
            ochrany legitimního očekávání
      138    Žalobkyně tvrdí, že použití oznámení o spolupráci z roku 2002 v projednávané věci, i když se většina skutkových okolností,
         kterých se dotýká napadené rozhodnutí, stala před jeho vstupem v platnost, porušuje zásadu zákazu zpětné účinnosti. Podle
         žalobkyň měla Komise použít své oznámení o neuložení nebo snížení pokut v případech kartelových dohod (Úř. věst. 1996, C 207,
         s. 4) (dále jen „oznámení o spolupráci z roku 1996“), což by umožnilo snížit pokutu o 10 až 50 % za nezpochybnění skutkových
         zjištění namísto symbolického snížení ve výši 1 %, které bylo provedeno v napadeném rozhodnutí (body 777, 806, 835 a 854 odůvodnění
         napadeného rozhodnutí). Použitím oznámení o spolupráci z roku 2002 Komise rovněž porušila zásadu legitimního očekávání.

      139    Je třeba připomenout, že oznámení o spolupráci z roku 1996 stanovilo v bodě D, že podnik má nárok „na 10% až 50% snížení výše
         pokuty, která by mu byla uložena, pokud by ke spolupráci nedošlo […], jestliže […] po obdržení oznámení námitek inform[oval]
         Komisi, že nezpochybňuje věcnou správnost skutkových zjištění, na kterých Komise založila svá obvinění“. Oznámení o spolupráci
         z roku 2002 již neupravuje snížení výše pokuty z tohoto důvodu.

      140    Pokud jde o údajnou zpětnou účinnost oznámení o spolupráci z roku 2002, musí být konstatováno, že bod 28 uvedeného oznámení
         stanoví, že „[o]de dne 14. února 2002 toto oznámení nahrazuje oznámení [o spolupráci] z roku 1996 pro všechny případy, v nichž
         se žádný podnik neobrátil na Komisi, aby využil příznivého zacházení uvedeného v daném oznámení“. S ohledem na skutečnost,
         že oznámení o spolupráci z roku 2002 bylo zveřejněno dne 19. února 2002, uvedené oznámení tedy sice stanoví retroaktivní použití
         svých ustanovení, které je nicméně omezeno na období od 14. února 2002 do 18. února 2002, včetně. Jelikož žádný z účastníků
         kartelové dohody nepodal žádost na základě oznámení o spolupráci z roku 2002 před 2. únorem 2004 (body 94, 105, 115 a 127
         odůvodnění napadeného rozhodnutí), případná protiprávnost vyplývající z uvedené zpětné účinnosti oznámení o spolupráci z roku
         2002 se nemohla dotknout legality napadeného rozhodnutí.

      141    V projednávané věci nicméně žalobkyně zpochybňují okamžité použití oznámení o spolupráci z roku 2002 pro výpočet pokut za
         skutkové okolnosti, ke kterým došlo z části před rokem 2002.

      142    Zaprvé, jak vyplývá ze spisu, je třeba konstatovat, že přinejmenším šestkrát v průběhu správního řízení žalobkyně výslovně
         požádaly o použití oznámení o spolupráci z roku 2002.

      143    Zadruhé, v každém případě z judikatury vyplývá, že zásada zákazu zpětné účinnosti nebrání uplatnění pokynů s možnými přitěžujícími
         účinky ohledně výše pokut uložených za protiprávní jednání spáchaná před jejich přijetím, za podmínky, že politika, která
         je zavádí, byla rozumně předvídatelná v době, kdy k dotyčným protiprávním jednáním došlo (rozsudek Dansk Rørindustri a další
         v. Komise, bod 88 výše, body 202 až 232; rozsudek Tribunálu ze dne 12. prosince 2007, BASF a UCB v. Komise, T‑101/05 a T‑111/05,
         Sb. rozh. s. II‑4949, bod 233; viz rovněž rozsudek Archer Daniels Midland v. Komise, bod 106 výše, bod 66). Žalobkyně přitom
         netvrdí, že změna, ke které došlo přijetím oznámení o spolupráci z roku 2002, nebyla předvídatelná.

      144    Pokud jde o údajné porušení legitimního očekávání žalobkyň, které vyplývalo z použití oznámení o spolupráci z roku 2002 na
         protiprávní jednání, ke kterým došlo částečně před jeho vstupem v platnost, stačí konstatovat, že podle ustálené judikatury
         hospodářské subjekty nemohou uplatňovat legitimní očekávání na zachování stávající situace, která může být změněna orgány
         v rámci jejich posuzovací pravomoci (viz rozsudky Soudního dvora ze dne 5. října 1994, Německo v. Rada, C‑280/93, Recueil,
         s. I‑4973, bod 80, a ze dne 30. června 2005, Alessandrini a další v. Komise, C‑295/03 P, Sb. rozh. s. I‑5673, bod 89 a citovaná
         judikatura). Kromě toho použití oznámení o spolupráci z roku 1996 mohlo být v každém případě kdykoli uplatněno žalobkyněmi
         prostřednictvím žádosti předložené Komisi na základě tohoto oznámení před vstupem oznámení o spolupráci z roku 2002 v platnost.
         Z toho vyplývá, že tato část žalobního důvodu musí být zamítnuta.

      145    V důsledku toho je třeba zamítnout námitku protiprávnosti oznámení o spolupráci z roku 2002, vycházející z porušení zásady
         zákazu zpětné účinnosti, a výtku vycházející z porušení zásady legitimního očekávání.

       K námitce protiprávnosti oznámení o spolupráci z roku 2002, vycházející z porušení obecných právních zásad nemo tenetur, in
            dubio pro reo a proporcionality, jakož i ze zneužití posuzovací pravomoci
      146    Žalobkyně tvrdí, že oznámení o spolupráci z roku 2002 je protiprávní z důvodu skutečnosti, že porušuje obecné právní zásady
         a překračuje posuzovací pravomoc přiznanou Komisi. Oznámení o spolupráci z roku 2002 tak porušuje zásadu nemo tenetur, zásadu in dubio pro reo a zásadu proporcionality. Jeho přijetí představuje zneužití posuzovací pravomoci Komise a toto oznámení je tedy nepoužitelné
         na projednávanou věc, takže důkazy poskytnuté v rámci oznámení o spolupráci z roku 2002 nelze použít, jelikož použití důkazů
         získaných protiprávním způsobem je zakázáno.

      147    Je třeba samostatně přezkoumat jednotlivé výtky předložené v rámci projednávané námitky.

       K první výtce vycházející z porušení zásady nemo tenetur
      148    Žalobkyně připomínají, že v souladu se zásadou nemo tenetur nikdo nemůže být nucen k sebeobviňování nebo svědčení proti sobě samému. Oznámení o spolupráci z roku 2002 tuto zásadu porušuje,
         protože v praxi nutí podniky ke spolupráci s Komisí a k jejich přiznání. Pouze první podnik, který předloží důkazy, které
         splňují podmínky bodu 8 písm. a) nebo b) oznámení o spolupráci z roku 2002, může mít nárok na neuložení pokuty, takže všechny
         podniky „v závodě o první místo“ poskytují úplná (a někdy přehnaná) přiznání Komisi, aniž mohou srovnat užitečnost spolupráce,
         která se projevuje ve snížení vypočtené pokuty, a nevýhody, které taková spolupráce přináší. Kromě toho se na základě spolupráce
         v rámci oznámení o spolupráce z roku 2002 podnik zbavuje možnosti zpochybnit skutková zjištění, byť chybná, předložená ostatními
         podniky, neboť Komise považuje jakékoliv zpochybnění skutkových zjištění za nedostatek spolupráce ve smyslu bodů 11 a 23 oznámení
         o spolupráci z roku 2002, což znamená vážné riziko nepřiznání snížení pokuty z tohoto důvodu.

      149    Z judikatury na jedné straně vyplývá, že na základě obecných právních zásad Unie, jejichž nedílnou součástí jsou základní
         práva a s přihlédnutím k nimž je třeba vykládat všechny předpisy práva Unie, mají podniky právo, aby nebyly nuceny Komisí
         k přiznání své účasti na protiprávním jednání (viz v tomto smyslu rozsudky Soudního dvora ze dne 18. října 1989, Orkem v. Komise,
         374/87, Recueil, s. 3283, bod 35, a ze dne 15. října 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise, C‑238/99 P, C‑244/99 P,
         C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P až C‑252/99 P a C‑254/99 P, Recueil, s. I‑8375, bod 273).

      150    Na straně druhé, jestliže Komise nemůže donutit podnik k tomu, aby přiznal svou účast na protiprávním jednání, není jí proto
         ještě bráněno vzít v úvahu při stanovení výše pokuty pomoc, kterou jí tento podnik ze své vlastní vůle poskytl pro účely prokázání
         existence protiprávního jednání (rozsudky Soudního dvora ze dne 14. července 2005, Acerinox v. Komise, C‑57/02 P, Sb. rozh.
         s. I‑6689, bod 87, a ThyssenKrupp v. Komise, C‑65/02 P a C‑73/02 P, Sb. rozh. s. I‑6773, bod 50).

      151    Žalobkyně nemohou tvrdit, že judikatura citovaná výše v bodech 149 a 150 je „překonaná“. Naopak, Soudní dvůr ji výslovně potvrdil
         poté, co se seznámil s vývojem judikatury ESLP, zejména s rozsudkem Funke v. Francie ze dne 25. února 1993 (řada A č. 256 A)
         a s rozsudkem Saunders v. Spojené království ze dne 17. prosince 1996 (Sbírka rozsudků a rozhodnutí, 1996-VI), na které odkazují žalobkyně (rozsudek Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise, bod 149 výše, body 273 až
         280).

      152    S přihlédnutím k zásadám stanoveným v judikatuře citované výše v bodech 149 a 150 je tedy třeba přezkoumat legalitu oznámení
         o spolupráci z roku 2002 ve vztahu k zásadě nemo tenetur.

      153    V tomto ohledu je třeba konstatovat, že spolupráce na základě oznámení o spolupráci z roku 2002 má čistě dobrovolnou povahu
         ze strany dotyčného podniku. Tento podnik totiž není žádným způsobem nucen k poskytnutí důkazů týkajících se údajné kartelové
         dohody. Stupeň spolupráce, kterou hodlá podnik poskytnout v rámci správního řízení, závisí tedy výlučně na jeho svobodné vůli,
         a není v žádném případě uložen oznámením o spolupráci z roku 2002 (v tomto smyslu viz rozsudek ThyssenKrupp v. Komise, bod
         150 výše, bod 52, a stanovisko generálního advokáta F. Légera předcházející tomuto rozsudku, Sb. rozh. s. I‑6777, bod 140).

      154    Argument, podle kterého se na základě spolupráce podnik zbavuje možnosti zpochybnit skutková zjištění, byť chybná, předložená
         ostatními podniky, vychází z chybného výkladu oznámení o spolupráci z roku 2002.

      155    Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, ani bod 11 tohoto oznámení, který vyžaduje od dotčeného podniku, aby „plně, stále a pohotově
         spoluprac[oval] v průběhu celého správního postupu“, ani bod 23 tohoto oznámení, který stanoví, že Komise „může […] vzít v úvahu
         rozsah a stálost jakékoli spolupráce, kterou podnik poskytl poté, co předložil důkazy“, nevyžadují po dotčeném podniku, aby
         nezpochybnil nebo neopravil chybné skutkové okolnosti předložené jiným podnikem. Mimoto tvrzení žalobkyň vychází z chybného
         předpokladu, podle kterého chybná jednostranná prohlášení jediného podniku, který se účastnil kartelové dohody, nepodpořená
         důkazy, stačí k prokázání protiprávního jednání.

      156    Kromě toho na rozdíl od oznámení o spolupráci z roku 1996 oznámení o spolupráci z roku 2002 nestanoví žádné snížení pokuty
         za nezpochybnění skutkových zjištění. Nelze se tedy domnívat, že oznámení o spolupráci z roku 2002 „ukládá“ podnikům, které
         chtějí, aby se na ně toto oznámení použilo, nezpochybňovat skutkové okolností předložené ostatními podniky.

      157    V každém případě, údajná povinnost podniku nezpochybňovat skutkové okolnosti, kterých se nedopustil, vychází z čistě teoretického
         případu podniku, který se sám obviní z protiprávního jednání, které nespáchal, ve snaze získání snížení pokuty, u které se
         nicméně obává, že mu bude uložena. Takový odhad nemůže zakládat argumentaci vycházející z porušení zásady nemo tenetur (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 16. listopadu 2000, Finnboard v. Komise, C‑298/98 P, Recueil, s. I‑10157,
         bod 58).

      158    Z toho vyplývá, že první výtku předloženou v rámci námitky protiprávnosti oznámení o spolupráci z roku 2002 je třeba zamítnout.

       K druhé výtce vycházející z porušení zásady in dubio pro reo
      159    Žalobkyně tvrdí, že v souladu se zásadou in dubio pro reo nebo se zásadou presumpce neviny nese Komise důkazní břemeno ohledně protiprávního jednání a viny podniku. Oznámení o spolupráci
         z roku 2002 porušuje zásadu presumpce neviny, neboť v praxi vede k tomu, že důkaz o vlastním protiprávním jednání a o vlastní
         vině, jakož i o protiprávních jednáních a vině ostatních podniků předkládají podniky.

      160    Je třeba připomenout, že zásada presumpce neviny, jak vyplývá především z čl. 6 odst. 2 EÚLP, je součástí základních práv,
         která jsou podle judikatury Soudního dvora, mimoto opětovně potvrzené čl. 6 odst. 2 EU, jakož i článkem 48 Listiny, uznaná
         právním řádem Unie. S ohledem na povahu dotčených protiprávních jednání a na povahu a stupeň přísnosti souvisejících sankcí
         se zásada presumpce neviny použije zejména na řízení o porušení pravidel hospodářské soutěže uplatnitelných na podniky, v rámci
         kterých může být rozhodnuto o pokutách či penále (viz rozsudek Degussa v. Komise, bod 95 výše, bod 115 a citovaná judikatura).

      161    Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, oznámení o spolupráci z roku 2002 neporušuje zásadu presumpce neviny.

      162    Zaprvé, jak bylo připomenuto v bodě 153 výše, spolupráce na základě tohoto oznámení je ze strany dotčeného podniku čistě dobrovolná.
         Neznamená žádnou povinnost podniku předložit důkazy o protiprávním jednání, kterého se účastnil.

      163    Zadruhé oznámení o spolupráci z roku 2002 se nedotýká povinnosti Komise, která nese důkazní břemeno ohledně protiprávních
         jednání, která konstatuje, předložit důkazy způsobilé právně dostačujícím způsobem prokázat existenci skutečností zakládajících
         protiprávní jednání. Nicméně, za účelem prokázání existence protiprávního jednání je Komise oprávněna vycházet z jakéhokoliv
         užitečného poznatku, který má k dispozici. Aniž tím poruší zásadu presumpce neviny, je oprávněna vycházet nejen z dokumentů,
         které získala při šetřeních na základě nařízení č. 17 a č. 1/2003 nebo které obdržela v reakci na žádosti o informace na základě
         uvedených nařízení, ale rovněž z důkazů, které jí podnik dobrovolně předložil na základě tohoto oznámení.

      164    Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že výtce vycházející z protiprávnosti oznámení o spolupráci z roku 2002 v tom, že porušuje
         zásadu presumpce neviny, nelze rovněž vyhovět.

       K třetí výtce vycházející z porušení zásady proporcionality
      165    Žalobkyně tvrdí, že oznámení o spolupráci z roku 2002 není ani nutné, ani přiměřené a tedy, že porušuje zásadu proporcionality.
         Není nutné, jelikož nařízení č. 1/2003, zejména jeho články 18 až 21, poskytuje Komisi dostatečné prostředky pro vyšetřování
         kartelových dohod. Není ani vhodné ani přiměřené. I když uvedené oznámení totiž umožňuje lépe prokázat existenci kartelových
         dohod, což podporuje zájem Společenství, odměňuje podniky, které porušily článek 81 ES, a znevýhodňuje čestné podniky, protože
         brání tomu, aby podnikům, které se účastnily kartelové dohody a měly z ní prospěch, byla uložena pokuta. Oznámení o spolupráci
         z roku 2002 se rovněž dotýká zájmu Společenství, který spočívá v sankcionování protiprávních jednání v rozporu s právem hospodářské
         soutěže.

      166    Je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury zásada proporcionality, jež je jednou z obecných právních zásad Unie, vyžaduje,
         aby akty orgánů Unie nepřekročily meze toho, co je přiměřené a nezbytné k dosažení legitimních cílů sledovaných dotčenou právní
         úpravou, přičemž se rozumí, že pokud se nabízí volba mezi více přiměřenými opatřeními, je třeba zvolit nejméně omezující opatření
         a způsobené nevýhody nesmějí být nepřiměřené vzhledem ke sledovaným cílům (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 12. července
         2001, Jippes a další, C‑189/01, Recueil, s. I‑5689, bod 81 a citovaná judikatura).

      167    Je třeba rovněž připomenout, že Komise disponuje v rámci nařízení č. 1/2003 při stanovování výše pokut určitým prostorem pro
         uvážení za účelem směrování chování podniků ve smyslu dodržování pravidel hospodářské soutěže (viz v tomto smyslu rozsudek
         Groupe Danone v. Komise, bod 57 výše, bod 134 a citovaná judikatura). Vzhledem k tomu, že oznámení o spolupráci z roku 2002
         je součástí politiky Komise týkající se stanovování pokut za horizontální kartelové dohody v rozporu s článkem 81 ES, je třeba
         tento prostor pro uvážení zohlednit při přezkumu výtky vycházející ze zásady proporcionality.

      168    Přitom je třeba konstatovat, že oznámení o spolupráci z roku 2002 se jeví jako přiměřený a nutný nástroj za účelem prokazování
         existence tajných horizontálních kartelových dohod, a tedy za účelem směrování chování podniků ve smyslu dodržování pravidel
         hospodářské soutěže.

      169    I když totiž nástroje stanovené v článcích 18 až 21 nařízení č. 1/2003, a sice žádosti o informace a šetření, představují
         opatření nezbytná v rámci stíhání protiprávních jednání v rozporu s právem hospodářské soutěže, je třeba uvést, že tajné kartelové
         dohody lze často obtížně odhalit a vyšetřit bez spolupráce dotčených podniků. I když pro účastníka kartelové dohody existuje
         vždy riziko, že kartel bude jednoho dne odhalen, zejména v návaznosti na podání stížnosti u Komise nebo u vnitrostátního orgánu,
         takový účastník, který hodlá ukončit svou účast, může být odrazen od toho, aby o kartelové dohodě informoval Komisi, z důvodu
         vysoké pokuty, která mu může být uložena. Tím, že oznámení o spolupráci z roku 2002 stanoví ochranu před pokutou v plném rozsahu
         nebo značné snížení pokuty ve prospěch podniků, které Komisi poskytnou důkazy o existenci horizontální kartelové dohody, snaží
         se zabránit tomu, aby se takový účastník rozhodl Komisi o existenci kartelové dohod neinformovat.

      170    Argument, podle kterého oznámení o spolupráci z roku 2002 umožňuje odměnit určité podniky, které se účastnily kartelových
         dohod zakázaných článkem 81 ES, je třeba zamítnout. Jak totiž zdůrazňuje Komise v bodě 4 uvedeného oznámení, „[z]ájmy spotřebitelů
         a občanů na zjištění a potrestání kartelů převažují nad zájmy na pokutování podniků, které Komisi umožní takové praktiky odhalit
         a zakázat“.

