Rozsudek Soudního dvora ze dne 11. června 1985. # Komise Evropských společenství proti Irsku. # Věc 288/83.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 26. července 2017.#Continental Reifen Deutschland GmbH v. Compagnie générale des établissements Michelin.#Kasační opravný prostředek – Ochranná známka Evropské unie – Nařízení (ES) č. 207/2009 – Článek 8 odstavec 1 písm. b) – Obrazová ochranná známka obsahující slovní prvek ‚XKING‘ – Námitky majitele národních ochranných známek a mezinárodního zápisu obsahujících slovní prvek ‚X‘ – Zamítnutí námitek odvolacím senátem – Nebezpečí záměny – Zkreslení důkazů.#Věc C-84/16 P.


title: Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 9. prosince 2010.#Repertoire Culinaire Ltd proti The Commissioners of Her Majesty's Revenue & Customs.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: First-tier Tribunal (Tax Chamber) - Spojené království.#Směrnice 92/83/EHS - Harmonizace struktury spotřebních daní z alkoholu a alkoholických nápojů - Článek 20 první odrážka a čl. 27 odst. 1 písm. e) a f) - Víno, portské a koňak na vaření.#Věc C-163/09.

text:
      Věc C-163/09
      Repertoire Culinaire Ltd
      v.
      The Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs
      [žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná First-tier Tribunal (Tax Chamber)]
      „Směrnice 92/83/EHS – Harmonizace struktury spotřebních daní z alkoholu a alkoholických nápojů – Článek 20 první odrážka a čl. 27 odst. 1 písm. e) a f) – Víno, portské a koňak na vaření“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Spotřební daně – Směrnice 92/83 – Alkohol a alkoholické nápoje – Líh –
            Pojem – Víno na vaření a portské na vaření – Zahrnutí
      (Směrnice Rady 92/83 čl. 20 první odrážka)
      2.        Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Spotřební daně – Směrnice 92/83 – Alkohol a alkoholické nápoje – Osvobození
            od harmonizované spotřební daně – Víno, portské a koňak na vaření používaný k výrobě potravin
      [Směrnice Rady 92/83, čl. 27 odst. 1 písm. e) a písm. f)]
      3.        Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Spotřební daně – Směrnice 92/83 – Alkohol a alkoholické nápoje – Osvobození
            od harmonizované spotřební daně – Víno, portské a koňak na vaření používaný k výrobě potravin
      (Směrnice Rady 92/83, čl. 27 odst. 1)
      4.        Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Spotřební daně – Směrnice 92/83 – Alkohol a alkoholické nápoje – Osvobození
            od harmonizované spotřební daně – Osvobození stanovená v čl. 27 odst. 1 směrnice
      (Směrnice Rady 92/83, čl. 27 odst. 1)
      1.        Článek 20 první odrážka směrnice 92/83 o harmonizaci struktury spotřebních daní z alkoholu a alkoholických nápojů musí být
         vykládán v tom smyslu, že definice lihu uvedená v tomto ustanovení se vztahuje na víno na vaření a na portské na vaření.

      Okolnost, že víno na vaření a portské na vaření je jako takové považováno za potravinový přípravek, který spadá do kapitoly
         21 kombinované nomenklatury, která je přílohou nařízení č. 2658/87 o celní a statistické nomenklatuře a o společném celním
         sazebníku, ve znění nařízení č. 2587/91, a že nejsou vhodné ke konzumaci jako nápoje, nemá dopad na použitelnost uvedeného
         ustanovení na líh, který je v těchto výrobcích obsažen.

      (viz body 26–27, 30, výrok 1)
      2.        Osvobození vína na vaření, portského na vaření a koňaku na vaření používaného k výrobě potravin od harmonizované spotřební
         daně může spadat pod čl. 27 odst. 1 písm. f) směrnice 92/83 o harmonizaci struktury spotřebních daní z alkoholu a alkoholických
         nápojů.

      Tyto výrobky by mohly spadat pod ustanovení čl. 27 odst. 1 písm. e) uvedené směrnice pouze, pokud by byly používány pro výrobu
         přísad při výrobě potravin a nealkoholických nápojů.