      171    Oznámení o spolupráci z roku 2002 tedy zjevně nepřekračuje meze toho, co je přiměřené a nezbytné k dosažení legitimního cíle,
         který sleduje.

      172    Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že výtka vycházející z protiprávnosti oznámení o spolupráci z roku 2002 v tom, že porušuje
         zásadu proporcionality, není opodstatněná.

       Ke čtvrté výtce vycházející ze zneužití posuzovací pravomoci
      173    Podle žalobkyň Komise přijetím oznámení o spolupráci z roku 2002 překročila posuzovací pravomoc, která je jí přiznána čl. 23
         odst. 2 a 3 nařízení č. 1/2003. Toto ustanovení Komisi ukládá, aby v rámci stanovení výše pokuty přihlédla k závažnosti a době
         trvání protiprávního jednání, což by bylo nemožné v rámci „úplného prominutí trestu“. Hlava A oznámení o spolupráci z roku
         2002 je tak protiprávní, což způsobuje protiprávnost oznámení v plném rozsahu.

      174    Je třeba připomenout, že v souladu s čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 „Komise může rozhodnutím uložit podnikům […] pokuty,
         pokud se úmyslně nebo z nedbalosti […] dopouštějí jednání v rozporu s články 81 nebo 82 [ES]“. Z toho vyplývá, že ze samotného
         znění tohoto ustanovení vyplývá, že Komise je oprávněna, nikoliv však povinna uložit pokutu podniku, který se dopustil protiprávního
         jednání v rozporu s článkem 81 ES.

      175    Mimoto čl. 23 odst. 2 a 3 nařízení č. 1/2003 taxativně nestanoví kritéria, která Komise může zohlednit při stanovení pokuty.
         Jednání podniku v průběhu správního řízení tedy může patřit mezi skutečnosti, ke kterým je třeba při tomto stanovení přihlédnout
         (v tomto smyslu viz rozsudek Finnboard v. Komise, bod 157 výše, bod 56 a citovaná judikatura).

      176    Komise tedy přijala pravidla chování v oznámení o spolupráci z roku 2002, která jí poskytují vodítko při výkonu její posuzovací
         pravomoci v oblasti stanovování pokut, aby zohlednila zejména jednání podniků v průběhu správního řízení a tak lépe zaručila
         rovné zacházení mezi dotčenými podniky, aniž překročila pravomoci, které jí přiznává nařízení č. 1/2003 (viz v tomto smyslu
         rozsudek Finnboard v. Komise, bod 157 výše, bod 57).

      177    Z toho vyplývá, že tato poslední výtka není rovněž opodstatněná.

      178    Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že námitku protiprávnosti oznámení o spolupráci z roku 2002 je třeba zamítnout v plném rozsahu.

       K žalobnímu důvodu vycházejícímu z konfiskujícího charakteru napadeného rozhodnutí v rozporu s mezinárodním právem
       K přípustnosti
      179    Komise zdůrazňuje, že žalobní důvod vycházející z konfiskujícího charakteru napadeného rozhodnutí v rozporu s mezinárodním
         právem nesplňuje požadavky čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu, a je v důsledku toho nepřípustný. Z faktického hlediska
         není v žalobě nijak popsán způsob, jak měly uložené pokuty skutečně dramatický dopad na schopnost hospodářského přežití dceřiných
         společností Schindler Holding. Z právního hlediska žalobkyně neurčují smlouvy, které by byly použitelné, ani normy, které
         by byly porušeny.

      180    Je třeba připomenout, že podle čl. 21 prvního pododstavce statutu Soudního dvora, který se použije na řízení před Tribunálem
         podle čl. 53 prvního pododstavce téhož statutu a čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu, musí přitom žaloba zejména obsahovat
         stručný popis žalobních důvodů. Tyto údaje musí být dostatečně jasné a přesné pro to, aby umožnily žalovanému připravit svou
         obranu a Tribunálu rozhodnout o žalobě případně i bez dalších podpůrných informací. Za účelem zajištění právní jistoty a řádného
         výkonu spravedlnosti pro to, aby byla žaloba přípustná, je třeba, aby hlavní skutkové a právní okolnosti, na kterých je založena,
         vyplývaly, přinejmenším stručně, ale uceleně a srozumitelně, z textu samotné žaloby (rozsudky Tribunálu ze dne 6. května 1997,
         Guérin automobiles v. Komise, T‑195/95, Recueil, s. II‑679, bod 20; ze dne 25. května 2004, Distilleria Palma v. Komise, T‑154/01,
         Sb. rozh. s. II‑1493, bod 58, a ze dne 12. března 2008, European Service Network v. Komise, T‑332/03, nezveřejněný ve Sbírce
         rozhodnutí, bod 229).

      181    V projednávané věci žalobkyně ve své žalobě dostatečně jasně a přesně popsaly, že uložení pokut společnosti Schindler napadeným
         rozhodnutím je konfiskující, a porušuje mezinárodní právo.

      182    Komise nemůže napadat skutečnost, že žaloba neurčuje smlouvy, které by byly použitelné. Žalobkyně se totiž ve své žalobě nedovolávaly
         žádného porušení dvoustranné nebo mnohostranné dohody týkající se ochrany investic. Odkazují pouze na existenci takových dohod
         za účelem prokázání existence normy mezinárodního zvykového práva, která byla v projednávané věci porušena. Žalobkyně tak
         ve své žalobě vysvětlují, že i když neexistuje obecná úmluva o ochraně investic mezi Evropským společenstvím a Švýcarskem,
         nelze vážně zpochybnit zákaz vyvlastnění bez odškodnění zahraničních investorů zakotvený v mezinárodním zvykovém právu. Na
         rozdíl od toho, co tvrdí Komise, je tedy porušená norma, a sice norma mezinárodního zvykového práva, jasně v žalobě uvedena.

      183    Žalobkyně mimoto vysvětlují, že konfiskující charakter uložených pokut se vztahuje ke značnému znehodnocení investic společnosti
         Schindler v Belgii, Lucembursku a Nizozemsku. Podle žalobkyň je závažnost zásahu do majetkových hodnot společnosti Schindler
         Holding zjevná na základě porovnání pokut s vlastním majetkem, ročním obratem a výsledkem hospodaření společností Schindler
         Belgie, Schindler Lucembursko a Schindler Nizozemsko.

      184    Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že projednávaný žalobní důvod splňuje požadavky ustanovení citovaných v bodě 180 výše. Projednávaný
         žalobní důvod je tedy přípustný.

       K věci samé
      185    Žalobkyně uvádějí, že ochrana zahraničních investorů je zakotvena v četných dvoustranných a mnohostranných dohodách o ochraně
         investic. Na základě těchto úmluv je přeshraniční držení podílů v podniku z jiného státu zahrnuto pod pojem „investice“ a vztahuje
         se na něj ochrana, která jednak umožňuje vyvlastnění pouze při dodržení velmi striktních podmínek a jednak ukládá, aby se
         zahraničními investory bylo zacházeno spravedlivě a za rovných podmínek ve státě, ve kterém provádějí investice. Taková ochrana
         je rovněž uznána mezinárodním zvykovým právem.

      186    Pokuty uložené společnosti Schindler Holding, společnosti založené podle švýcarského práva, odpovídají z hlediska jejich hospodářského
         účinku vyvlastnění investic společnosti Schindler Holding v Belgii, Lucembursku a Nizozemsku v rozporu s mezinárodním právem.
         Ačkoli uložení pokuty nepředstavuje formální vyvlastnění, zakládá nicméně faktické vyvlastnění, jelikož došlo ke značnému
         znehodnocení investic společnosti Schindler Holding v Belgii, Lucembursku a Nizozemsku. Závažnost zásahu do majetkových hodnot
         společnosti Schindler Holding je zjevná zejména na základě porovnání pokut s vlastním majetkem, ročním obratem a výsledkem
         hospodaření společností Schindler Belgie, Schindler Lucembursko a Schindler Nizozemsko.

      187    Je třeba připomenout, že pravomoci Společenství musejí být uplatňovány v souladu s mezinárodním právem (viz rozsudek Soudního
         dvora ze dne 3. září 2008, Kadi a Al Barakaat International Foundation v. Rada a Komise, C‑402/05 P a C‑415/05 P, Sb. rozh.
         s. I‑6351, bod 291 a citovaná judikatura).

      188    Právo vlastnit majetek je chráněno nejen mezinárodním právem, ale patří rovněž mezi obecné zásady práva Unie (viz rozsudek
         Kadi a Al Barakaat International Foundation v. Rada a Komise, bod 187 výše, bod 355 a citovaná judikatura). Nicméně jelikož
         se přednost mezinárodního práva před právem Unie nevztahuje na právo primární, obzvláště pak ne na obecné zásady, jejichž
         součástí jsou základní práva (rozsudek Kadi a Al Barakaat International Foundation v. Rada a Komise, bod 187 výše, bod 308),
         je třeba v rámci projednávaného žalobního důvodu přezkoumat, zda pokuty uložené společnosti Schindler Holding představují
         zásah do základního práva na ochranu vlastnictví.

      189    V tomto ohledu je třeba připomenout, že se právo vlastnit majetek neprojevuje jako absolutní výsada, ale musí k němu být přihlédnuto
         ve vztahu k jeho funkci ve společnosti. V důsledku toho může být výkon vlastnického práva omezen za podmínky, že tato omezení
         skutečně odpovídají cílům obecného zájmu sledovaným Společenstvím, a nejsou s ohledem na sledovaný cíl nepřiměřeným a neúnosným
         zásahem do samotné podstaty takto zaručeného práva (rozsudky Soudního dvora ze dne 11. července 1989, Schräder HS Kraftfutter,
         265/87, Recueil, s. 2237, bod 15; Německo v. Rada, bod 144 výše, bod 78, a Kadi a Al Barakaat International Foundation v. Rada
         a Komise, bod 187 výše, bod 355).

      190    Článek 3 odst. 1 písm. g) ES stanoví, že za účelem dosažení cílů Společenství činnosti Společenství zahrnují „systém zajišťující,
         aby na vnitřním trhu nebyla narušována hospodářská soutěž“. Z toho vyplývá, že uplatňování článků 81 ES a 82 ES představuje
         jeden z aspektů veřejného zájmu Společenství. V důsledku toho lze na základě těchto článků omezit užívání práva vlastnit majetek
         za podmínky, že tato omezení nejsou nepřiměřená a nepředstavují zásah do samotné podstaty tohoto práva (rozsudek Tribunálu
         ze dne 23. října 2003, Van den Bergh Foods v. Komise, T‑65/98, Recueil, s. II‑4653, bod 170).

      191    Je tedy třeba přezkoumat, zda pokuty uložené společnosti Schindler Holding představují nepřiměřený a neúnosný zásah do samotné
         podstaty základního práva na ochranu vlastnictví.

      192    Zaprvé je třeba konstatovat, že se sporné rozhodnutí nedotýká vlastnické struktury v rámci společnosti Schindler.

      193    Zadruhé, jestliže se platba pokuty sice dotýká majetkové hodnoty dlužné společnosti, nelze se domnívat, že v projednávané
         věci pokuty uložené společnosti Schindler Holding a jejím dceřiným společnostem zbavily tyto společnosti hodnoty v plném rozsahu.
         Ze spisu totiž vyplývá, že všechny pokuty uložené společnostem skupiny Schindler v napadeném rozhodnutí nedosahují maximální
         možné výše 10 % konsolidovaného obratu společnosti Schindler Holding za hospodářský rok, který předcházel datu napadeného
         rozhodnutí. Maximální výše 10 % stanovená v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 má přitom zejména chránit podniky proti nadměrné
         výši pokuty, která by mohla vést ke zničení jejich hospodářské podstaty (rozsudek Tribunálu ze dne 15. června 2005, Tokai
         Carbon a další v. Komise, T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 a T‑91/03, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 389).

      194    Zatřetí v rozsahu, v němž žalobkyně napadají uložení nadměrné pokuty dceřiným společnostem ve čtyřech dotčených zemích, je
         třeba uvést, že v napadeném rozhodnutí byla společnosti Schindler Holding za každé protiprávní jednání uložena společná a nerozdílná
         odpovědnost s danou dceřinou společností za platbu pokuty (viz rovněž body 63 až 91 výše). Jak zdůrazňuje Komise, stanovení
         vzájemných příspěvků společností, které jsou součástí stejné skupiny, společně a nerozdílně odpovědných za platbu téže pokuty,
         závisí na těchto společnostech. Napadené rozhodnutí se tedy nutně nedotýká hodnoty investic, které má společnost Schindler
         Holding ve svých dceřiných společnostech.

      195    Začtvrté v rozsahu, v němž žalobkyně zpochybňují uložení pokut za protiprávní jednání, které jsou nadměrné, pokud jsou uvedeny
         ve vztahu k obratu a ročnímu zisku dotčených dceřiných společností, taková argumentace splývá s žalobním důvodem vycházejícím
         z protiprávnosti napadeného rozhodnutí v rozsahu, v němž v něm byla založena solidární odpovědnost společnosti Schindler Holding.
         Pokuty uložené v projednávané věci by totiž mohly představovat zásah do práva vlastnit majetek pouze tehdy, pokud by se ukázalo,
         že národní dceřiné společnosti nepředstavují společně se společností Schindler Holding podnik ve smyslu hospodářské jednotky
         odpovědné za sankcionovaná protiprávní jednání. Takové pokuty by byly v každém případě protiprávní, jelikož by porušovaly
         čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003. Jak přitom vyplývá z bodů 63 až 91 výše, Komise právem přičetla protiprávní jednání dotčených
         národních dceřiných společností společnosti Schindler Holding.

      196    Z toho vyplývá, že projednávaný žalobní důvod je třeba zamítnout.

       K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení pokynů z roku 1998 a povinnosti uvést odůvodnění při stanovení výchozí částky
            pokut
       Úvodní poznámky
      197    Úvodem je třeba připomenout, že z ustálené judikatury vyplývá, že Komise požívá široké posuzovací pravomoci, pokud jde o metodu
         výpočtu pokut. Tato metoda, popsaná v pokynech z roku 1998, obsahuje různé proměnné umožňující Komisi vykonávat její posuzovací
         pravomoc v souladu s ustanoveními čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 3.
         září 2009, Papierfabrik August Koehler a další v. Komise, C‑322/07 P, C‑327/07 P a C‑338/07 P, Sb. rozh. s. I‑7191, bod 112
         a citovaná judikatura).

      198    Závažnost porušení práva hospodářské soutěže Unie musí být stanovena v závislosti na mnoha skutečnostech, jakými jsou zejména
         zvláštní okolnosti věci, její kontext a odrazující účinek pokut, a to aniž je sestaven závazný nebo taxativní výčet kritérií,
         ke kterým musí být povinně přihlédnuto (rozsudky Soudního dvora Archer Daniels Midland v. Komise, bod 106 výše, bod 72, a ze
         dne 3. září 2009, Prym a Prym Consumer v. Komise, C‑534/07 P, Sb. rozh. s. I‑7415, bod 54).

      199    Jak bylo uvedeno v bodě 24 výše, Komise v projednávaném případě stanovila výši pokut použitím metody definované v pokynech
         z roku 1998.

      200    Pokyny z roku 1998 sice nemohou být kvalifikovány jako právní pravidlo, které správa musí v každém případě dodržovat, představují
         však orientační pravidlo chování, podle něhož má být v praxi postupováno a od něhož se správa může v konkrétním případě odchýlit,
         pouze uvede-li důvody, které jsou slučitelné se zásadou rovného zacházení (viz rozsudek Dansk Rørindustri a další v. Komise,
         bod 88 výše, bod 209 a citovaná judikatura; rozsudek Tribunálu ze dne 8. října 2008, Carbone Lorraine v. Komise, T‑73/04,
         Sb. rozh. s. II‑2661, bod 70).

      201    Jak bylo uvedeno výše v bodě 135, Komise se přijetím takových pravidel chování a zveřejněním oznámení, že je napříště použije
         na případy jimi dotčené, omezuje při výkonu své posuzovací pravomoci a nemůže se od těchto pravidel odchýlit, aniž je případně
         sankcionována z důvodu porušení obecných právních zásad, jako je zásada rovného zacházení nebo ochrana legitimního očekávání
         (viz rozsudek Dansk Rørindustri a další v. Komise, bod 88 výše, bod 211 a citovaná judikatura; rozsudek Carbone‑Lorraine v. Komise,
         bod 200 výše, bod 71).

      202    Mimoto pokyny z roku 1998 stanoví obecným a abstraktním způsobem metodiku, kterou si Komise uložila za účelem stanovení výše
         pokut, a v důsledku toho zajišťují právní jistotu podniků (rozsudek Dansk Rørindustri a další v. Komise, bod 88 výše, body
         211 a 213).

      203    Nakonec je třeba připomenout, že pokyny z roku 1998 zaprvé stanoví posouzení závažnosti protiprávního jednání jako takového,
         na jejímž základě může být stanovena obecná výchozí částka (bod 1 A druhý pododstavec). Zadruhé je závažnost analyzována ve
         vztahu k povaze spáchaných protiprávních jednání a vlastnostem dotčeného podniku, zejména jeho velikosti a postavení na relevantním
         trhu, což může vést k vážení výchozí částky, zařazení podniků do kategorií a stanovení zvláštní výchozí částky (bod 1 A třetí
         až sedmý pododstavec).

       Napadené rozhodnutí
      204    Zaprvé v oddílu napadeného rozhodnutí věnovaném závažnosti protiprávních jednání (oddíl 13.6.1) Komise přezkoumává současně
         čtyři protiprávní jednání zjištěná v jeho článku 1 z toho důvodu, že „vykazují společné vlastnosti“ (bod 657 odůvodnění napadeného
         rozhodnutí). Tento oddíl je rozdělen na tři pododdíly, přičemž první pododdíl je nadepsaný „Povaha protiprávních jednání“
         (pododdíl 13.6.1.1), druhý pododdíl je nadepsaný „Velikost relevantního zeměpisného trhu“ (pododdíl 13.6.1.2) a třetí pododdíl
         je nadepsaný „Závěr ohledně závažnosti protiprávního jednání“ (pododdíl 13.6.1.3).

      205    V pododdílu nadepsaném „Povaha protiprávních jednání“ Komise v bodech 658 a 659 odůvodnění napadeného rozhodnutí vysvětluje
         následující:

      „658                Protiprávní jednání, která jsou předmětem tohoto rozhodnutí, spočívala především v tajné koluzi mezi soutěžiteli s cílem
         rozdělení trhů nebo zmrazení tržních podílů rozdělením projektů prodeje a instalace nových výtahů nebo eskalátorů a s cílem
         nekonkurovat si, pokud jde o údržbu a modernizaci výtahů a eskalátorů (s výjimkou Německa, kde údržba a modernizace nebyla
         mezi účastníky kartelové dohody diskutována). Taková horizontální omezení patří ze své podstaty mezi nejzávažnější porušení
         článku 81 [ES]. Protiprávní jednání v této věci uměle zbavila zákazníky výhod, které mohli očekávaně získat z konkurenčních
         nabídek. Je třeba rovněž uvést, že některé z manipulovaných projektů byly veřejnými zakázkami financovanými z daní a uskutečněnými
         právě s cílem získat konkurenční nabídky zejména s dobrým poměrem mezi kvalitou a cenou.

      659      Za účelem posouzení závažnosti protiprávního jednání jsou obecně významnější skutečnosti týkající se předmětu takového protiprávního
         jednání, než skutečnosti týkající se jeho účinků, a to obzvláště tehdy, pokud se dohody jako v této věci týkají velmi závažných
         protiprávních jednání jako je stanovování cen a rozdělení trhu. Účinky dohody nejsou obecně průkazným kritériem pro posouzení
         závažnosti protiprávního jednání.“

      206    Komise tvrdí, že „se nesnažila prokázat přesné účinky protiprávního jednání, neboť [nebylo] možné s dostatečnou přesností
         určit použitelné soutěžní parametry (cena, obchodní podmínky, kvalita, inovace a jiné) při neexistenci protiprávních jednání“
         (bod 660 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Domnívá se však, že „je […] zjevné, že protiprávní jednání měla skutečný dopad“
         a za tímto účelem vysvětluje, že „skutečnost, že účastníci kartelové dohody provedli různá protisoutěžní ujednání, znamená
         sama o sobě dopad na trh, i když je obtížné změřit skutečný účinek, neboť není zejména známo, zda a v kolika dalších projektech
         byly zmanipulovány nabídky, ani kolik projektů mohlo být rozděleno mezi účastníky kartelu, aniž byly nutné kontakty mezi nimi“
         (bod 660 odůvodnění napadeného rozhodnutí). V témže bodě odůvodnění Komise dodává, že „vysoké společné podíly soutěžitelů
         na trhu jsou znakem pravděpodobných protisoutěžních účinků a [že] relativní stabilita těchto podílů na trhu během celé doby
         trvání protiprávních jednání tyto účinky potvrzuje“.

      207    V bodech 661 až 669 odůvodnění napadeného rozhodnutí se Komise vyjadřuje k argumentům předloženým žalobkyněmi v průběhu správního
         řízení, které směřují k prokázání omezeného dopadu protiprávních jednání na trh.

      208    V pododdílu nadepsaném „Velikost relevantního zeměpisného trhu“ Komise v bodě 670 odůvodnění napadeného rozhodnutí tvrdí,
         že „kartelové dohody, které jsou předmětem [napadeného] rozhodnutí, se vztahovaly na celé území Belgie, Německa, Lucemburska
         nebo Nizozemska“ a že „z judikatury jasně vyplývá, že vnitrostátní zeměpisný trh vztahující se na celý členský stát již sám
         o sobě představuje podstatnou část společného trhu“.

      209    V pododdílu nadepsaném „Závěr ohledně závažnosti protiprávního jednání“ Komise v bodě 671 odůvodnění napadeného rozhodnutí
         uvádí, že se každý z adresátů rozhodnutí dopustil jednoho či několika velmi závažných protiprávních jednání v rozporu s článkem
         81 ES „[v]zhledem k povaze protiprávních jednání a skutečnosti, že každé z nich se vztahovalo na celé území členského státu
         (Belgie, Německo, Lucembursko nebo Nizozemsko)“. Dospívá k závěru, že „tyto faktory znamenají, že protiprávní jednání je třeba
         považovat za velmi závažná, i když jejich skutečný dopad nelze změřit“.

      210    Zadruhé v oddíle napadeného rozhodnutí, nadepsaném „Rozdílné zacházení“ (oddíl 13.6.2), Komise stanoví výchozí částku pokuty
         pro každý podnik, který se účastnil jednotlivých kartelových dohod (viz body 27 až 30 výše), která podle bodu 672 odůvodnění
         napadeného rozhodnutí zohledňuje „skutečnou hospodářskou schopnost pachatelů způsobit značnou újmu hospodářské soutěži“. Komise
         v bodě 673 odůvodnění napadeného rozhodnutí vysvětluje, že „[z]a tímto účelem [byly] podniky rozděleny do několika kategorií
         v závislosti na obratu realizovaném v odvětví výtahů nebo eskalátorů, případně včetně odvětví služeb údržby a modernizace“.

       Ke kvalifikaci protiprávních jednání jako „velmi závažných“
      211    Zaprvé žalobkyně tvrdí, že posouzení závažnosti protiprávních jednání Komisí je chybné. Podle žalobkyň Komise přijala zobecňující
         přístup, pokud jde o kvalifikaci protiprávních jednání jako „velmi závažných“, aniž zohlednila jednak skutečnost, že dohody
         v dotčených členských státech byly strukturovány velmi odlišným způsobem, a jednak skutečný dopad protiprávních jednání. Tento
         dopad byl přitom minimální.

      212    Žalobkyně tak odkazují na snížení cen na německém a lucemburském trhu, na kolísání podílů na německém, belgickém a lucemburském
         trhu, na neúčinnost a nedodržování dohod na německém, belgickém, lucemburském a nizozemském trhu nebo dále na skutečnost,
         že kartelové dohody v Lucembursku a v Nizozemsku se týkaly pouze určitých projektů. Mimoto, žalobkyně tvrdí, že v Německu
         byla účast společnosti Schindler omezena pouze na oblast eskalátorů. Nakonec, kartelová dohoda v Lucembursku měla být v souladu
         s rozhodovací praxí Komise kvalifikována jako „závažná“ s ohledem na skutečnost, že se týkala pouze malého členského státu.

      213    Je třeba připomenout, že pokud jde o posouzení závažnosti protiprávního jednání, pokyny z roku 1998 v bodě 1A v prvním a druhém
         pododstavci uvádí následující:

      „Při hodnocení závažnosti protiprávního jednání je třeba brát v úvahu jeho povahu, skutečný dopad na trh, pokud jej lze měřit,
         a velikost dotyčného zeměpisného trhu.

      Protiprávní jednání se tak zařadí do jedné ze tří kategorií: méně závažná protiprávní jednání, závažná protiprávní jednání
         a velmi závažná protiprávní jednání.“

      214    V souladu s bodem 1 A prvním pododstavcem pokynů z roku 1998 je tedy Komise povinna provést v rámci posouzení závažnosti protiprávního
         jednání přezkum skutečného dopadu na trh pouze tehdy, pokud je zjevné, že takový dopad lze měřit (viz v tomto smyslu rozsudek
         Prym a Prym Consumer v. Komise, bod 198 výše, bod 74 a citovaná judikatura; rozsudky Archer Daniels Midland a Archer Daniels
         Midland Ingredients v. Komise, bod 118 výše, bod 143, a Degussa v. Komise, bod 95 výše, bod 216).

      215    Podle ustálené judikatury má Komise při posuzování skutečného dopadu protiprávního jednání na trh vycházet z hospodářské soutěže,
         která by normálně existovala, kdyby nedošlo k protiprávnímu jednání (viz rozsudek Carbone‑Lorraine v. Komise, bod 200 výše,
         bod 83 a citovaná judikatura).

      216    V projednávané věci Komise v bodě 660 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvádí, že „se nesnažila prokázat přesné účinky protiprávního
         jednání, neboť [nebylo] možné s dostatečnou přesností určit použitelné soutěžní parametry (cena, obchodní podmínky, kvalita,
         inovace a jiné) při neexistenci protiprávních jednání“. I když se Komise v bodě 660 odůvodnění napadeného rozhodnutí domnívá,
         že je zjevné, že kartelové dohody měly skutečný dopad, jelikož byly provedeny, což samo o sobě znamená dopad na trh, a i když
         Komise zamítla v bodech 661 až 669 argumenty dotčených podniků směřující k prokázání omezených účinků kartelových dohod, je
         třeba konstatovat, že v napadeném rozhodnutí nebyl při posouzení závažnosti protiprávních jednání zohledněn jejich případný
         dopad na trh.

      217    Komise tak v bodě 671 odůvodnění napadeného rozhodnutí opírá svůj závěr ohledně posouzení závažnosti protiprávních jednání
         pouze o zohlednění povahy uvedených protiprávních jednání a jejich zeměpisného rozsahu. Komise totiž v uvedeném bodě odůvodnění
         dospívá k závěru, že „[v]zhledem k povaze protiprávních jednání a skutečnosti, že každé z nich se vztahovalo na celé území
         členského státu (Belgie, Německo, Lucembursko nebo Nizozemsko) […], [je třeba se domnívat, že] každý z adresátů rozhodnutí
         se dopustil jednoho či několika velmi závažných protiprávních jednání v rozporu s článkem 81 ES“.

      218    Je nutno konstatovat, že žalobkyně neprokazují, že by skutečný dopad kartelových dohod bylo možno v projednávané věci změřit,
         když pouze zdůrazňují ve své replice, že existují různé vědecké metody, které umožňují vypočítat hospodářský dopad kartelové
         dohody, ale omezují se na tvrzení, že účinky byly nutně omezené. V tomto ohledu neumožňují okolnosti dovolávané žalobkyněmi
         týkající se poklesu cen, kolísání podílů na trhu nebo dále nedodržování nebo neúčinnosti dohod (viz bod 212 výše), i kdyby
         byly pravdivé, dospět k závěru, že účinky kartelových dohod bylo možné na dotčených trzích změřit, a to tím spíše, že žalobkyně
         nezpochybňují tvrzení Komise, podle kterých nebylo v projednávané věci možné s dostatečnou přesností určit použitelné soutěžní
         parametry při neexistenci protiprávních jednání.

      219    Za daných okolností žalobkyně neprokázaly, že v projednávané věci byla Komise povinna v souladu s pokyny z roku 1998 a v souladu
         s judikaturou citovanou výše v bodě 214 zohlednit skutečný dopad protiprávních jednání pro účely posouzení jejich závažnosti.

      220    Mimoto i kdyby bylo možné změřit skutečný dopad protiprávních jednání a argumenty žalobkyň předložené výše v bodech 211 a 212
         byly opodstatněné v tom, že by prokazovaly omezený dopad kartelových dohod na dotčené trhy, je třeba konstatovat, že to nic
         nemění na skutečnosti, že kvalifikace těchto protiprávních jednání jako „velmi závažných“ by byla stejně vhodná.

      221    Zaprvé je třeba uvést, že bez ohledu na údajně různou strukturu kartelových dohod protiprávní jednání zjištěná v napadeném
         rozhodnutí patří již ze své podstaty mezi nejzávažnější porušení článku 81 ES, jelikož jejich předmětem byla „tajná koluze
         mezi soutěžiteli s cílem rozdělení trhů nebo zmrazení tržních podílů rozdělením projektů prodeje a instalace nových výtahů
         nebo eskalátorů a s cílem nekonkurovat si, pokud jde o údržbu a modernizaci výtahů a eskalátorů (s výjimkou Německa, kde údržba
         a modernizace nebyla mezi účastníky kartelové dohody diskutována)“ (bod 658 odůvodnění napadeného rozhodnutí). V tomto ohledu
         pokyny z roku 1998 uvádí, že „velmi závažná“ protiprávní jednání spočívají především v horizontálních omezeních, jako jsou
         cenové kartely a kvóty podílů na trhu nebo jiné praktiky, které ohrožují řádné fungování jednotného trhu. Tato protiprávní
         jednání jsou rovněž uvedena mezi příklady kartelových dohod, které jsou v čl. 81 odst. 1 písm. c) ES výslovně prohlášeny za
         neslučitelné se společným trhem. Kromě toho, že tyto kartelové dohody vážně narušují hospodářskou soutěž tím, že zavazují
         strany dodržovat oddělené trhy často vymezené státními hranicemi, vedou k izolaci těchto trhů v rozporu s hlavním cílem Smlouvy
         o ES, kterým je integrace trhu Společenství. Protiprávní jednání tohoto typu, zejména pokud jde o horizontální kartelové dohody,
         jsou tak judikaturou kvalifikována jako „zvlášť závažná“ nebo „zjevná protiprávní jednání“ (viz v tomto smyslu rozsudky Tribunálu
         ze dne 6. dubna 1995, Tréfilunion v. Komise, T‑148/89, Recueil, s. II‑1063, bod 109; ze dne 15. září 1998, European Night
         Services a další v. Komise, T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 a T‑388/94, Recueil, s. II‑3141, bod 136, a ze dne 18. července 2005,
         Scandinavian Airlines System v. Komise, T‑241/01, Sb. rozh. s. II‑2917, bod 85).

      222    Zadruhé z ustálené judikatury vyplývá, že účinek jednání narušujícího hospodářskou soutěž není určujícím kritériem při posouzení
         závažnosti protiprávního jednání. Okolnosti týkající se úmyslu mohou být důležitější než ty, které se týkají účinků jednání,
         zejména pokud se jedná o protiprávní jednání, které je skutečně závažné, jako je rozdělování trhů (rozsudky Soudního dvora
         ze dne 2. října 2003, Thyssen Stahl v. Komise, C‑194/99 P, Recueil, s. I‑10821, bod 118, a Prym a Prym Consumer v. Komise,
         bod 198 výše, bod 96; rozsudky Tribunálu ze dne 13. prosince 2001, Krupp Thyssen Stainless a Acciai speciali Terni v. Komise,
         T‑45/98 a T‑47/98, Recueil, s. II‑3757, bod 199, a Degussa v. Komise, bod 95 výše, bod 251).

      223    Povaha protiprávního jednání tak hraje prvořadou roli zejména pro charakterizování „velmi závažných“ protiprávních jednání.
         Z popisu velmi závažných protiprávních jednání v pokynech z roku 1998 vyplývá, že dohody nebo jednání ve vzájemné shodě, jejichž
         cílem je zejména, jako v projednávané věci, rozdělení trhů, mohou být již na základě své vlastní povahy kvalifikovány jako
         „velmi závažné“, aniž je nezbytné, aby se taková jednání vyznačovala zvláštním dopadem nebo zeměpisným rozsahem (viz v tomto
         smyslu rozsudek Prym a Prym Consumer v. Komise, bod 198 výše, bod 75). Tento závěr je potvrzen i skutečností, že zatímco se
         v popisu závažných protiprávních jednání výslovně hovoří o dopadu na trh a o účincích v rozsáhlých oblastech společného trhu,
         v popisu velmi závažných protiprávních jednání naopak není zmínka o žádném požadavku ohledně skutečného dopadu na trh či vzniku
         účinků v určité zeměpisné oblasti (viz v tomto smyslu rozsudek Schunk a Schunk Kohlenstoff-Technik v. Komise, bod 83 výše,
         bod 171 a citovaná judikatura). V tomto kontextu je třeba zamítnout argument žalobkyň, podle kterého se v projednávané věci
         nejednalo o rozdělení trhů, ale „především o dohody o kvótách“, jelikož zmrazení podílů na trhu nutně znamená předchozí rozdělení
         dotčených trhů.

      224    S přihlédnutím k jejich předmětu jsou proto protiprávní jednání uvedená v napadeném rozhodnutí ze své podstaty velmi závažná,
         i kdyby mělo být prokázáno, že se kartelové dohody netýkaly celého dotčeného výrobkového trhu a nevyvolaly všechny očekávané
         účinky.

      225    Mimoto, jelikož rozhodovací praxe Komise nemůže vytvářet právní rámec pro pokuty v oblasti hospodářské soutěže (viz v tomto
         smyslu rozsudky Soudního dvora ze dne 21. září 2006, JCB Service v. Komise, C‑167/04 P, Sb. rozh. s. I‑8935, body 201 a 205,
         a ze dne 7. června 2007, Britannia Alloys & Chemicals v. Komise, C‑76/06 P, Sb. rozh. s. I‑4405, bod 60; rozsudek Carbone-Lorraine
         v. Komise, bod 200 výše, bod 92), a v každém případě s přihlédnutím k přezkumu provedenému výše v bodech 221 až 224 je třeba
         zamítnout argument žalobkyň vycházející z rozhodovací praxe Komise, podle kterého mělo být protiprávní jednání v Lucembursku
         kvalifikováno jako „závažné“ vzhledem k tomu, že tento členský stát je malý. V tomto ohledu je třeba navíc uvést, že zejména
         zohlednění „velikosti lucemburského trhu ve srovnání s ostatními členskými státy“ (bod 666 odůvodnění napadeného rozhodnutí)
         vedlo Komisi ke stanovení obecné výchozí částky za toto protiprávní jednání odpovídající polovině minimální výše 20 milionů
         eur, která je obvykle stanovena pokyny za tento druh velmi závažného protiprávního jednání (viz bod 1 A druhý pododstavec
         třetí odrážka pokynů z roku 1998).

      226    Nakonec i kdyby Komise hodlala zohlednit tuto nepovinnou skutečnost, kterou je dopad protiprávního jednání na trh, a měla
         v důsledku toho v napadeném rozhodnutí poskytnout konkrétní, důvěryhodné a dostatečné indicie, které jí umožní posoudit, jaký
         skutečný vliv mohlo mít protiprávní jednání z hlediska hospodářské soutěže na trhu (rozsudek Prym a Prym Consumer v. Komise,
         bod 198 výše, bod 82), je třeba se domnívat, že v každém případě tuto povinnost splnila.

      227    Z napadeného rozhodnutí totiž vyplývá, že ohledně protiprávního jednání v Belgii Komise zejména konstatovala, že protisoutěžní
         dohody se vztahovaly ke všem segmentům trhu výtahů a eskalátorů bez ohledu na výši projektu, a že s ohledem na vysoký společný
         podíl dotčených podniků na trhu (bod 50 odůvodnění napadeného rozhodnutí) tyto podniky nečelily riziku, že budou vystaveny
         soutěžním omezením ze strany menších podniků vyrábějících výtahy a eskalátory, která by jim zabránila stanovovat vyšší ceny,
         než jsou konkurenční ceny, s dopadem na trh (bod 662 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Mimoto uvedla, že zástupci čtyř podniků
         se pravidelně setkávali (body 153 a 160 odůvodnění napadeného rozhodnutí), rovněž si pravidelně telefonovali ohledně konkrétních
         projektů (bod 153 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a stanovili si mechanismus vyrovnání v případě rozdílů mezi dohodnutými
         podíly na trhu a skutečnými podíly (body 162 a 175 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Mimoto byly vypracovány seznamy projektů,
         které umožňovaly dotčeným podnikům trvale si ověřovat a ujistit se, že každý z nich dodržuje své závazky, a provést nezbytné
         úpravy v případě, že nebylo zcela dodržováno to, co bylo předtím dohodnuto (bod 166 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Za
         účelem utajení dohod byla rovněž přijata obzvláště propracovaná opatření (bod 153 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

      228    Pokud jde o protiprávní jednání v Německu, Komise zejména uvedla, že účastníci kartelové dohody držely v celkové hodnotě více
         než 60 % trhu s výtahy a téměř 100 % trhu s eskalátory (body 51 a 232 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a že cílem kartelové
         dohody bylo zmrazit podíly na trhu dotčených podniků (body 236 a následující odůvodnění napadeného rozhodnutí). Komise rovněž
         zdůraznila četnost schůzek (body 217 a 218 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a opatření přijatá účastníky k utajení svých
         kontaktů (body 219 až 221 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

      229    Pokud jde o protiprávní jednání v Lucembursku, Komise konstatovala, že podniky zúčastněné na dohodách uskutečnily téměř 100 %
         společných prodejů výtahů a eskalátorů v roce 2003, když uvedla, že místní dceřiné společnosti Kone, Otis, Schindler a ThyssenKrupp
         byly jedinými dodavateli usazenými v Lucembursku, kteří nabízeli eskalátory (bod 52 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Rovněž
         zdůraznila četnost schůzek (bod 302 odůvodnění napadeného rozhodnutí), opatření přijatá k utajení schůzek a kontaktů (body
         304 až 307 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a existenci mechanismu vyrovnání (body 317 a 336 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

      230    Nakonec, pokud jde o protiprávní jednání v Nizozemsku, Komise uvedla společný, velmi vysoký, podíl účastníků kartelové dohody
         na trhu (bod 53 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Zdůraznila rovněž četnost schůzek mezi účastníky (body 383 a 397 až 401
         odůvodnění napadeného rozhodnutí), postup rozdělování vypracovaný účastníky (bod 411 a následující odůvodnění napadeného rozhodnutí),
         opatření přijatá k utajení kontaktů mezi účastníky (bod 391 odůvodnění napadeného rozhodnutí) nebo dále existenci faktického
         mechanismu vyrovnání (bod 434 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

      231    Komise tak v bodě 660 odůvodnění napadeného rozhodnutí dospěla k závěru, že skutečnost, že byla prováděna různá protisoutěžní
         ujednání, naznačuje sama o sobě dopad na trh, i když bylo obtížné změřit skutečný účinek, neboť nebylo možné zejména stanovit,
         zda a v kolika dalších projektech byly zmanipulovány nabídky, ani kolik projektů mohlo být rozděleno mezi účastníky kartelu
         bez toho, aby byly nutné kontakty mezi nimi. Dodala, že vysoké společné podíly soutěžitelů na trhu byly znakem pravděpodobných
         protisoutěžních účinků a že relativní stabilita těchto podílů na trhu během celé doby trvání protiprávních jednání tyto účinky
         potvrzuje.