      (viz body 33–34, 36, výrok 2)
      3.        Jednotné uplatňování ustanovení směrnice 92/83 o harmonizaci struktury spotřebních daní z alkoholu a alkoholických nápojů
         předpokládá, že určení, zda výrobek v určitém členském státě podléhá či nepodléhá spotřební dani nebo je od spotřební daně
         osvobozen, musí být ostatními členskými státy v zásadě uznáno. Opačný výklad by ohrozil uskutečnění cíle sledovaného uvedenou
         směrnicí a mohl by bránit volnému pohybu zboží.

      Za předpokladu, že výrobky jako víno na vaření, portské na vaření a koňak na vaření, které byly považovány za výrobky, které
         nepodléhají spotřební dani, nebo za výrobky, které jsou podle směrnice 92/83 od této daně osvobozeny, a v členském státě,
         ve kterém byly vyrobeny, byly propuštěny pro domácí spotřebu, jsou určeny k uvedení na trh v jiném členském státě, musí posledně
         uvedený členský stát přiznat těmto výrobkům na svém území stejné zacházení, kromě případu, kdy existují konkrétní, objektivní
         a ověřitelné skutečnosti, které naznačují, že prvně uvedený členský stát nepoužil správně ustanovení této směrnice nebo že
         přijetí opatření, která mají zabránit daňovým únikům, vyhýbání se daňovým povinnostem nebo zneužití při uplatňování osvobození
         od daně, jakož i zajistit správné a jednoznačné uplatňování těchto osvobození, je podle čl. 27 odst. 1 odůvodněno.

      (viz body 41–42, 45, výrok 3)
      4.        Článek 27 odst. 1 písm. f) směrnice 92/83 o harmonizaci struktury spotřebních daní z alkoholu a alkoholických nápojů musí
         být vykládán v tom smyslu, že přiznání osvobození od daně, které je upraveno v tomto ustanovení, může podléhat splnění podmínek
         stanovených vnitrostátní právní úpravou, totiž omezení okruhu osob oprávněných podat žádost o vrácení daně, lhůtě čtyř měsíců
         pro podání takovéto žádosti a stanovení minimální částky pro vrácení, pouze pokud z konkrétních, objektivních a ověřitelných
         skutečností vyplývá, že tyto podmínky jsou nezbytné pro zajištění správného a jednoznačného uplatňování uvedeného osvobození
         od daně, jakož i pro předcházení daňovým únikům, vyhýbání se daňovým povinnostem nebo zneužití daňového režimu. Předkládajícímu
         soudu přísluší, aby ověřil, zda se u podmínek stanovených touto právní úpravou jedná o tento případ.

      Na straně jedné totiž osvobození výrobků uvedených v čl. 27 odst. 1 uvedené směrnice od spotřební daně představuje zásadu
         a odmítnutí tohoto osvobození výjimku a na straně druhé možnost přiznaná členským státům tímto ustanovením, aby stanovily
         podmínky za účelem zajištění správného a jednoznačného uplatňování těchto úlev a předcházení daňovým únikům, vyhýbání se daňovým
         povinnostem nebo zneužití daňového režimu, nemůže zpochybnit bezpodmínečnou povahu povinnosti osvobození stanovené v uvedeném
         ustanovení.

      (viz body 51, 56, výrok 4)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
      9. prosince 2010(*)

      „Směrnice 92/83/EHS – Harmonizace struktury spotřebních daní z alkoholu a alkoholických nápojů – Článek 20 první odrážka a čl. 27 odst. 1 písm. e) a f) – Víno, portské a koňak na vaření“
      Ve věci C‑163/09,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím First-tier Tribunal
         (Tax Chamber) (Spojené království) ze dne 24. dubna 2009, došlým Soudnímu dvoru dne 8. května 2009, v řízení

      Repertoire Culinaire Ltd
      proti
      The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs,
      SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
      ve složení K. Lenaerts, předseda senátu, D. Šváby, R. Silva de Lapuerta (zpravodajka), E. Juhász a J. Malenovský, soudci,
      generální advokátka: J. Kokott,
      vedoucí soudní kanceláře: N. Nančev, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 10. června 2010,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za Repertoire Culinaire Ltd P. Dewastem, avocat, a H. Mercerem, barrister,
      –        za francouzskou vládu B. Cabouatem, jako zmocněncem,
      –        za polskou vládu M. Dowgielewiczem, jako zmocněncem,
      –        za portugalskou vládu L. Inez Fernandesem, jako zmocněncem,
      –        za Evropskou komisi R. Lyalem a A. Saukou, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 15. července 2010,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 20 první odrážky a čl. 27 odst. 1 písm. e) a f) směrnice Rady
         92/83/EHS ze dne 19. října 1992 o harmonizaci struktury spotřebních daní z alkoholu a alkoholických nápojů (Úř. věst. L 316,
         s. 21; Zvl. vyd. 09/01, s. 206).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Repertoire Culinaire Ltd (dále jen „Repertoire Culinaire“) a Commissioners
         for Her Majesty’s Revenue and Customs (dále jen „Commissioners“), jehož předmětem je daňový režim alkoholu, který je obsažen
         ve vínu, portském a koňaku na vaření.