      232    Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že argumenty žalobkyň převzaté výše v bodech 211 a 212 nemohou ovlivnit legalitu kvalifikace
         protiprávních jednání zjištěných v článku 1 napadeného rozhodnutí jako „velmi závažných“ a musí být tedy zamítnuty.

      233    Zadruhé se žalobkyně domnívají, že Komise opomenula zohlednit zásadu presumpce neviny, když přenesla na dotčené podniky důkazní
         břemeno ohledně neexistence dopadu kartelové dohody.

      234    Je nutno konstatovat, že v souladu s bodem 1 A pokynů z roku 1998 je věcí Komise prokázat skutečný dopad kartelové dohody,
         lze-li jej změřit. Nicméně v projednávané věci se Komise v bodě 660 odůvodnění napadeného rozhodnutí domnívala, že skutečný
         dopad nebylo možné změřit, aniž žalobkyně toto posouzení platně zpochybnily (viz body 211 až 232 výše).

      235    Za těchto podmínek nemohlo nezohlednění skutečného dopadu protiprávních jednání způsobit porušení zásady presumpce neviny,
         jelikož závažnost protiprávních jednání mohla být v souladu s bodem 1 A pokynů z roku 1998 stanovena, aniž byl takový dopad
         prokázán.

      236    Nelze tedy vyhovět ani argumentu, který vychází z porušení zásady presumpce neviny.

      237    Všechny výtky týkající se kvalifikace protiprávních jednání jako „velmi závažných“ musí být proto zamítnuty.

       K údajné protiprávnosti výchozích částek pokut
      238    Žalobkyně zdůrazňují, že Komise porušila bod 1 A pokynů z roku 1998, jelikož v napadeném rozhodnutí nezohlednila velikost
         trhu kontrolovaného dotčenými podniky a dotčeného dohodami, pro účely stanovení základních částek pokut. Mimoto se žalobkyně
         dovolávají nepřiměřenosti a nesoudržnosti základních částek pokut ve vztahu k velikosti relevantního trhu a obratu dceřiných
         společností Schindler. Ve své replice žalobkyně rovněž uvedly, že bez ohledu na kvalifikaci protiprávních jednání jako „velmi
         závažných“, argumenty předložené výše v bodech 211 a 212 odůvodňovaly snížení výchozích částek pokut. Domnívají se rovněž,
         že Komise neprovedla dostatečné diferencované zacházení mezi dotčenými podniky. Když byly na dosah svého žalobního důvodu
         žalobkyně dotázány při jednání, upřesnily, že na rozdíl od toho, co uvedly ve svých písemnostech, jejich výtky se netýkají
         základních částek pokut, ale jejich výchozích částek.

      239    Pokud jde konkrétně o protiprávní jednání v Lucembursku, žalobkyně mají za to, že výchozí částka pokuty 10 milionů eur je
         nepřiměřená, jelikož představuje téměř jednu třetinu objemu lucemburského trhu dotčeného kartelovou dohodou. Žalobkyně dodávají,
         že tato částka [důvěrné](2). Pokud jde o kartelovou dohodu v Německu, zvláštní výchozí částka odpovídala [důvěrné]. Nakonec, pokud jde o kartelovou dohodu v Nizozemsku, žalobkyně poukazují na nadměrnou výši zvláštní výchozí částky pokuty,
         která představovala [důvěrné], i když měla společnost Schindler v Nizozemsku pouze nízký podíl na trhu.

      240    Jak bylo připomenuto výše v bodě 203, pokyny z roku 1998 stanoví zaprvé posouzení závažnosti protiprávního jednání jako takové,
         na základě kterého může být stanovena obecná výchozí částka (bod 1 A druhý pododstavec). Zadruhé, závažnost je posuzována
         ve vztahu k vlastnostem dotčeného podniku, zejména jeho velikosti a jeho postavení na relevantním trhu, což může vést k vážení
         výchozí částky, zařazení podniků do kategorií a stanovení zvláštní výchozí částky (bod 1 A třetí až sedmý pododstavec) (rozsudek
         Carbone-Lorraine v. Komise, bod 200 výše, bod 73).

      241    V tomto ohledu je třeba se především domnívat, že výtky žalobkyň vycházející z porušení pokynů z roku 1998 nebo zásady proporcionality,
         pokud jde o nezohlednění velikosti trhů dotčených dohodami, a nesoudržnosti výchozích částek pokut s ohledem na velikost relevantních
         trhů, se týkají obecných výchozích částek pokut, protože se vztahují k vlastní závažnosti protiprávních jednání. Totéž platí
         pro výtky vycházející ze struktury dohod a jejich omezeného dopadu, které i když byly předloženy za účelem zpochybnění kvalifikace
         protiprávních jednání jako „velmi závažných“, podle žalobkyň odůvodňují, aby výchozí částky pokut byly sníženy. Dále výtky
         žalobkyň vycházející z nepřiměřenosti výchozích částek pokut a jejich nesoudržnosti s ohledem na obraty dceřiných společností
         Schindler nebo nedostatečného diferencovaného zacházení mezi dotčenými podniky spadají do stanovení zvláštních výchozích částek
         pokut, protože se týkají zařazení podniků do kategorií. Nakonec žalobkyně předkládají žalobní důvod vycházející z nedostatku
         odůvodnění napadeného rozhodnutí, pokud jde o stanovení výchozích částek pokut.

      –       K údajnému nedostatku odůvodnění
      242    Žalobkyně ve svých písemnostech tvrdily, že základní částky pokut, které byly stanoveny v napadeném rozhodnutí, nejsou odůvodněny.
         Jak bylo uvedeno výše v bodě 238, z jejich vysvětlení při jednání však vyplynulo, že jejich výtka se týká nedostatku odůvodnění
         výchozích částek pokut. Žalobkyně nemohly ověřit, na základě kterých zásad a hmotněprávních základů byly tyto částky stanoveny.
         Vzhledem k tomu, že výchozí částky pokut představují výchozí bod pro následné výpočty, pečlivost, se kterou Komise vypočítává
         zvýšení a snížení výchozí částky, by postrádala jakoukoliv užitečnost, pokud by tato částka byla stanovena svévolně.

      243    Z ustálené judikatury vyplývá, že podstatné formální náležitosti, které představuje povinnost odůvodnění, jsou splněny, jestliže
         Komise ve svém rozhodnutí uvede prvky posouzení, které jí umožnily vymezit závažnost a dobu trvání protiprávního jednání,
         aniž je povinna v něm uvádět podrobnější popis nebo číselné údaje týkající se způsobu výpočtu pokuty (rozsudky Soudního dvora
         ze dne 16. listopadu 2000, Cascades v. Komise, C‑279/98 P, Recueil, s. I‑9693, bod 44, a Limburgse Vinyl Maatschappij a další
         v. Komise, bod 149 výše, body 463 a 464; rozsudek Tribunálu ze dne 15. března 2006, BASF v. Komise, T‑15/02, Sb. rozh. s. II‑497,
         bod 131).

      244    Komise přitom nejprve v bodech 657 až 671 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvedla, že výchozí částky pokut byly stanoveny
         při zohlednění povahy protiprávních jednání a velikosti relevantního zeměpisného trhu. Mimoto z bodů 672 až 685 odůvodnění
         napadeného rozhodnutí vyplývá, že Komise posoudila závažnost protiprávních jednání ve vztahu k vlastnostem účastníků, když
         u každého protiprávního jednání provedla rozlišení dotčených podniků v závislosti na jejich obratu za výrobky, které byly
         předmětem kartelové dohody, v zemi, ve které k protiprávnímu jednání došlo.

      245    Prvky posouzení, které Komisi umožnily posoudit závažnost zjištěných protiprávních jednání, jsou tedy dostatečně uvedeny v napadeném
         rozhodnutí. Za těchto podmínek musí být výtka vycházející z porušení článku 253 ES zamítnuta.

      –       K obecným výchozím částkám pokut
      246    Zaprvé, je třeba zdůraznit, že žalobkyně nezpochybňují legalitu metodiky uvedené v bodě 1 A pokynů z roku 1998 týkající se
         stanovování obecných výchozích částek pokut. Uvedená metodika přitom vychází z logiky paušalizace, podle níž se obecná výchozí
         částka pokuty určená podle závažnosti protiprávního jednání vypočte v závislosti na povaze protiprávního jednání, velikosti
         relevantního zeměpisného trhu, jakož i na skutečném dopadu protiprávního jednání na trh, pokud jej lze měřit (rozsudky Tribunálu
         BASF v. Komise, bod 243 výše, bod 134, a ze dne 6. května 2009, Wieland-Werke v. Komise, T‑116/04, Sb. rozh. s. II‑1087, bod
         62).

      247    Mimoto velikost dotčeného trhu v zásadě není povinným prvkem, ale pouze jednou z více relevantních skutečností při posouzení
         závažnosti protiprávního jednání, přičemž Komise není ostatně podle judikatury povinna provést vymezení dotčeného trhu nebo
         posouzení jeho velikosti, pokud má dotčené protiprávní jednání protisoutěžní cíl (viz v tomto smyslu rozsudek Prym a Prym
         Consumer v. Komise, bod 198 výše, body 55 a 64). Pro účely stanovení obecné výchozí částky pokuty tak Komise může, aniž je
         však k tomu povinna, přihlédnout k hodnotě trhu, který je předmětem protiprávního jednání (viz v tomto smyslu rozsudky BASF
         v. Komise, bod 243 výše, bod 134, a Wieland‑Werke v. Komise, bod 246 výše, bod 63). Pokyny z roku 1998 totiž nestanoví, že
         se výše pokut stanoví v závislosti na celkovém obratu nebo obratu, který podniky dosáhly na dotčeném trhu. Nicméně, nebrání
         ani tomu, aby byly takové obraty při stanovení výše pokuty zohledněny, aby byly dodrženy obecné zásady práva Unie a vyžadují-li
         to okolnosti (rozsudek Archer Daniels Midland a Archer Daniels Midland Ingredients v. Komise, bod 118 výše, bod 187).

      248    S ohledem na výše uvedené je třeba zamítnout argumenty žalobkyň v rozsahu, v němž se v nich dovolávají údajného nadměrného
         charakteru výchozích částek pokut, které byly stanoveny za protiprávní jednání v Lucembursku. Obraty dosažené v tomto členském
         státě byly totiž zohledněny pro účely zařazení dotčených podniků do kategorií, a tedy pro účely stanovení zvláštních výchozích
         částek pro uvedené podniky (body 680 a 684 odůvodnění napadeného rozhodnutí). V každém případě, jak je uvedeno výše v bodě
         225, zejména zohlednění „[v]elikosti lucemburského trhu ve srovnání s ostatními členskými státy“ (bod 666 odůvodnění napadeného
         rozhodnutí) vedlo Komisi ke stanovení obecné výchozí částky za toto protiprávní jednání odpovídající polovině minimální výše
         20 milionů eur, která je obvykle stanovena pokyny za tento druh velmi závažného protiprávního jednání (viz bod 1 A druhý pododstavec
         třetí odrážka pokynů z roku 1998).

      249    Zadruhé žalobkyně uvádějí, že stanovení obecných výchozích částek pro jednotlivé kartelové dohody není soudržné, a upřesňují,
         že výchozí částka je nepřiměřená ve vztahu k objemu trhu v Lucembursku.

      250    Na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, tento argument splňuje podmínky čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu. Tímto argumentem
         totiž žalobkyně zdůrazňují, že kdyby různá protiprávní jednání musela být považována za podobná, Komise měla použít zejména
         na protiprávní jednání v Lucembursku podobnou výchozí částku, vyjádřenou procentuelně velikostí trhu, jako byly výchozí částky
         stanovené pro ostatní protiprávní jednání.

      251    Je třeba připomenout, že s ohledem na logiku paušalizace, na níž stojí metodika uvedená v bodě 1 A pokynů z roku 1998, není
         Komise při stanovení obecné výchozí částky pokuty povinna zohlednit velikost dotčeného trhu (viz body 246 a 247 výše).

      252    I za předpokladu, že Komise musí při zjištění několika velmi závažných protiprávních jednání v jednom rozhodnutí dodržet určitou
         soudržnost mezi obecnými výchozími částkami a velikostí jednotlivých dotčených trhů, nic v projednávané věci nenaznačuje,
         že obecné výchozí částky stanovené pro protiprávní jednání v Belgii, Německu, Lucembursku a Nizozemsku nejsou soudržné.

      253    Komise tak stanovila obecné výchozí částky tím vyšší, čím významnější byla velikost trhu, aniž však použila přesný matematický
         vzorec, k čemuž nebyla v každém případě povinna. Pokud jde o nejvýznamnější trh, trh Německa, který představuje 576 milionů
         eur, obecná výchozí částka byla stanovena na 70 milionů eur; pokud jde o následující dva trhy co do významu, trhy Nizozemska
         a Belgie, které představují 363 milionů eur a 254 milionů eur, obecná výchozí částka byla stanovena na 55 milionů eur a na
         40 milionů eur; nakonec, pokud jde o lucemburský trh, který je zjevně menší a představuje 32 milionů eur, i když pokyny z roku
         1998 stanoví pro velmi závažná protiprávní jednání stanovení částky z důvodu závažnosti „nad 20 miliony [eur]“, Komise považovala
         za vhodné omezit tuto částku na 10 milionů eur.

      254    Zatřetí žalobkyně tvrdily, že minimální dopad protiprávních jednání odůvodňoval stanovení nižší výchozí částky. Tato argumentace
         musí být rovněž odmítnuta. Jak bylo totiž připomenuto v bodech 213 až 219 výše, Komise musí v rámci posouzení závažnosti protiprávního
         jednání provést přezkum skutečného dopadu na trh pouze tehdy, pokud se zdá, že jej lze změřit, což není případ projednávané
         věci. Mimoto, jak bylo uvedeno výše v bodech 220 až 224, i kdyby byl skutečný dopad protiprávních jednání v projednávané věci
         změřitelný, kvalifikace těchto protiprávních jednání jako „velmi závažných“ by byla nicméně stejně vhodná. Žalobkyně přitom
         nepředkládají jiné argumenty, které by umožňovaly odůvodnit i přes kvalifikaci protiprávních jednání jako „velmi závažných“
         snížení obecné výchozí částky pokut uložených Komisí.

      –       Ke zvláštním výchozím částkám pokut
      255    Je třeba připomenout, že v rámci stanovení výše pokut ukládaných na základě čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 je rozdílné
         zacházení mezi dotyčnými podniky vlastní výkonu pravomocí, které Komisi podle tohoto ustanovení přísluší. V rámci svého prostoru
         pro uvážení je totiž Komise povinna individualizovat sankci v závislosti na jednání a vlastnostech dotyčných podniků, aby
         zajistila v každém projednávaném případě plnou účinnost pravidel Unie v oblasti hospodářské soutěže (viz v tomto smyslu rozsudky
         Musique Diffusion française a další v. Komise, bod 54 výše, bod 109, a Britannia Alloys & Chemicals v. Komise, bod 225 výše,
         bod 44).

      256    Pokyny z roku 1998 tak stanoví, že u protiprávního jednání určité závažnosti může být nezbytné, týká-li se protiprávní jednání
         několika podniků, jako například kartely, zvážit obecnou výchozí částku pro stanovení zvláštní výchozí částky zohledňující
         váhu, a tedy skutečný dopad protiprávního jednání každého podniku na hospodářskou soutěž, zejména pokud existuje značný nepoměr
         ve velikosti podniků, které se dopustily protiprávního jednání stejného typu (bod 1 A šestý pododstavec). Zejména je nezbytné
         brát v úvahu, zda původci protiprávních jednání skutečně měli hospodářskou schopnost způsobit významnou škodu jiným hospodářským
         subjektům, zejména pak spotřebitelům (bod 1 A čtvrtý pododstavec).

      257    Pokyny z roku 1998 rovněž upřesňují, že zásada rovného trestu za stejné chování tak může podle okolností vést k udělení různých
         pokut dotyčným podnikům, aniž se toto rozlišení řídí aritmetickým výpočtem (bod 1 A sedmý pododstavec).

      258    Z judikatury vyplývá, že pokyny z roku 1998 nestanoví, že se výše pokut vypočte podle obratu dosaženého podniky na dotčeném
         trhu. Nicméně ale ani nebrání tomu, aby tyto obraty byly při stanovení jejich výše zohledněny, aby byly dodrženy základní
         zásady práva Unie, vyžadují-li to okolnosti (rozsudky Tribunálu LR AF 1998 v. Komise, bod 112 výše, bod 283; ze dne 9. července
         2003, Cheil Jedang v. Komise, T‑220/00, Recueil, s. II‑2473, bod 82, a Groupe Danone v. Komise, bod 57 výše, bod 157). Tribunál
         ostatně již konstatoval, že nemusí existovat přísně úměrný vztah mezi velikostí každého podniku a výší pokuty, která je mu
         ukládána (rozsudek Tribunálu ze dne 8. července 2004, JFE Engineering a další v. Komise, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 a T‑78/00,
         Sb. rozh. s. II‑2501, bod 534).

      259    V projednávané věci z bodů 672 až 685 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že Komise použila u každého protiprávního
         jednání zjištěného v článku 1 napadeného rozhodnutí „diferencované zacházení s podniky za účelem zohlednění skutečné hospodářské
         schopnosti pachatelů způsobit významnou újmu hospodářské soutěži“ (bod 672 odůvodnění napadeného rozhodnutí). U každého protiprávního
         jednání rozdělila podniky do kategorií pro účely stanovení zvláštních výchozích částek pokut v závislosti na jejich obratu
         dosaženém na každém národním trhu s relevantními výrobky (body 673 až 685 odůvodnění napadeného rozhodnutí). S výjimkou stanovení
         zvláštní výchozí částky pro společnost Schindler z důvodu její účasti na kartelové dohodě v Německu Komise pro účely stanovení
         zvláštních výchozích částek pro ostatní podniky vycházela u každého protiprávního jednání z obratu za rok 2003, který je podle
         Komise posledním rokem, v jehož průběhu byly uvedené podniky aktivními členy dotčených kartelových dohod (body 674, 676, 680
         a 684 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

      260    Žalobkyně nicméně tvrdí, že pokud jde o protiprávní jednání v Německu, Lucembursku a Nizozemsku, stanovení zvláštní výchozí
         částky pokut za jejich účast na dotčeném protiprávním jednání vychází z chybného použití pokynů z roku 1998 a je nepřiměřené.
         Uvádějí rovněž, že dotčené podniky nebyly dostatečně diferencovány.

      261    Zaprvé, pokud jde o protiprávní jednání v Německu, Lucembursku a Nizozemsku, žalobkyně se dovolávají porušení pokynů z roku
         1998 a zásady proporcionality [důvěrné].

      262    Jak přitom vyplývá z bodu 244 výše, jednak byla obecná výchozí částka pokut stanovena s přihlédnutím k povaze protiprávních
         jednání a velikosti relevantního zeměpisného trhu. Krom toho, obraty dosažené dotčenými podniky na německém trhu byly zohledněny
         Komisí výlučně v rámci uplatnění diferencovaného zacházení na dotčené podniky, aby byl zohledněn jejich význam na relevantním
         trhu a jejich skutečná hospodářská schopnost způsobit významnou újmu hospodářské soutěži (bod 672 odůvodnění napadeného rozhodnutí),
         což je ostatně v souladu s judikaturou citovanou výše v bodech 255 a 258. Srovnání provedené žalobkyněmi mezi obraty, kterých
         dosáhly na relevantních trzích, a výchozí částkou pokut, nelze přijmout.

      263    Právo Unie neobsahuje v žádném případě obecně použitelnou zásadu, podle které musí být trest přiměřený významu podniku na
         trhu s výrobky, který je předmětem protiprávního jednání (rozsudek Archer Daniels Midland a Archer Daniels Midland Ingredients
         v. Komise, bod 118 výše, bod 75), a proto je třeba zamítnout argument vycházející z nadměrného charakteru zvláštních výchozích
         částek uložených společnosti Schindler za protiprávní jednání v Německu, Lucembursku a Nizozemsku.

      264    Zadruhé, pokud jde o protiprávní jednání v Lucembursku, žalobkyně zdůrazňují, že společnost Schindler byla zařazena do stejné
         kategorie jako společnost Otis, třebaže společnost Otis měla s obratem mezi 9 až 13 milionů eur v Lucembursku a podílem na
         trhu mezi 35 % až 40 % mnohem větší hospodářskou sílu.

      265    V tomto ohledu je třeba připomenout, že pro ověření toho, zda rozdělení účastníků kartelové dohody do kategorií je v souladu
         se zásadami rovného zacházení a proporcionality, se Tribunál v rámci svého přezkumu legality výkonu posuzovací pravomoci,
         jíž Komise v této oblasti disponuje, musí omezit na kontrolu, zda je toto rozdělení soudržné a objektivně odůvodněné (viz
         v tomto smyslu rozsudky Tribunálu ze dne 19. března 2003, CMA CGM a další v. Komise, T‑213/00, Recueil, s. II‑913, body 406
         a 416; BASF v. Komise, bod 243 výše, bod 157, a Schunk a Schunk Kohlenstoff-Technik v. Komise, bod 83 výše, bod 184). Jak
         bylo připomenuto výše v bodě 258, podle pokynů z roku 1998 může zásada stejného trestu za stejné jednání vést k udělení různých
         pokut dotyčným podnikům, aniž se toto rozlišení řídí aritmetickým výpočtem (bod 1 A sedmý pododstavec). V tomto ohledu, jak
         vyplývá z bodu 258 výše, nemusí existovat přísně úměrný vztah mezi velikostí každého podniku a výší pokuty, která je mu ukládána.

      266    V projednávané věci je třeba konstatovat, že, jak vyplývá z bodu 680 odůvodnění napadeného rozhodnutí, v roce 2003 byly obraty
         společností Schindler a Otis na lucemburském trhu relativně podobné a oba obraty byly třikrát až čtyřikrát vyšší než obraty
         společností Kone a ThyssenKrupp na tomto trhu. Komise tedy zařadila společnosti Schindler a Otis do první kategorie a společnosti
         Kone a ThyssenKrupp do druhé kategorie, aniž zjevným způsobem překročila svůj prostor pro uvážení, který je jí přiznán, přičemž
         toto zařazení se jevilo konsistentní a objektivně odůvodněné.

      267    Zatřetí, pokud jde o protiprávní jednání v Nizozemsku, žalobkyně tvrdí, že jejich nízký podíl na trhu v tomto členském státě
         „nebyl zjevně zohledněn“. Výchozí částka představovala [důvěrné] i přes její podíl na trhu [důvěrné].

      268    Je nutno konstatovat, že s ohledem na velký rozdíl mezi obraty dosaženými účastníky kartelové dohody v Nizozemsku Komise tyto
         účastníky rozdělila do čtyř kategorií pro účely stanovení zvláštní výchozí částky pokut a společnost Schindler zařadila jakožto
         třetí subjekt na dotčeném nizozemském výrobkovém trhu do třetí kategorie, aniž zjevným způsobem překročila svůj prostor pro
         volné uvážení.

      269    Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že je třeba zamítnout všechny výtky týkající se stanovení zvláštních výchozích částek pokut
         uložených žalobkyním.

      270    Projednávaný žalobní důvod musí být tedy zamítnut v plném rozsahu.

       K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení pokynů z roku 1998, zásady přiměřenosti mezi protiprávním jednáním a trestem,
            zásady proporcionality a povinnosti uvést odůvodnění při zohlednění polehčujících okolností
      271    Žalobkyně tvrdí, že Komise porušila pokyny z roku 1998, zásady přiměřenosti mezi protiprávním jednáním a trestem a proporcionality,
         jakož i povinnost uvést odůvodnění, když nesprávně odmítla zohlednit jako polehčující okolnost zaprvé dobrovolné předčasné
         ukončení protiprávního jednání v Německu v roce 2000 a zadruhé usilovnou snahu společnosti Schindler zabránit jakémukoliv
         protiprávnímu jednání v rozporu s článkem 81 ES.

      272    Zaprvé, pokud jde o dobrovolné předčasné ukončení protiprávního jednání, Komise v napadeném rozhodnutí konstatovala, že „společnost
         Schindler ukončila účast na německé kartelové dohodě v roce 2000“, ale domnívala se, že „[s]kutečnost, že podnik dobrovolně
         ukončí protiprávní jednání před tím, než Komise zahájí své šetření, je dostatečně zohledněna při výpočtu doby trvání protiprávního
         jednání a nepředstavuje polehčující okolnost“ (bod 742 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

      273    Žalobkyně připomínají, že pokyny z roku 1998 v bodě 3 stanovují snížení základní částky pokuty z důvodu takových zvláštních
         polehčujících okolností, jakými je především ukončení protiprávního jednání po prvním zásahu Komise. Tato polehčující okolnost
         by se měla tím spíše použít, jestliže k ukončení protiprávního jednání dojde jako v projednávaném případě před uvedeným zásahem.

      274    S touto úvahou nelze souhlasit. V tomto ohledu Soudní dvůr nedávno potvrdil, že polehčující okolnost na základě bodu 3 třetí
         odrážky pokynů z roku 1998 nemůže být přiznána v případě, že protiprávní jednání bylo ukončeno již před prvním zásahem Komise
         (rozsudek Prym a Prym Consumer v. Komise, bod 198 výše, bod 105). O polehčující okolnost ve smyslu bodu 3 pokynů z roku 1998
         totiž logicky může jít jen tehdy, byl-li podnět k ukončení protisoutěžního jednání dotčeným podnikům dán zásahem Komise. Účelem
         tohoto ustanovení je v případě, že Komise zahájí v tomto směru šetření, pobídnout podniky, aby okamžitě ukončily svá protisoutěžní
         jednání, takže snížení pokuty z tohoto titulu nemůže být použito v případě, kdy bylo protiprávní jednání ukončeno již před
         datem prvního zásahu Komise. Použitím snížení za takových okolností by bylo zdvojeno zohlednění trvání protiprávního jednání
         pro výpočet výše pokut (rozsudky Tribunálu ze dne 8. července 2004, Dalmine v. Komise, T‑50/00, Sb. rozh. s. II‑2395, body
         328 až 330, a Carbone‑Lorraine v. Komise, bod 200 výše, bod 227).

      275    Je třeba dále připomenout, že přiznání takového snížení základní částky pokuty je nezbytně spojeno s okolnostmi projednávané
         věci, které mohou Komisi dovést k závěru, že podniku, který se účastnil protiprávní dohody, takové snížení nepřizná (rozsudek
         Soudního dvora ze dne 9. července 2009, Archer Daniels Midland v. Komise, C‑511/06 P, Sb. rozh. s. I‑5843, bod 104). V tomto
         ohledu je uplatnění tohoto ustanovení pokynů ve prospěch podniku zvláště přiměřené v situaci, kdy protisoutěžní povaha dotčeného
         jednání není zjevná. Naopak jeho použití je méně žádoucí v situaci, kdy je povaha tohoto jednání jasně protisoutěžní, pokud
         je ovšem prokázáno (rozsudky Tribunálu ze dne 8. července 2004, Mannesmannröhren‑Werke v. Komise, T‑44/00, Sb. rozh. s. II‑2223,
         bod 281; ze dne 14. prosince 2006, Raiffeisen Zentralbank Österreich a další v. Komise, T‑259/02 až T‑264/02 a T‑271/02, Sb.
         rozh. s. II‑5169, bod 497, a Carbone-Lorraine v. Komise, bod 200 výše, bod 228). Přiznat prospěch z polehčující okolnosti
         v situaci, kdy je podnik účastníkem zjevně protiprávní dohody, o níž věděl nebo nemohl nevědět, že představuje protiprávní
         jednání, by tak mohlo podněcovat podniky k co možná nejdelšímu trvání tajné dohody s nadějí, že jejich jednání nebude nikdy
         odhaleno, a přitom s vědomím, že pokud by odhaleno bylo, mohou docílit snížení pokuty okamžitým ukončením protiprávního jednání.
         Taková okolnost by uloženou pokutu zbavila jakéhokoli odrazujícího účinku a zasahovala by do užitečného účinku čl. 81 odst. 1 ES
         (viz výše uvedený rozsudek ze dne 9. července 2009, Archer Daniels Midland v. Komise, bod 105 a citovaná judikatura). V projednávané
         věci nebylo v napadeném rozhodnutí ani okamžité ukončení protiprávního jednání jiným podnikem, a sice společností Kone, po
         zásahu Komise považováno za polehčující okolnost s ohledem na zjevný a úmyslný charakter protiprávního jednání v rozporu s článkem
         81 ES (bod 744 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

      276    I když pokyny z roku 1998 stanoví dobrovolné ukončení protiprávního jednání před jakýmkoliv zásahem Komise za polehčující
         okolnost, je možné se domnívat, že zjevný a úmyslný charakter protiprávního jednání, který nebyl žalobkyněmi zpochybněn, a skutečnost,
         že s přihlédnutím ke spisu společnost Schindler ukončila účast na kartelové dohodě pouze z důvodu neshody s ostatními účastníky
         vyplývající ze skutečnosti, že tito účastníci jí odmítali přiznat větší podíl na trhu, brání rovněž snížení základní částky
         z tohoto důvodu. Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, tedy v každém případě není namístě zpochybnit judikaturu citovanou
         výše v bodě 274.

      277    Závěrem žalobkyně odkazují na předchozí rozhodovací praxi Komise, v rámci které považovala za polehčující okolnost dobrovolné
         ukončení protiprávního jednání před jakýmkoliv zásahem z její strany.

      278    V tomto ohledu, jak bylo připomenuto výše v bodě 225, dřívější rozhodnutí Komise uplatněná žalobkyněmi nejsou relevantní,
         protože dřívější rozhodovací praxe Komise netvoří právní rámec pro pokuty v oblasti hospodářské soutěže.

      279    První výtka předložená v rámci projednávaného žalobního důvodu musí být tedy zamítnuta.

      280    Zadruhé žalobkyně tvrdí, že Komise nezohlednila, ani nepřezkoumala program slučitelnosti s pravidly hospodářské soutěže společnosti
         Schindler jakožto polehčující okolnost, což představuje nedostatek odůvodnění. Mimoto se žalobkyně domnívají, že opatření
         k dosažení souladu musejí být zohledněna při výpočtu pokut, neboť jednak žalobkyně přijetím interních opatření učinily vše
         k tomu, aby zabránily protiprávním jednáním, a jednak taková opatření měla za druhotný následek ztížení interního objasnění
         protiprávních jednání, protože spolupracující podniky nesly riziko, že budou potrestány. Žalobkyně dále odkazují na několik
         předchozích rozhodnutí Komise, ve kterých byla existenci programu slučitelnosti s pravidly hospodářské soutěže zohledněna
         jako polehčující okolnost.

      281    Pokud jde o údajné porušení povinnosti uvést odůvodnění, je třeba konstatovat, že v bodě 754 odůvodnění napadeného rozhodnutí
         je uvedeno, že „[a]čkoliv Komise vítá opatření přijatá podniky za účelem zabránění následným protiprávním jednáním spojeným
         s kartelovými dohodami, taková opatření nemohou nic změnit na skutečnosti, že k protiprávním jednáním došlo, a na nutnosti
         tato protiprávní jednání potrestat v tomto rozhodnutí“ a že „[p]ouhá skutečnost, že v některých svých předchozích rozhodnutích
         Komise taková opatření zohlednila jako polehčující okolnost, neznamená, že je povinna tak učinit v každé věci“. I když bod
         754 odůvodnění napadeného rozhodnutí představuje odpověď na argument společnosti Otis, převzatý v bodě 753 odůvodnění, umožňuje
         rovněž žalobkyním seznámit se s důvody, proč nemohl být ani program slučitelnosti společnosti Schindler podobně jako program
         společnosti Otis zohledněn jako polehčující okolnost, a Tribunálu vykonat svůj přezkum legality ohledně pokut uložených společnostem
         skupiny Schindler. Argument vycházející z nedostatku odůvodnění je tudíž třeba zamítnout (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního
         dvora ze dne 2. dubna 1998, Komise v. Sytraval a Brink’s France, C‑367/95 P, Recueil, s. I‑1719, bod 63).

      282    Pokud jde o opodstatněnost přístupu Komise, bylo již rozhodnuto, že přijetí programu slučitelnosti s pravidly hospodářské
         soutěže dotčeným podnikem nezakládá povinnost Komise udělit mu na základě této okolnosti snížení pokuty (rozsudek BASF a UCB
         v. Komise, bod 143 výše, bod 52). Mimoto i když je sice důležité, že podnik přijme opatření, aby zabránil v budoucnu novým
         porušením práva hospodářské soutěže Unie ze strany svých zaměstnanců, přijetí těchto opatření nemění nic na existenci zjištěného
         protiprávního jednání. Komise tedy není povinna zohlednit takový poznatek jako polehčující okolnost, tím spíše tehdy, představují-li
         protiprávní jednání konstatovaná v napadeném rozhodnutí jako v projednávaném případě zjevné porušení článku 81 ES (rozsudky
         Dansk Rørindustri a další v. Komise, bod 88 výše, bod 373, a Carbone-Lorraine v. Komise, bod 200 výše, bod 231). Z toho vyplývá,
         že nelze vyhovět argumentu žalobkyní vycházejícímu ze skutečnosti, že Komise porušila povinnost individuálně stanovit výši
         pokut tím, že nesnížila pokuty společnosti Schindler s ohledem na existenci jejího programu slučitelnosti.

      283    Konečně argument vycházející z předchozí praxe Komise je třeba zamítnout z důvodů uvedených výše v bodě 278.

      284    Ani druhé výtce předložené v rámci projednávaného žalobního důvodu tedy nelze vyhovět.

      285    Vzhledem k tomu, že žalobkyně předložily výtky vycházející z nepřiměřenosti mezi protiprávním jednáním a trestem a z porušení
         zásady proporcionality pouze z důvodu nezohlednění všech polehčujících okolností, je třeba tyto výtky s ohledem na úvahy obsažené
         výše v bodech 272 až 284 zamítnout.

      286    Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že projednávaný žalobní důvod musí být zamítnut v plném rozsahu.

       K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení oznámení o spolupráci z roku 2002, zásady rovného zacházení a povinnosti uvést
            odůvodnění při snížení výše pokut
      287    Žalobkyně připomínají, že podaly žádosti o přiznání ochrany před pokutami nebo o přiznání snížení výše pokut na základě oznámení
         o spolupráci z roku 2002, pokud jde o Belgii, Německo a Lucembursko. Komise nicméně porušila ustanovení uvedeného oznámení
         při posouzení kvality a užitečnosti jejich spolupráce. Žalobkyně rovněž tvrdí, že Komise porušila zásadu rovného zacházení
         při posouzení snížení pokuty použitelného na základě tohoto oznámení. Žalobkyně se rovněž dovolávají toho, že napadené rozhodnutí
         je nedostatečně odůvodněno.

       Oznámení o spolupráci z roku 2002
      288    Je třeba uvést, že v oznámení o spolupráci z roku 2002 Komise definovala podmínky, za kterých mohou být podniky, které s ní
         za účelem prokázání kartelové dohody spolupracují, od pokuty osvobozeny nebo zvýhodněny snížením výše pokuty, kterou by jinak
         musely uhradit.

      289    Oznámení o spolupráci z roku 2002 především v hlavě A ve svém bodě 8 stanoví:

      „Komise poskytne podniku ochranu před jakoukoli pokutou, které by byl jinak vystaven, jestliže:
      a)      podnik je první, kdo předložil důkaz, který podle názoru Komise může Komisi umožnit, aby přijala rozhodnutí o provedení šetření
         ve smyslu čl. 14 odst. 3 nařízení č. 17 v souvislosti s údajným kartelem ovlivňujícím Společenství; nebo

      b)      podnik je první, kdo předloží důkaz, který podle názoru Komise může Komisi umožnit, aby zjistila protiprávní jednání podle
         článku 81 [ES] v souvislosti s údajným kartelem ovlivňujícím Společenství.“

      290    Dále oznámení o spolupráci z roku 2002 v hlavě B ve svém bodě 20 stanoví, že „[p]odniky, které nesplňují podmínky [pro osvobození
         od pokuty] oddílu A, mohou mít nárok na snížení jakékoli pokuty, kterou by jinak bylo možné udělit“ a ve svém bodě 21, že
         „[p]ro získání nároku musí podnik poskytnout Komisi důkaz o předpokládaném protiprávním jednání, který představuje významnou
         přidanou hodnotu k důkazům, které Komise již vlastní, a musí ukončit svou účast v předpokládaném protiprávním jednání nejpozději
         v době předložení důkazů“.