       Právní rámec
       Právní úprava Unie
      3        Třetí, čtvrtý, osmnáctý až dvacátý, dvacátý druhý a dvacátý třetí bod odůvodnění směrnice 92/83 uvádějí:

      „vzhledem k tomu, že pro řádné fungování vnitřního trhu je důležité formulovat společné definice všech dotyčných výrobků;

      vzhledem k tomu, že je účelné založit tyto definice na definicích, které jsou obsaženy v kombinované nomenklatuře platné ke
         dni přijetí této směrnice;

      […]
      vzhledem k tomu, že členským státům by mělo být povoleno vrátit spotřební daň z alkoholických nápojů, které se staly nevhodné
         ke spotřebě;

      vzhledem k tomu, že je nezbytné na úrovni Společenství stanovit osvobození od daně vztahující se na zboží přepravované mezi
         členskými státy;

      vzhledem k tomu, že je možné ponechat členským státům možnost uplatňovat osvobození od daně pro zboží, které na jejich území
         dochází konečného použití;

      […]
      vzhledem k tomu, že členské státy by neměly být zbaveny prostředků boje proti případným daňovým únikům, vyhýbání se daňovým
         povinnostem nebo zneužití při uplatňování osvobození od daně;

      vzhledem k tomu, že členským státům by mělo být dovoleno, aby osvobození od daně zaváděná touto směrnicí uskutečnily formou
         vrácení daně“.

      4        Článek 19 odst. 1 této směrnice stanoví:

      „Členské státy uplatňují spotřební daň z lihu v souladu s touto směrnicí.“
      5        Článek 20 téže směrnice stanoví:

      „Pro účely této směrnice se ‚lihem‘ rozumějí:
      –        všechny výrobky, jejichž skutečný obsah alkoholu přesahuje 1,2 % objemových, kódů KN 2207 a 2208, a to i tehdy, jsou-li tyto
         výrobky součástí výrobku, který spadá do jiné kapitoly kombinované nomenklatury,

      […]“
      6        Článek 27 odst. 1 písm. e) a f) uvedené směrnice zní následovně:

      „1.      Členské státy mohou osvobodit [osvobodí] výrobky, na které se vztahuje tato směrnice, od harmonizované spotřební daně za podmínek,
         které samy stanoví za účelem zajištění správného a jednoznačného uplatňování těchto úlev a předcházení daňovým únikům, vyhýbání
         se daňovým povinnostem nebo zneužití daňového režimu,

      […]
      e)      jsou-li tyto výrobky používány pro výrobu přísad při výrobě potravin a nealkoholických nápojů, jejichž obsah alkoholu nepřesahuje
         1,2 % objemových;

      f)      jsou-li používány jako takové nebo jako složka polotovarů k výrobě plněných nebo jinak zpracovávaných potravin pod podmínkou,
         že obsah alkoholu v žádném případě nepřesahuje 8,5 litrů čistého alkoholu na 100 kg výrobku v případě čokolád, popřípadě 5
         litrů čistého alkoholu na 100 kg výrobku v případě jiných výrobků.“

      7        Podle čl. 27 odst. 6 směrnice 92/83:

      „Členské státy mohou uplatňovat uvedená osvobození od daně formou vrácení již odvedené spotřební daně.“
       Vnitrostátní právní úprava
      8        Oddíl 4 finančního zákona z roku 1995 (Finance Act 1995) upravuje mechanismus vrácení již odvedené spotřební daně z alkoholu
         podléhajícího dani, pokud byl tento použit pro výrobu potravin, které ve 100 kg neobsahují více než 5 litrů alkoholu.