      291    Pokud jde o pojem „přidaná hodnota“, v bodě 22 oznámení o spolupráci z roku 2002 je vysvětleno:

      „Pojem ‚přidaná hodnota‘ se vztahuje na rozsah, v němž poskytnutý důkaz posiluje svou povahou a/nebo obsaženými podrobnostmi
         schopnost Komise dokázat dotyčné skutečnosti. Při tomto vyhodnocování Komise obvykle přikládá větší hodnotu písemným důkazům,
         které pocházejí z doby, k níž se vztahují, než později vypracovaným důkazům. Podobně se má obecně za to, že důkazy, které
         mají přímý vztah k dotyčným otázkám, mají větší hodnotu než důkazy, které s nimi souvisejí pouze nepřímo.“

      292    Bod 23 písm. b) první pododstavec oznámení o spolupráci z roku 2002 stanoví, pokud jde o snížení pokuty, zařazení do třech
         kategorií:

      „ –      [p]ro první podnik, který splnil požadavky bodu 21: snížení o 30–50 %,
      –       [p]ro druhý podnik, který splnil požadavky bodu 21: snížení o 20–30 %,
      –      [p]ro další podniky, které splnily požadavky bodu 21: snížení do 20 %“.
      293    Oznámení o spolupráci z roku 2002 stanoví v bodě 23 písm. b) druhém pododstavci:

      „Při určování úrovně snížení v každém z těchto pásem Komise přihlédne k době, kdy byly předloženy důkazy splňující požadavky
         bodu 21, a k míře, v jaké tyto důkazy představovaly přidanou hodnotu. Může také vzít v úvahu rozsah a stálost jakékoli spolupráce,
         kterou podnik poskytl poté, co předložil důkazy.“

      294    Nakonec bod 23 písm. b) poslední pododstavec oznámení o spolupráci z roku 2002 stanoví:

      „[P]okud podnik kromě toho poskytne důkazy, které se vztahují ke skutečnostem, které předtím nebyly Komisi známy a mají přímý
         dopad na závažnost nebo trvání předpokládaného kartelu, Komise je nevezme v úvahu při stanování pokuty pro podnik, který tyto
         důkazy předložil.“

       K prostoru pro uvážení Komise a přezkumu soudu Unie
      295    Je třeba připomenout, že čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, který tvoří právní základ pro ukládání pokut v případě porušení
         pravidel hospodářské soutěže Unie, poskytuje Komisi prostor pro uvážení při stanovení pokut (viz v tomto smyslu rozsudek Soudu
         ze dne 21. října 1997, Deutsche Bahn v. Komise, T‑229/94, Recueil, s. II‑1689, bod 127), které je především nástrojem její
         obecné politiky v oblasti hospodářské soutěže (rozsudek Musique Diffusion française a další v. Komise, bod 54 výše, body 105
         a 109). V této souvislosti pro účely zajištění transparentnosti a objektivity svých rozhodnutí o pokutách Komise přijala a zveřejnila
         oznámení o spolupráci z roku 2002. Pokyny představují nástroj, který je při dodržování právních norem vyšší síly určený k upřesnění
         kritérií, jež Komise hodlá používat v rámci výkonu své posuzovací pravomoci. Z toho vyplývá, že tím sama omezila tuto pravomoc
         (viz obdobně rozsudek Tribunálu ze dne 30. dubna 1998, Vlaams Gewest v. Komise, T‑214/95, Recueil, s. II‑717, bod 89) v rozsahu,
         v němž Komisi přísluší dodržovat orientační pravidla, jež si sama stanovila (viz obdobně rozsudek Tribunálu ze dne 12. prosince
         1996, AIUFFASS a AKT v. Komise, T‑380/94, Recueil, s. II‑2169, bod 57).

      296    Omezení prostoru pro uvážení Komise vyplývající z přijetí oznámení o spolupráci z roku 2002 není nicméně neslučitelné se zachováním
         podstatného prostoru pro uvážení pro Komisi (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 10. května 2007, SGL Carbon
         v. Komise, C‑328/05 P, Sb. rozh. s. I‑3921, bod 81; obdobně viz rozsudek Raiffeisen Zentralbank Österreich a další v. Komise,
         bod 275 výše, bod 224).

      297    Oznámení o spolupráci z roku 2002 totiž obsahuje různé flexibilní prvky, které umožňují Komisi vykonávat její diskreční pravomoc
         v souladu s ustanoveními článku 23 nařízení č. 1/2003, tak jak byla vyložena Soudním dvorem (viz obdobně rozsudek Raiffeisen
         Zentralbank Österreich a další v. Komise, bod 275 výše, bod 224).

      298    Je tak třeba uvést, že Komise má široký prostor pro uvážení, má-li posoudit, zda důkazy poskytnuté podnikem, který hodlá využít
         oznámení o spolupráci z roku 2002, představují významnou přidanou hodnotu ve smyslu bodu 21 uvedeného oznámení (viz v tomto
         smyslu rozsudek SGL Carbon v. Komise, bod 296 výše, bod 88). Pokud jde o bod 8 písm. a) a b) oznámení o spolupráci z roku
         2002, je třeba konstatovat, že tento podstatný prostor pro uvážení vyplývá ze samotného znění tohoto ustanovení, které odkazuje
         výslovně na předložení důkazů, které „podle názoru Komise“ mohou Komisi umožnit, aby přijala rozhodnutí o provedení šetření,
         nebo jí mohou umožnit, aby zjistila protiprávní jednání. Posouzení kvality a užitečnosti spolupráce poskytnuté podnikem totiž
         zahrnuje komplexní posouzení skutečností (viz v tomto smyslu rozsudky SGL Carbon v. Komise, bod 296 výše, bod 81, a Carbone
         Lorraine v. Komise, bod 200 výše, bod 271).

      299    Stejně tak Komise poté, co konstatuje, že důkazy představují významnou přidanou hodnotu ve smyslu bodu 21 oznámení o spolupráci
         z roku 2002, disponuje prostorem pro uvážení, má-li stanovit přesnou výši snížení výše pokuty pro dotčený podnik. Bod 23 písm. b)
         první pododstavec oznámení o spolupráci z roku 2002 totiž stanoví rozpětí pro snížení výše pokuty pro jednotlivé kategorie
         dotčených podniků, zatímco druhý pododstavec stanoví kritéria, která je Komise povinna zohlednit za účelem vymezení výše snížení
         v rámci těchto rozpětí.

      300    S ohledem na prostor pro uvážení, kterým Komise disponuje při posouzení spolupráce podniku na základě oznámení o spolupráci
         z roku 2002, pouze zjevné překročení tohoto prostoru může být kritizováno Tribunálem (viz v tomto smyslu rozsudek SGL Carbon
         v. Komise, bod 296 výše, body 81, 88 a 89).

       Ke spolupráci společnosti Schindler pro účely prokázání protiprávního jednání v Belgii
      301    Společnosti Schindler, která byla čtvrtým podnikem, který podal žádost na základě oznámení o spolupráci z roku 2002 za svou
         účast na protiprávním jednání v Belgii (bod 775 odůvodnění napadeného rozhodnutí), nebyla snížena výše pokuty, pokud jde o uvedené
         protiprávní jednání (bod 776 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Komise za tímto účelem v bodě 776 odůvodnění napadeného rozhodnutí vysvětluje
         následující:

      „776      I když společnost Schindler předala soudobé důkazy ve formě seznamů kartelové dohody v letech 2000 až 2003, tyto důkazy neumožňují
         podpořit spis Komise, jelikož Komise již měla seznamy kartelové dohody z téhož období k dispozici. Společnost Schindler podala
         svou žádost [na základě oznámení o spolupráci z roku 2002] dne 21. ledna 2005, tedy rok poté, co proběhlo první šetření v Belgii,
         v době, kdy již Komise vedla v Belgii dvě řady šetření a obdržela tři potvrzující žádosti [na základě uvedeného oznámení].
         Mimoto, povaha velmi omezených informací poskytnutých společností Schindler ohledně většiny seznamů kartelové dohody v letech
         2000 až 2003 neposílila významným způsobem schopnost Komise prokázat dotčené skutečnosti. V důsledku toho nejsou splněny podmínky
         bodu 21 oznámení o spolupráci. Po své žádosti […] společnost Schindler pokračovala ve své spolupráci s Komisí, aniž však poskytla
         významnou přidanou hodnotu.“

      302    Především žalobkyně tvrdí, že Komise v napadeném rozhodnutí nebere v potaz skutečnost, že seznamy projektů předané společností
         Schindler během správního řízení představovaly ve skutečnosti přidanou hodnotu ve smyslu oznámení o spolupráci z roku 2002.
         Zaprvé, uvedené seznamy neuváděly stejná data jako seznamy předané společnostmi Kone a Otis. Zadruhé seznamy společnosti Schindler
         uváděly několik projektů, které nebyly uvedeny na seznamech předaných společnostmi Kone a Otis. Zatřetí Komise v bodě 164
         odůvodnění (poznámka pod čarou 176) napadeného rozhodnutí výslovně odkazuje na seznamy projektů předané společnostmi Kone,
         Otis a Schindler. Začtvrté Komise vyvodila závěry ze srovnání seznamů projektů, které byly předány jednotlivými podniky, což
         ukazuje, že všechny předané seznamy projektů představují významné důkazy z hlediska prokázání protiprávního jednání a že pouze
         díky seznamům projektů společností Kone, Otis a Schindler byla Komise schopna prokázat existenci kartelové dohody. V souladu
         s bodem 23 písm. b) prvním pododstavcem oznámení o spolupráci z roku 2002 měla přitom společnost Schindler jakožto čtvrtý
         spolupracující podnik právo na snížení pokuty až o 20 %.

      303    S ohledem na judikaturu připomenutou výše v bodě 300 je tedy třeba přezkoumat, zda Komise zjevným způsobem překročila svůj
         prostor pro uvážení, když konstatovala, že důkazy předložené společností Schindler nepředstavují významnou přidanou hodnotu
         ve vztahu k důkazům, které již měla v okamžiku, kdy uvedený podnik podal svou žádost na základě oznámení o spolupráci z roku
         2002.

      304    V tomto ohledu je třeba především uvést, že žalobkyně, které nenapadají přiznání ochrany před pokutou společnosti Kone, nezpochybňují
         zjištění učiněné v bodě 761 odůvodnění napadeného rozhodnutí, podle kterého „informace již poskytnuté společností Kone umožnily
         Komisi zjistit protiprávní jednání v Belgii“. Komise tedy již získala dostatečné důkazy, aby zjistila protiprávní jednání
         v Belgii v okamžiku, kdy společnost Schindler podala svou žádost na základě oznámení o spolupráci z roku 2002.

      305    Je nutno dále konstatovat, že žalobkyně za účelem prokázání významné přidané hodnoty spolupráce ze strany společnosti Schindler
         odkazují výlučně na seznamy projektů v letech 2000 až 2003, které tento podnik předal Komisi v rámci své žádosti na základě
         tohoto oznámení.

      306    Nicméně i když se seznamy předané společností Schindler týkaly dat odlišných od dat předložených společnostmi Kone a Otis
         a i když rovněž odkazovaly na několik projektů, které nebyly zahrnuty v seznamech předaných společnostmi Kone a Otis, nelze
         se domnívat, že významným způsobem posílily schopnost Komise zjistit protiprávní jednání v Belgii.

      307    Zaprvé je totiž třeba zdůraznit, že v napadeném rozhodnutí Komise prokázala provádění kartelové dohody týkající se nových
         výtahů a eskalátorů v Belgii nejen odkazem na seznamy projektů předané společnostmi Kone, Otis a Schindler, ale rovněž na
         základě vyjádření účastníků kartelové dohody v Belgii v rámci jejich žádostí na základě oznámení o spolupráci z roku 2002
         a na základě odpovědí podniků na žádosti o informace Komise (viz poznámky pod čarou vztahující se k bodům 163 až 168 odůvodnění
         napadeného rozhodnutí). Seznamy projektů tak představují pouze jeden z důkazů v rámci prokázání provádění kartelové dohody
         v Belgii.

      308    Zadruhé je nesporné, že v okamžiku, kdy společnost Schindler předala Komisi seznamy projektů v letech 2000 až 2003, měla již
         Komise k dispozici seznamy projektů za stejné období, které byly předtím předány společnostmi Kone a Otis (body 164 a 776
         odůvodnění napadeného rozhodnutí).

      309    Prohlášení, které pouze do určité míry potvrzuje prohlášení, které již Komise měla k dispozici, přitom neusnadňuje činnost
         Komise výrazným způsobem, a tedy způsobem dostatečným k odůvodnění snížení výše pokuty na základě spolupráce (viz v tomto
         smyslu rozsudek Groupe Danone v. Komise, bod 57 výše, bod 455).

      310    S ohledem na to, co bylo konstatováno v předchozím bodě, a na skutečnost, že žalobkyně nezpochybňují, že spolupráce společnosti
         Kone již Komisi umožnila, aby zjistila protiprávní jednání v Belgii, nemohou žalobkyně ani tvrdit, že pouze soubor seznamů
         projektů uvedených v napadeném rozhodnutí, včetně seznamů předaných společností Schindler, umožnil Komisi prokázat existenci
         kartelové dohody v Belgii.

      311    Komise tedy zjevným způsobem nepřekročila svůj prostor pro uvážení, když se domnívala, že důkazy předložené společností Schindler
         nepředstavují významnou přidanou hodnotu ve smyslu bodu 21 oznámení o spolupráci z roku 2002. Je tedy třeba zamítnout výtku
         vycházející z významné přidané hodnoty seznamů projektů, které společnost Schindler předala Komisi v rámci své žádosti na
         základě uvedeného oznámení.

      312    Zadruhé žalobkyně tvrdí, že srovnání se zacházením se společnostmi Otis a ThyssenKrupp ukazuje, že Komise porušila zásadu
         rovného zacházení, když odmítla přiznat společnosti Schindler snížení výše pokuty na základě oznámení o spolupráci z roku
         2002. Za tímto účelem vysvětlují, že společnost Kone předložila dostatek důkazů umožňujících Komisi, aby zjistila protiprávní
         jednání v rozporu s článkem 81 ES. Společnost Otis předložila důkazy, které obsahovaly pouze velmi málo nových informací,
         a pokuta jí byla snížena o 40 %. Společnost ThyssenKrupp předložila pouze doplňující informace týkající se několika projektů
         údržby a Komise konstatovala, že žádný z předložených důkazů se netýkal skutečností, o kterých by dříve nevěděla, a že předložené
         informace se nevztahovaly k rozhodné době kartelové dohody. Společnosti ThyssenKrupp přitom byla výše pokuty snížena o 20
         %. Společnost Schindler předložila seznamy týkající se let 2000 až 2003, o kterých Komise předtím nevěděla a které se vztahovaly
         k rozhodné době protiprávního jednání. Společnost Schindler tudíž měla nárok na snížení výše pokuty ve výši 20 %.

      313    V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Komise v rámci svého posouzení spolupráce účastníků kartelové
         dohody nemůže porušit zásadu rovného zacházení (viz rozsudek Tribunálu ze dne 29. dubna 2004, Tokai Carbon a další v. Komise,
         T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01 až T‑246/01, T‑251/01 a T‑252/01, Recueil, s. II‑1181, bod 394 a citovaná judikatura).

      314    V projednávané věci je třeba konstatovat, že spolupráce ze strany společností Otis a ThyssenKrupp se značně odlišovala od
         spolupráce ze strany společnosti Schindler.

      315    Zaprvé je třeba připomenout, že posouzení přidané hodnoty spolupráce je prováděno v závislosti na důkazech, které již má Komise
         k dispozici. Přitom vzhledem k tomu, že spolupráce společností Otis a ThyssenKrupp předcházela spolupráci společnosti Schindler
         (body 96, 98 a 103 odůvodnění napadeného rozhodnutí), Komise měla v okamžiku, kdy společnost Schindler podala svou žádost
         na základě oznámení o spolupráci z roku 2002, více důkazů než v okamžiku žádostí společností Otis a ThyssenKrupp.

      316    Zadruhé z napadeného rozhodnutí vyplývá, že spolupráce společností ThyssenKrupp a Otis představovala významnou přidanou hodnotu
         ve smyslu bodu 21 oznámení o spolupráci z roku 2002.

      317    Pokud jde o spolupráci společnosti Otis, tento podnik předložil Komisi „soudobé listinné důkazy“ (bod 766 odůvodnění napadeného
         rozhodnutí) a tyto důkazy poskytly informace, byť omezené, „o předtím neznámých skutečnostech“ (bod 766 odůvodnění napadeného
         rozhodnutí). Pokud jde o spolupráci společnosti ThyssenKrupp, tato spolupráce představovala rovněž významnou přidanou hodnotu,
         „neboť předložila doplňující informace o projektech údržby a modernizace, jakož i podrobná vysvětlení ohledně systému používaného
         za účelem stanovení cen zakázek týkajících se údržby“ (bod 771 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

      318    Naopak pokud jde o spolupráci společnosti Schindler, z analýzy provedené výše v bodech 303 až 311 vyplývá, že se Komise mohla
         právem domnívat, že tato spolupráce nesplňuje podmínky bodu 21 oznámení o spolupráci z roku 2002.

      319    Za těchto podmínek, jelikož situace jednotlivých podniků nejsou srovnatelné, Komise snížila výši pokut společnosti Otis (40
         %) a společnosti ThyssenKrupp (20 %) a odmítla snížit výši pokuty společnosti Schindler na základě oznámení o spolupráci z roku
         2002, aniž se dopustila porušení zásady rovného zacházení.

      320    Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že je třeba zamítnout veškeré výtky společnosti Schindler týkající se použití oznámení o spolupráci
         z roku 2002 na její spolupráci pro účely prokázání protiprávního jednání v Belgii.

       Ke spolupráci společnosti Schindler pro účely prokázání protiprávního jednání v Německu
      321    Komise v bodě 805 odůvodnění napadeného rozhodnutí rozhodla „přiznat společnosti Schindler snížení pokuty ve výši 15 % v rozpětí
         stanoveném v [bodě] 23 [prvním pododstavci] [písm. b)] [třetí odrážce] oznámení o spolupráci [z roku 2002]“ na základě její
         spolupráce při prokazování protiprávního jednání v Německu.

      322    V bodě 803 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise vysvětluje, že ochrana před pokutami na základě bodu 8 písm. b) oznámení
         o spolupráci z roku 2002 nebo 100% snížení výše pokuty na základě bodu 23 písm. b) posledního pododstavce uvedeného oznámení
         nepřicházely v úvahu, neboť v okamžiku, kdy společnost Schindler podala svou žádost na základě tohoto oznámení „Komise již
         disponovala souborem důkazů umožňujících zjistit protiprávní jednání v rozporu s článkem 81 [ES], zejména v období let 1995
         až 2000“.

      323    V bodě 804 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise dodává:

      „[…] Vzhledem k tomu, že společnost Schindler splňovala podmínku bodu 21 v plném rozsahu až po doplnění ze dne 25. listopadu
         2004, tedy osm měsíců po prvních dvou žádostech [na základě oznámení o spolupráci z roku 2002], toto prodlení je třeba zohlednit
         při výpočtu snížení v rámci stanoveného rozpětí. Prohlášení společnosti Schindler v tomto rozsahu představovala významnou
         přidanou hodnotu, která posílila schopnost Komise prokázat protiprávní jednání. Nicméně, přidaná hodnota žádosti společnosti
         Schindler [na základě uvedeného oznámení] zůstává omezená, jelikož v podstatě přebírala její vlastní prohlášení, neobsahovala
         žádný listinný důkaz a podpořila především důkazy, které již měla Komise k dispozici.“

      324    Úvodem žalobkyně připomínají, že se společnost Schindler účastnila pouze kartelových dohod týkajících se instalace eskalátorů
         v letech 1995 až 2000, takže při posouzení spolupráce společnosti Schindler jsou rozhodující pouze tyto kartelové dohody během
         uvedeného období. Toto protiprávní jednání představuje samostatné protiprávní jednání, které je třeba posuzovat odlišně od
         protiprávních jednání týkajících se eskalátorů a výtahů, kterých se dopustily ostatní podniky po roce 2000. Společnost Schindler
         se těchto protiprávních jednání neúčastnila a nevěděla o nich.

      325    Zaprvé společnost Schindler tvrdí, že měla být považována za první podnik, který předložil v souladu s bodem 8 písm. b) oznámení
         o spolupráci z roku 2002 důkazy umožňující Komisi, aby zjistila protiprávní jednání, a měla tak nárok na úplné prominutí pokuty.

      326    Komise sice obdržela žádosti na základě oznámení o spolupráci z roku 2002 týkající se kartelových dohod v Německu od společnosti
         Kone a Otis předtím, než obdržela žádost společnosti Schindler. Nicméně tyto žádosti nemohly prokázat existenci protiprávního
         jednání v rozporu s článkem 81 ES, kterého se společnost Schindler účastnila, a sice dohod týkajících se eskalátorů uzavřených
         v letech 1995 až 2000. Pokud by společnost Schindler nepředložila důkazy, Komise by nebyla schopna zjistit protiprávní jednání
         v rozporu s článkem 81 ES. Ve své žádosti a doplněních k této žádosti společnost Schindler prokázala existenci 33 schůzek,
         ke kterým došlo v Německu mezi dnem 29. dubna 1994 a dnem 6. prosince 2000. Společnost Otis uvedla pouze tři schůzky v roce
         1999 (ve dnech 20. ledna, 28. října a 22. prosince 1999) a pět schůzek v roce 2000 (ve dnech 20. ledna, 18. února, 3. dubna,
         16. června a 6. prosince 2000). Ani prohlášení společnosti Kone neumožnila prokázat systematické schůzky týkající se projektů
         spojených s eskalátory v Německu v letech 1995 až 2000.

      327    Zadruhé žalobkyně podpůrně tvrdí, že v každém případě neměla být společnosti Schindler v souladu s bodem 23 písm. b) posledním
         pododstavcem oznámení o spolupráci z roku 2002 uložena pokuta, jelikož jako jediná předložila dostatek důkazů za účelem prokázání
         protiprávního jednání v Německu v letech 1995 až 2000. Důkazy předložené společnostmi Kone a Otis se vztahovaly k období po
         roce 2000. Mimoto v rozsahu, v němž Komise v bodě 803 odůvodnění napadeného rozhodnutí tvrdí, že již před žádostí společnosti
         Schindler měla k dispozici důkazy, aniž však upřesňuje, o jaké důkazy se jedná, se žalobkyně dovolávají nedostatku odůvodnění
         napadeného rozhodnutí.

      328    Je třeba především uvést, že na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, se skutečnost, že žalobkyně nezpochybňují kvalifikaci kartelové
         dohody v Německu jako jediného protiprávního jednání, nedotýká přípustnosti jejich argumentace.

      329    Sama Komise totiž odlišuje v napadeném rozhodnutí dvě části protiprávního jednání v Německu, první protiprávní jednání, které
         trvalo od srpna 1995 do prosince 2000 a vztahovalo se výlučně k eskalátorům, a druhé, které trvalo od prosince 2000 do prosince
         2003 a vztahovalo se současně k eskalátorům a výtahům (body 213, 277 a 278 odůvodnění napadeného rozhodnutí), aniž se toto
         rozlišení dotýkalo kvalifikace této kartelové dohody jako jediného protiprávního jednání, jelikož všechna ujednání sledovala
         stejné cíle a vedla ke stejnému výsledku (bod 568 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Je mimoto nesporné, že se společnost
         Schindler účastnila pouze části protiprávního jednání zjištěného v čl. 1 odst. 2 napadeného rozhodnutí týkající se eskalátorů,
         jelikož společnost Schindler ukončila účast na kartelové dohodě v roce 2000 (bod 213 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

      330    Pokud přitom, jak tvrdí žalobkyně, byla společnost Schindler první podnik, který předložil rozhodující důkazy umožňující Komisi,
         aby zjistila existenci kartelové dohody v Německu trvající od srpna 1995 do prosince 2000, měla v souladu s posledním pododstavcem
         bodu 23 písm. b) oznámení o spolupráci z roku 2002 a bez ohledu na případné použití bodu 8 písm. b) uvedeného oznámení nárok
         na 100% snížení výše pokuty, jelikož její spolupráce měla přímý vliv na předpokládanou délku trvání kartelové dohody odpovídající
         celé době účasti společnosti Schindler na této dohodě.

      331    Z bodů 214 a 803 odůvodnění napadeného rozhodnutí nicméně vyplývá, že Komise měla v okamžiku podání žádosti společnosti Schindler
         dne 25. listopadu 2004 k dispozici dostatečné důkazy, které jí umožňovaly, aby zjistila protiprávní jednání v Německu v letech
         1995 až 2000.

      332    Ve své žádosti na základě oznámení o spolupráci z roku 2002 ze dne 12. února 2004 tak společnost Kone předložila konkrétní
         informace o kartelové dohodě v Německu jak pro období před ukončením účasti společnosti Schindler na kartelové dohodě, tak
         pro období poté. Pokud jde o první část protiprávního jednání, na základě prohlášení společnosti Kone byla Komise informována
         o tom, že kartelová dohoda týkající se rozdělení trhu s eskalátory existovala již dne 1. srpna 1995, o seznamu účastníků kartelové
         dohody, o zásadách upravujících přidělování projektů a o ostatních informacích týkajících se provádění kartelové dohody. Společnost
         Kone ve své žádosti rovněž jasně uvedla, že společnost Schindler ukončila účast na kartelové dohodě „[n]a konci roku 2000“.

      333    Ve svém vyjádření z dubna 2004, kterým společnost Otis doplnila svou žádost z března 2004, potvrdila tato společnost existenci
         kartelové dohody v Německu týkající se rozdělení trhu s eskalátory, seznam účastníků kartelové dohody, zásady upravující přidělování
         projektů a ostatní informace týkající se provádění kartelové dohody, jakož i ukončení účasti společnosti Schindler na kartelové
         dohodě v roce 2000. V doplňujícím vyjádření z dubna 2004 společnost Otis mimoto uvedla, že kartelová dohoda na trhu s eskalátory
         existovala od 80. let.

      334    V okamžiku podání žádosti na základě oznámení o spolupráci z roku 2002 společností Schindler dne 25. listopadu 2004 tedy již
         Komise měla k dispozici dvě shodující se prohlášení, která jí umožňovala, aby zjistila část kartelové dohody v Německu, které
         se společnost Schindler účastnila.

      335    Ve své žádosti ze dne 25. listopadu 2004 a v jejím doplnění ze dne 7. prosince 2004 sice společnost Schindler předložila Komisi
         informace, o kterých do té doby nevěděla. Jedná se zejména o data některých schůzek mezi účastníky kartelové dohody, které
         se konaly mezi dnem 29. dubna 1994 a dnem 6. prosince 2000. Nicméně s ohledem na to, co bylo konstatováno výše v bodě 334,
         se Komise mohla právem domnívat, že se jednalo o důkazy, které představovaly významnou přidanou hodnotu ve smyslu bodu 21
         oznámení o spolupráci z roku 2002 a zakládaly nárok na snížení pokuty, ovšem nikoliv na úplnou ochranu před pokutou na základě
         bodu 8 písm. b) nebo na snížení výše pokuty v její plné výši na základě bodu 23 písm. b) posledního pododstavce uvedeného
         oznámení. Dotčené důkazy totiž nebyly rozhodující k prokázání existence kartelové dohody v Německu během celé doby účasti
         společnosti Schindler na této dohodě, ale posilovaly schopnost Komise prokázat protiprávní jednání tím, že podpořily důkazy,
         které již měla k dispozici.

      336    Dále s ohledem na skutečnost, že společnost Schindler byla třetím podnikem, který podal žádost na základě oznámení o spolupráci
         z roku 2002, použitelným snížením pokuty bylo snížení stanovené v bodě 23 písm. b) prvním pododstavci třetí odrážce tohoto
         oznámení. Jelikož důkazy, které představovaly významnou přidanou hodnotu, byly Komisi předány až osm měsíců po prvních dvou
         žádostech na základě uvedeného oznámení, a je nesporné, že společnost Schindler nepředložila soudobé listinné důkazy, Komise
         stanovila snížení výše pokuty pro společnosti Schindler na 15 %, aniž zjevným způsobem překročila svůj prostor pro uvážení.

      337    Konečně ohledně výtky vycházející z porušení článku 253 ES je třeba konstatovat, že bod 803 odůvodnění napadeného rozhodnutí
         jasně a jednoznačně uvádí důvody, proč se Komise domnívala, že důkazy předložené společností Schindler v její žádosti na základě
         oznámení o spolupráci z roku 2002 nezakládaly nárok na ochranu před pokutou. Komise za tímto účelem odkazuje na skutečnost,
         že „v okamžiku vyjádření společnosti Schindler již měla k dispozici soubor důkazů umožňujících jí, aby zjistila protiprávní
         jednání v rozporu s článkem 81 [ES]“ (bod 803 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Tyto důvody ve svém kontextu odkazují nutně
         na soubor důkazů obsažený v žádostech společností Kone a Otis, jejichž přidaná hodnota byla stanovena v bodech 792 a 799 odůvodnění
         napadeného rozhodnutí. Výše uvedené body odůvodnění tedy umožňovaly zúčastněným stranám seznámit se s odůvodněním odmítnutí
         Komise přiznat společnosti Schindler ochranu před pokutami za její spolupráci při prokazování protiprávního jednání v Německu
         a Tribunálu vykonat jeho přezkum legality. Výtka vycházející z porušení článku 253 ES tedy musí být odmítnuta.

      338    Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že je třeba zamítnout veškeré výtky společnosti Schindler týkající se použití oznámení o spolupráci
         z roku 2002 na její spolupráci pro účely prokázání kartelové dohody v Německu.

       Ke spolupráci společnosti Schindler pro účely prokázání protiprávního jednání v Lucembursku
      339    Společnosti Schindler, která byla čtvrtým podnikem, který podal žádost na základě oznámení o spolupráci z roku 2002 týkající
         se kartelové dohody v Lucembursku (bod 830 odůvodnění napadeného rozhodnutí), nebyla snížena výše pokuty na základě oznámení
         o spolupráci z roku 2002, pokud jde o uvedené protiprávní jednání (bod 834 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Komise za tímto
         účelem v bodech 831 až 833 odůvodnění napadeného rozhodnutí vysvětluje:

      „831      Žádost společnosti Schindler [na základě oznámení o spolupráci z roku 2002] se skládá především z písemného prohlášení podniku
         a interních dokumentů vztahujících se k roku 2002, které byly podle společnosti Schindler vytvořeny v rámci běžné činnosti
         podniku. Žádost […] společnosti Schindler neposkytla Komisi žádný nový důkaz, který by představoval velkou přidanou hodnotu.
         Nové informace se ve skutečnosti vztahovaly k popisům odvětví v rozhodné době protiprávního jednání a k ostatním podrobnostem
         menšího významu. Kromě těchto informací žádost […] společnosti Schindler v podstatě potvrzuje informace, které již Komise
         znala.

      832      Mimoto, společnost Schindler tvrdí, že dohody týkající se nových projektů instalace, modernizace, opravy a údržby výtahů a eskalátorů
         existovaly již od roku 1993 a že ukončila účast na kartelové dohodě v roce 1994 a přistoupila k ní zpět až v roce 1999. Komise
         neobjevila žádnou informaci podporující toto prohlášení. Komise nemůže vycházet z jednostranného a nepodloženého prohlášení
         jednoho z účastníků týkajícího se klíčové otázky, která může přivodit závažné právní následky pro ostatní účastníky.

      833      Komise na základě toho dospívá k závěru, že vyjádření společnosti Schindler neobsahují žádný nový důkaz, který by představoval
         významnou hodnotu, ale v podstatě podporují skutečnosti, které jsou Komisi již známé. Informace poskytnuté společností Schindler,
         porovnané s důkazy, kterými Komise disponovala v okamžiku žádosti […] společnosti Schindler, neposílily významně schopnost
         Komise dané skutečnosti prokázat. V důsledku toho nejsou splněny podmínky bodu 21 oznámení o spolupráci [z roku 2002]. Po
         své žádosti […] společnost Schindler neposkytla žádnou další pomoc, s výjimkou informací sdělených na žádost Komise.“

      340    Žalobkyně tvrdí, že společnost Schindler má nárok na snížení výše pokuty o 20 % až 30 % na základě bodů 21 a 23 oznámení o spolupráci
         z roku 2002. Společnost Schindler totiž předložila důkazy týkající se dohod v oblasti údržby, které představovaly značnou
         přidanou hodnotu. Pokud by společnost Schindler nepodala svou žádost ze dne 4. listopadu 2004, Komise by nebyla schopna prokázat
         existenci dohod v uvedené oblasti, o které žádosti společností Kone a ThyssenKrupp obsahovaly jen velmi málo informací. Mimoto
         společnost Otis neuznala výslovně svou účast na dohodách v této oblasti.

      341    Význam žádosti společnosti Schindler na základě oznámení o spolupráci z roku 2002, pokud jde o provádění důkazů Komisí, vyplývá
         rovněž z četnosti odkazů na tuto žádost v napadeném rozhodnutí ve srovnání s odkazy na žádosti společností Kone a ThyssenKrupp.
         Komise zamítla argumentaci společnosti Schindler v bodě 831 odůvodnění napadeného rozhodnutí, aniž se však vyjádřila k argumentům
         společnosti Schindler obsaženým v odpovědi na oznámení námitek, což představuje nedostatečné odůvodnění ve smyslu článku 253 ES.

      342    S ohledem na judikaturu připomenutou výše v bodě 300 je třeba přezkoumat, zda Komise zjevným způsobem překročila svůj prostor
         pro uvážení, když konstatovala, že důkazy předložené společností Schindler nepředstavovaly významnou přidanou hodnotu ve vztahu
         k důkazům, které již měla k dispozici v okamžiku, kdy uvedený podnik podal svou žádost na základě oznámení o spolupráci z roku
         2002.

      343    V tomto ohledu je třeba zaprvé uvést, že žalobkyně, které nenapadají přiznání ochrany před pokutami společnosti Kone na základě
         bodu 8 písm. b) oznámení o spolupráci z roku 2002, nezpochybňují, že informace sdělené společností Kone již umožnily Komisi,
         aby zjistila protiprávní jednání v Lucembursku (bod 816 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Komise již měla k dispozici dostatečné
         důkazy, aby zjistila protiprávní jednání v Lucembursku, v okamžiku, kdy společnost Schindler podala svou žádost na základě
         tohoto oznámení. Mimoto před žádostí společnosti Schindler byla Komisi již podána rovněž žádost společnosti Otis na základě
         uvedeného oznámení z března 2004, která vedla ke snížení výše pokuty o 40 % (body 118 a 823 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

      344    Zadruhé, pokud jde o to, zda v souladu s body 21 a 22 oznámení o spolupráci z roku 2002 představovaly důkazy předložené společností
         Schindler významnou přidanou hodnotu, jelikož značně posílily schopnost Komise prokázat protiprávní jednání v Lucembursku,
         je třeba konstatovat, že důkazy, které podle žalobkyň představovaly významnou přidanou hodnotu, se týkají pouze jedné ze dvou
         částí protiprávního jednání zjištěného v čl. 1 odst. 3 napadeného rozhodnutí, a sice rozdělení trhů týkajících se smluv o údržbě
         a modernizaci (viz rovněž body 293 a 830 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

      345    Ze žádosti společnosti Kone ze dne 5. února 2004, ve znění informací doplněných dne 19. února 2004, přitom vyplývá, že tato
         žádost již obsahovala jasný popis části kartelové dohody, které se následně týkala spolupráce ze strany společnosti Schindler.

      346    Zatřetí žalobkyně nemohou vyvozovat argument z počtu odkazů na svou žádost na základě oznámení o spolupráci z roku 2002 v napadeném
         rozhodnutí. Skutečnost, že Komise v napadeném rozhodnutí využila veškeré důkazy, které měla k dispozici, a tedy rovněž informace
         sdělené společností Schindler v její žádosti ze dne 4. listopadu 2004, totiž ještě nedokazuje, že tyto posledně uvedené informace
         představovaly významnou přidanou hodnotu ve vztahu k důkazům, které již měla Komise k tomuto datu k dispozici.

      347    Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že Komise zjevným způsobem nepřekročila svůj prostor pro uvážení, když se domnívala, že důkazy
         předložené společností Schindler nepředstavovaly významnou přidanou hodnotu ve smyslu bodu 21 oznámení o spolupráci z roku
         2002.

      348    Pokud jde o výtku vycházející z porušení článku 253 ES, je třeba konstatovat, že Komise není povinna vyjádřit se ke všem argumentům,
         jichž se před ní dovolávají zúčastněné strany, ale stačí, aby popsala skutečnosti a právní úvahy, které mají zásadní význam
         v rámci struktury rozhodnutí (viz rozsudek Tribunálu ze dne 15. června 2005, Corsica Ferries France v. Komise, T‑349/03, Sb.
         rozh. s. II‑2197, bod 64 a citovaná judikatura). V tomto ohledu je třeba uvést, že v bodech 831 až 833 odůvodnění napadeného
         rozhodnutí Komise dostatečně uvedla důvody, proč se domnívala, že důkazy předložené společností Schindler v její žádosti ze
         dne 4. listopadu 2004 nepředstavovaly významnou přidanou hodnotu ve smyslu bodu 21 oznámení o spolupráci z roku 2002. Tyto
         body odůvodnění umožňují zúčastněným stranám seznámit se s odůvodněním odmítnutí Komise snížit společnosti Schindler výši
         pokuty za její spolupráci při prokazování protiprávního jednání v Lucembursku a Tribunálu vykonat jeho přezkum legality. Výtka
         vycházející z porušení článku 253 ES tedy musí být odmítnuta.

      349    Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že je třeba zamítnout veškeré výtky společnosti Schindler týkající se použití oznámení o spolupráci
         z roku 2002 na její spolupráci pro účely prokázání kartelové dohody v Lucembursku.

       K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení oznámení o spolupráci z roku 2002 a pokynů z roku 1998 z důvodu nedostatečného
            snížení výše pokuty za nezpochybnění skutkových zjištění
      350    V bodě 614 oznámení námitek Komise uvedla, že „zamýšlí [zamýšlela] přiznat snížení [pokuty] za spolupráci nad rámec oznámení
         o spolupráci [z roku 2002], zvláště jestliže společnost nezpochybňuje [nezpochybňovala] skutková zjištění nebo jestliže poskytuje
         [poskytovala] dodatečnou pomoc, která umožní objasnit nebo doplnit skutečnosti zjištěné Komisí“.