      9        Vrácení se uskuteční na základě žádosti určitých kategorií osob a nepřiznává se u částek, které jsou nižší než 250 GBP.

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      10      Společnost Repertoire Culinaire je velkoobchodníkem s potravinami.

      11      Dne 10. července 2002 byl pracovníky Commissioners v celní kontrolní zóně v Coquelles (Francie) kontrolován tahač s návěsem.

      12      Pokud jde o náklad tohoto vozidla, jeho řidič předložil dokument, který uváděl přepravu jedenácti palet vína na vaření a jako
         příjemce uváděl společnost Repertoire Culinaire.

      13      Podle zjištění pracovníka, který prováděl kontrolu tohoto nákladu, byl náklad tvořen 2800 litry bílého vína s obsahem alkoholu
         11 % obj., 2800 litry červeného vína s obsahem alkoholu 11 % obj., 160 litry portského s obsahem alkoholu 19 % obj. a 80 litry
         koňaku s obsahem alkoholu 40 % obj.

      14      Toto zboží bylo zajištěno, protože nebylo prokázáno, že z tohoto zboží byla příslušnými orgány Spojeného království Velké
         Británie a Severního Irska vybrána spotřební daň.

      15      Vyšetřování vedené National Discreditation Team (vnitrostátní orgán pro vyhledávání důkazů) zjistilo v zajištěných alkoholických
         nápojích přítomnost „přísad“.

      16      V návaznosti na toto vyšetřování bylo uvedené zboží dne 16. července 2002 zabaveno.

      17      Společnost Repertoire Culinaire, která byla téhož dne o zabavení informována, požádala dne 2. srpna 2002 o vrácení svého zboží.

      18      Dopisem ze dne 28. srpna 2002 Commissioners tuto žádost zamítli.

      19      Proti tomuto zamítavému rozhodnutí podala společnost Repertoire Culinaire odvolání v rámci správního řízení.

      20      Dopisem ze dne 17. října 2002 Commissioners informovali Repertoire Culinaire, že rozhodnutí nevrátit jí dotčené zboží bylo
         po přezkoumání potvrzeno, protože toto zboží ve Spojeném království podléhá spotřební dani.

      21      Dne 4. listopadu 2002 podala Repertoire Culinaire u předkládajícího soudu žalobu proti rozhodnutí ze dne 17. října 2002.

      22      Za těchto okolností se First-tier Tribunal (Tax Chamber) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné
         otázky:

      „1)      Podléhá víno na vaření a portské na vaření spotřební dani podle směrnice [92/83] v členském státě dovozu z důvodu, že se na
         něj vztahuje definice ‚lihu‘ podle čl. 20 první odrážky [této] směrnice?

      2)      Je slučitelné s povinností členského státu uplatňovat osvobození od daně stanovené v čl. 27 odst. 1 písm. f) směrnice 92/83,
         ve spojení s čl. 27 odst. 6 nebo s článkem 28 ES nebo s přímým účinkem takových povinností nebo zásadami rovného zacházení
         a proporcionality, je-li osvobození vína na vaření, portského na vaření a koňaku na vaření od daně omezeno na případy, kdy
         jsou alkoholické nápoje použity jako přísada, a mohou-li se takového osvobození domáhat pouze osoby, které použily alkoholické
         nápoje jako přísadu pro výrobu potravin, nebo osoby, které podnikají jako velkoobchodníci s takovými výrobky nebo vyrobily
         takové výrobky pro účely takového podnikání, a je-li mimoto požadováno, že žádosti o osvobození musí být podány ve lhůtě čtyř
         měsíců od zaplacení daně a výše vrácení nesmí být nižší než 250 [GBP]?

      3)      Je třeba mít za to, že víno na vaření a portské na vaření, podléhají-li dani podle článku 20 první odrážky směrnice 92/83,
         nebo koňak na vaření, jež jsou předmětem projednávané věci, jsou podle čl. 27 odst. 1 písm. f) [směrnice 92/83 a podpůrně
         podle odst. 1 písm. e)] osvobozeny od spotřební daně od okamžiku výroby?