      351    V bodě 758 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise vysvětluje, že „[j]elikož bod 614 oznámení námitek vytvořil očekávání v projednávané
         věci, rozhodla se vykládat tento bod ve prospěch podniků, které na jeho základě přispěly k prokázání skutečností protiprávního
         jednání uvedeného v [napadeném] rozhodnutí tím, že nezpochybnily skutková zjištění nebo poskytly další informace nebo doplňující
         upřesnění“.

      352    Komise tak přiznala všem účastníkům čtyř protiprávních jednání, s vyloučením jednak podniků, na které se vztahovala ochrana
         před pokutou (body 762, 817 a 839 odůvodnění napadeného rozhodnutí), a jednak společnosti Kone v rámci kartelové dohody v Nizozemsku
         (bod 851 odůvodnění napadeného rozhodnutí), 1% snížení výše pokuty za jejich spolupráci nad rámec oznámení o spolupráci z roku
         2002 za nezpochybnění skutkových zjištění uvedených v oznámení námitek (body 768, 774, 777, 794, 801, 806, 813, 824, 829,
         835, 845, 854, 855 a 856 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

      353    Žalobkyně se zaprvé domnívají, že si mohou nárokovat snížení výše pokuty přinejmenším o 10 % namísto 1 % přiznaného na základě
         jejich spolupráce nad rámec oznámení o spolupráci z roku 2002, což odpovídá rozhodovací praxi Komise v jiných věcech. Zadruhé
         Komise i přes žádost v tomto smyslu nezohlednila skutečnost, že žalobkyně s ní spolupracovaly v rozsahu zdaleka překračujícím
         pouhé nezpochybňování skutkových zjištění, což již zakládá právo na snížení výše pokuty přinejmenším o 10 % na základě oznámení
         o spolupráci z roku 2002 nebo na snížení na základě šesté odrážky hlavy 3 pokynů z roku 1998.

      354    Úvodem je třeba připomenout, že snížení pokuty z důvodu spolupráce ve správním řízení je odůvodněno pouze tehdy, pokud chování
         dotčeného podniku umožnilo Komisi shledat existenci protiprávního jednání s menšími potížemi, a případně jej ukončit (rozsudky
         Tribunálu ze dne 14. května 1998, SCA Holding v. Komise, T‑327/94, Recueil, s. II‑1373, bod 156; Krupp Thyssen Stainless a Acciai
         speciali Terni v. Komise, bod 222 výše, bod 270, a Groupe Danone v. Komise, bod 57 výše, bod 449).

      355    Mimoto z judikatury vyplývá, že podnik, který výslovně prohlásí, že nezpochybňuje skutková tvrzení, na kterých Komise založila
         své námitky, může být považován za podnik, který přispěl k usnadnění úkolu Komise, který spočívá ve zjišťování a trestání
         protiprávních jednání v rozporu s pravidly Unie v oblasti hospodářské soutěže (rozsudky Tribunálu ze dne 14. května 1998,
         Mo och Domsjö v. Komise, T‑352/94, Recueil, s. II‑1989, bod 395, a SCA Holding v. Komise, bod 354 výše, bod 157).

      356    Oznámení o spolupráci z roku 2002 sice na rozdíl od oznámení o spolupráci z roku 1996 nestanoví žádné snížení výše pokuty
         ve prospěch podniků, které nezpochybňují věcnou správnost skutkových zjištění, na kterých Komise zakládá svá obvinění v oznámení
         námitek. Nicméně, Komise v bodě 758 odůvodnění napadeného rozhodnutí uznává, že bod 614 oznámení námitek založil u podniků
         legitimní očekávání, že nezpochybnění skutkových zjištění povede ke snížení výše pokuty nad rámec oznámení o spolupráci z roku
         2002. Ve stejném bodě odůvodnění Komise rovněž uvedla, že „[v]ýše snížení bude muset zohlednit, že spolupráce poskytnutá po
         oznámení námitek, když již Komise prokázala veškeré prvky protiprávního jednání, v okamžiku, kdy se již podnik seznámil se
         všemi skutečnostmi vyšetřování a měl přístup k vyšetřovacímu spisu, může v nejlepším případě Komisi pomoci při jejím vyšetřování
         pouze okrajově“. Komise rovněž upřesnila, že „[o]becně, připuštění skutečností za těchto okolností je nanejvýš důkazem, který
         podporuje skutečnosti, které Komise považuje obvykle za dostatečně prokázané jinými důkazy vloženými do spisu“.

      357    Zaprvé je třeba zamítnout argument žalobkyň, podle kterého se Komise odchýlila od své předchozí praxe, na základě které bylo
         podniku, který nezpochybňoval věcnou správnost skutkových zjištění vytýkaných v oznámení námitek, přiznáno 10% snížení výše
         pokuty, která by mu byla uložena, v souladu s oznámením o spolupráci z roku 1996.

      358    Ačkoli oznámení o spolupráci z roku 1996 v písm. D bodě 2 druhé odrážce stanovilo, že podnik může mít nárok „[…] na 10% až
         50% snížení výše pokuty, která by mu byla uložena, pokud by ke spolupráci nedošlo […], pokud po obdržení oznámení námitek
         podnik informuje Komisi, že nezpochybňuje [nezpochybňoval] věcnou správnost skutkových zjištění, na kterých Komise založila
         svá obvinění“ (neoficiální překlad), oznámení o spolupráci z roku 2002 již snížení výše pokuty z tohoto důvodu nestanoví. Jak již přitom vyplývá z bodů 142
         a 143 výše, na žádosti žalobkyň se použije pouze oznámení o spolupráci z roku 2002, přičemž tyto žádosti byly ostatně podány
         výslovně na základě tohoto oznámení.

      359    V každém případě, jak bylo připomenuto výše v bodě 225, předchozí rozhodovací praxe Komise nemůže vytvářet právní rámec pro
         pokuty v oblasti hospodářské soutěže.

      360    Zadruhé, pokud jde o argumenty žalobkyň, podle kterých společnost Schindler Komisi během celého řízení poskytovala informace
         týkající se protiprávního jednání, které byly uvedeny v ústředních částech napadeného rozhodnutí, stačí konstatovat, že žalobkyně
         netvrdí, že tato spolupráce překročila spolupráci vyžadovanou v rámci použití oznámení o spolupráci z roku 2002, takže jejich
         výtku je třeba zamítnout. Stejně tak je tomu, pokud jde o žalobní důvod předložený v replice, podle kterého uvedená spolupráce
         odůvodňovala, aby byl společnosti Schindler přiznán prospěch z polehčující okolnosti na základě pokynů z roku 1998.

      361    Z toho vyplývá, že žalobní důvod musí být zamítnut v plném rozsahu.

       K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003
      362    Žalobkyně tvrdí, že pokuty uložené v článku 2 napadeného rozhodnutí za každé protiprávní jednání porušují čl. 23 odst. 2 nařízení
         č. 1/2003, jelikož Komise za účelem určení maximální výše 10 % obratu dotčených podniků vycházela z obratu mateřských společností
         skupin dotčených společností namísto obratu dceřiných společností, které se přímo účastnily protiprávních jednání.

      363    Žalobkyně tvrdí, že není možné přičíst mateřským společnostem protiprávní jednání, kterých se dopustily jejich dceřiné společnosti,
         a že maximální výši 10 % obratu uvedenou v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 je třeba vypočítat na základě obratu uvedených
         dceřiných společností.

      364    Nicméně s ohledem na skutečnost, že žalobkyně netvrdí, že pokuty uložené v napadeném rozhodnutí překračují maximální výši
         10 % obratu dosaženého společností Schindler Holding během předchozího hospodářského roku, je nutno konstatovat, že tato výtka
         splývá s výtkami přezkoumanými v bodech 63 až 91 výše, týkajícími se přičtení jednání dceřiných společností společnosti Schindler
         Holding. Jak přitom vyplývá z úvah, které se těchto výtek týkají, Komise právem přičetla společnosti Schindler Holding jednání
         jejích dceřiných společností, se kterými tvoří hospodářskou jednotku. Tento žalobní důvod je tedy třeba zamítnout.

       K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení zásady proporcionality při výpočtu konečné výše pokut
      365    Žalobkyně tvrdí, že konečná výše pokut, které jim byly uloženy, je nepřiměřená, neboť nebyla nezbytná, ani přiměřená k dosažení
         sledovaného cíle, a sice potrestání protiprávních jednání a předcházení jejich opakování. V projednávané věci se jedná o čtyři
         samostatná protiprávní jednání, kterých se dopustily čtyři odlišné společnosti, takže uložené pokuty by neměly překročit 10 %
         obratu každé společnosti. Žalobkyně se rovněž domnívají, že pokud by bylo třeba přijmout argument Komise, podle kterého není
         pokuta nepřiměřená, pokud nepřekračuje maximální výši 10 % obratu dotčeného podniku, bylo by prakticky vyloučeno použití zásady
         proporcionality. V projednávané věci byly společnostem Schindler Belgie a Schindler Lucembursko uloženy pokuty odpovídající
         [důvěrné] % průměrných konsolidovaných obratů společností Schindler Belgie a Schindler Lucembursko [důvěrné]. Pokud jde o společnost Schindler Nizozemsko, pokuta odpovídá [důvěrné].

      366    V tomto ohledu je třeba úvodem připomenout, že zásada proporcionality vyžaduje, aby akty orgánů Unie nepřekročily meze toho,
         co je přiměřené a nezbytné k dosažení legitimních cílů sledovaných dotčenou právní úpravou, čímž se rozumí, že pokud se nabízí
         volba mezi několika přiměřenými opatřeními, je třeba zvolit nejméně omezující opatření a že způsobené nepříznivé následky
         nesmí být nepřiměřené ve vztahu ke sledovaným cílům (rozsudek Soudního dvora ze dne 5. května 1998, Spojené království v. Komise,
         C‑180/96, Recueil, s. I‑2265, bod 96, a rozsudek Tribunálu ze dne 12. září 2007, Prym a Prym Consumer v. Komise, T‑30/05,
         nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 223).

      367    Z toho vyplývá, že pokuty nesmí být nepřiměřené ve vztahu ke sledovaným cílům, tedy ve vztahu k dodržování pravidel hospodářské
         soutěže, a že výše pokuty uložené podniku za protiprávní jednání v oblasti hospodářské soutěže musí být přiměřená protiprávnímu
         jednání, posuzovanému jako celek, s přihlédnutím zejména k jeho závažnosti (rozsudek ze dne 12. září 2007, Prym a Prym Consumer
         v. Komise, bod 366 výše, bod 224). Mimoto při stanovení výše pokut je Komise oprávněna zohlednit nutnost zajistit, aby pokuty
         měly dostatečně odrazující účinek (viz v tomto smyslu rozsudek Musique Diffusion française a další v. Komise, bod 54 výše,
         bod 108, a rozsudek Europa Carton v. Komise, bod 125 výše, bod 89).

      368    Je třeba zaprvé uvést, že kartelové dohody spočívaly v projednávané věci především v tajné koluzi mezi soutěžiteli s cílem
         rozdělení trhů nebo zmrazení tržních podílů rozdělením projektů prodeje a instalace nových výtahů nebo eskalátorů a s cílem
         nekonkurovat si, pokud jde o údržbu a modernizaci výtahů a eskalátorů (s výjimkou Německa, kde údržba a modernizace nebyla
         mezi účastníky kartelové dohody diskutována). Taková protiprávní jednání patří přitom již na základě své povahy mezi nejzávažnější
         porušení článku 81 ES (bod 658 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

      369    Zadruhé Komise při výpočtu výše pokut může zohlednit zejména velikost a hospodářskou sílu hospodářské jednotky jednající jako
         podnik ve smyslu článku 81 ES. Nicméně, na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, relevantní podnik, který je třeba v projednávané
         věci zohlednit, neodpovídá každé dceřiné společnosti, která se účastnila protiprávních jednání zjištěných v čl. 1 odst. 1,
         3 a 4 napadeného rozhodnutí. Naopak z výše uvedené analýzy vyplývá, že protiprávní jednání vytýkaná společnosti Schindler
         byla spáchána společností Schindler Holding a jejími dceřinými společnostmi. Za těchto podmínek je třeba zamítnout argumenty
         žalobkyň, které se omezují na prokázání nepřiměřenosti mezi výší pokut uložených Komisí a obratem dosaženým uvedenými dceřinými
         společnostmi, s vyloučením jejich mateřské společnosti.

      370    Zatřetí, pokud jde o přiměřenost pokut ve vztahu k velikosti a hospodářské síle dotčených hospodářských jednotek, je třeba
         připomenout, že z výše uvedených úvah vyplývá, že pokuty nepřekračují maximální výši 10 % stanovenou v čl. 23 odst. 2 nařízení
         č. 1/2003, která má zabránit, aby pokuty byly nepřiměřené ve vztahu k významu podniku (viz v tomto smyslu rozsudek Musique
         Diffusion française a další v. Komise, bod 54 výše, bod 119, a rozsudek ze dne 12. září 2007, Prym a Prym Consumer v. Komise,
         bod 366 výše, bod 229). V tomto ohledu mimoto ze spisu vyplývá, že celková výše pokut uložených společnosti Schindler napadeným
         rozhodnutím představuje přibližně 2 % konsolidovaného obratu společnosti Schindler Holding během hospodářského roku předcházejícího
         přijetí napadeného rozhodnutí, což nelze považovat za nepřiměřené ve vztahu k velikosti tohoto podniku.

      371    S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba zamítnout žalobní důvod vycházející z porušení zásady proporcionality při výpočtu
         konečné výše pokut.

      372    Z toho vyplývá, že žaloba musí být zamítnuta v plném rozsahu.

       K nákladům řízení
      373    Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
         účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Mimoto podle čl. 87 odst. 4 prvního pododstavce jednacího řádu orgány,
         které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, ponesou vlastní náklady řízení. Nakonec, podle čl. 87 odst. 6 jednacího
         řádu, není-li vydáno rozhodnutí ve věci samé, rozhodne o nákladech řízení Tribunál dle volného uvážení.

      374    Je třeba konstatovat, že projednávaná žaloba se v rozsahu, v němž byla podána společností Schindler Management, stala bezpředmětnou
         v návaznosti na opravu napadeného rozhodnutí Komisí. S ohledem na skutečnost, že všechny žalobní důvody byly předloženy bez
         rozdílu všemi žalobkyněmi, jakož i na skutečnost, že společnosti Schindler Holding, Schindler Belgie, Schindler Německo, Schindler
         Lucembursko a Schindler Nizozemsko neměly ve věci úspěch, je třeba jim uložit náhradu nákladů řízení Komise. Rada ponese vlastní
         náklady řízení.

      Z těchto důvodů
      TRIBUNÁL (osmý senát)
      rozhodl takto:
      1)      Není třeba rozhodovat o žalobě v rozsahu, v němž byla podána společností Schindler Management AG.
      2)      Ve zbývající části se žaloba zamítá.
      3)      Společnostem Schindler Holding Ltd, Schindler SA, Schindler Deutschland Holding GmbH, Schindler Sàrl a Schindler Liften BV
            se ukládá náhrada nákladů řízení.
      4)      Společnost Schindler Management ponese vlastní náklady řízení.
      5)      Rada Evropské unie ponese vlastní náklady řízení.

               Martins Ribeiro

               Wahl

               Dittrich

         Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 13. července 2011.
      Podpisy.
      Obsah

      Správní řízení
      1.  Šetření Komise
      Belgie
      Německo
      Lucembursko
      Nizozemsko
      2.  Oznámení námitek
      3.  Napadené rozhodnutí
      Řízení a návrhová žádání účastnic řízení
      K návrhu na nevydání rozhodnutí ve věci samé, pokud jde o společnost Schindler Management
      K věci samé
      1.  Úvodní poznámky
      2.  K návrhu na zrušení napadeného rozhodnutí v plném rozsahu
      K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení čl. 6 odst. 1 EÚLP
      K žalobnímu důvodu vycházejícímu z protiprávnosti napadeného rozhodnutí v části, v níž je určeno společnosti Schindler Holding,
         z důvodu neplatného doručení

      K žalobnímu důvodu vycházejícímu z protiprávnosti napadeného rozhodnutí v rozsahu, v němž v něm byla založena solidární odpovědnost
         společnosti Schindler Holding

      3.  K návrhu na zrušení článku 2 napadeného rozhodnutí
      K námitce protiprávnosti týkající se čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 a vycházející z porušení zásady legality trestů
      K námitce protiprávnosti pokynů z roku 1998, vycházející z porušení zásady zákazu zpětné účinnosti
      K námitce protiprávnosti pokynů z roku 1998, vycházející z nedostatku pravomoci Komise a, podpůrně, z jejich netransparentnosti
         a nepředvídatelnosti

      K námitce protiprávnosti oznámení o spolupráci z roku 2002, vycházející z porušení zásady zákazu zpětné účinnosti a zásady
         ochrany legitimního očekávání

      K námitce protiprávnosti oznámení o spolupráci z roku 2002, vycházející z porušení obecných právních zásad nemo tenetur, in
         dubio pro reo a proporcionality, jakož i ze zneužití posuzovací pravomoci

      K první výtce vycházející z porušení zásady nemo tenetur
      K druhé výtce vycházející z porušení zásady in dubio pro reo
      K třetí výtce vycházející z porušení zásady proporcionality
      Ke čtvrté výtce vycházející ze zneužití posuzovací pravomoci
      K žalobnímu důvodu vycházejícímu z konfiskujícího charakteru napadeného rozhodnutí v rozporu s mezinárodním právem
      K přípustnosti
      K věci samé
      K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení pokynů z roku 1998 a povinnosti uvést odůvodnění při stanovení výchozí částky
         pokut

      Úvodní poznámky
      Napadené rozhodnutí
      Ke kvalifikaci protiprávních jednání jako „velmi závažných“
      K údajné protiprávnosti výchozích částek pokut
      –  K údajnému nedostatku odůvodnění
      –  K obecným výchozím částkám pokut
      –  Ke zvláštním výchozím částkám pokut
      K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení pokynů z roku 1998, zásady přiměřenosti mezi protiprávním jednáním a trestem,
         zásady proporcionality a povinnosti uvést odůvodnění při zohlednění polehčujících okolností

      K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení oznámení o spolupráci z roku 2002, zásady rovného zacházení a povinnosti uvést
         odůvodnění při snížení výše pokut

      Oznámení o spolupráci z roku 2002
      K prostoru pro uvážení Komise a přezkumu soudu Unie
      Ke spolupráci společnosti Schindler pro účely prokázání protiprávního jednání v Belgii
      Ke spolupráci společnosti Schindler pro účely prokázání protiprávního jednání v Německu
      Ke spolupráci společnosti Schindler pro účely prokázání protiprávního jednání v Lucembursku
      K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení oznámení o spolupráci z roku 2002 a pokynů z roku 1998 z důvodu nedostatečného
         snížení výše pokuty za nezpochybnění skutkových zjištění

      K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003
      K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení zásady proporcionality při výpočtu konečné výše pokut
      K nákladům řízení

      1 Jednací jazyk: němčina.

      2 – Důvěrné údaje byly skryty.