      4)      Jaký má ve světle článků 10 [ES] a 28 ES případný účinek na povinnosti členských států vyplývající z [článku 20 a čl. 27 odst. 1
         písm. f) směrnice 92/83 nebo podpůrně z odst. 1 písm. e)], jsou-li víno na vaření, portské na vaření a koňak na vaření propuštěny
         členským státem výroby z režimu přepravy výrobků podléhajících spotřební dani podle směrnice [Rady 92/12/EHS ze dne 25. února
         1992 o obecné úpravě, držení, pohybu a sledování výrobků podléhajících spotřební dani (Úř. věst. L 76. s. 1; Zvl. vyd. 09/01,
         s. 179)] do režimu volného oběhu v rámci Evropské unie?“

       K předběžným otázkám
       K první otázce
      23      Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 20 první odrážka směrnice 92/83 vykládán v tom smyslu, že
         se definice „lihu“ uvedená v tomto ustanovení vztahuje na víno na vaření a na portské na vaření.

      24      Je nutno uvést, že víno na vaření a portské na vaření, které jako potravinové přípravky spadají do kapitoly 21 kombinované
         nomenklatury, která je přílohou nařízení Rady (EHS) č. 2658/87 ze dne 23. července 1987 o celní a statistické nomenklatuře
         a o společném celním sazebníku (Úř. věst. L 256, s. 1; Zvl. vyd. 02/02, s. 387), ve znění vyplývajícím z nařízení Komise (EHS)
         č. 2587/91 ze dne 26. července 1991 (Úř. věst. L 259, s. 1), obsahují ethylalkohol, který spadá pod kód KN 2208, a že pokud
         obsah tohoto alkoholu přesahuje 1,2 % objemových, spadá do působnosti čl. 20 první odrážky směrnice 92/83 (viz rozsudek ze
         dne 12. června 2008, Gourmet Classic, C‑458/06, Sb. rozh. s. I‑4207, body 35 a 36).

      25      V tomto ohledu je nepochybné, že víno na vaření a portské na vaření, o něž se jedná ve sporu v původním řízení, mají obsah
         alkoholu přesahující 1,2 % objemových, a že jsou připravovány z alkoholických nápojů podléhajících harmonizované spotřební
         dani podle uvedené směrnice, totiž z vína a portského.

      26      Krom toho je třeba připomenout, že – vzhledem k tomu, že se čl. 20 první odrážka směrnice 92/83 použije i tehdy, jsou-li výrobky
         spadající do působnosti tohoto ustanovení součástí výrobku, který spadá do jiné kapitoly kombinované nomenklatury, která je
         přílohou nařízení č. 2658/87, ve znění nařízení č. 2587/91, – okolnost, že víno na vaření a portské na vaření je jako takové
         považováno za potravinový přípravek, který spadá do kapitoly 21 této kombinované nomenklatury, nemá dopad na použitelnost
         uvedeného ustanovení na líh, který je v těchto výrobcích obsažen (viz výše uvedený rozsudek Gourmet Classic, body 36 až 38).

      27      Totéž platí pro okolnost, že víno na vaření a portské na vaření nejsou vhodné ke konzumaci jako nápoje.

      28      Zejména z čl. 27 odst. 1 směrnice 92/83 ve spojení s osmnáctým a dvacátým bodem odůvodnění této směrnice totiž vyplývá, že
         tyto okolnosti mají dopad pouze tehdy, pokud se jedná o otázku, zda mají být od daně osvobozeny výrobky podléhající harmonizované
         spotřební dani.

      29      Krom toho je nutno uvést, že cílem směrnice 92/83 je harmonizovat struktury spotřebních daní jak z alkoholických nápojů, tak
         i z alkoholu obecně, jak vyplývá z jejího samotného názvu.

      30      Za těchto podmínek je nutno na první otázku odpovědět, že čl. 20 první odrážka směrnice 92/83 musí být vykládán v tom smyslu,
         že definice „lihu“ uvedená v tomto ustanovení se vztahuje na víno na vaření a na portské na vaření.

       Ke třetí otázce
      31      Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda víno na vaření, portské na vaření a koňak na vaření, o které se jedná
         ve sporu v původním řízení, musí být – za předpokladu, že podléhají harmonizované spotřební dani podle směrnice 92/83 – od
         této spotřební daně osvobozeny jako výrobky používané pro výrobu přísad ve smyslu čl. 27 odst. 1 písm. e) této směrnice, nebo
         jako výrobky používané k výrobě potravin ve smyslu uvedeného odstavce 1 písm. f).

      32      I když v této souvislosti nelze vyloučit, že víno na vaření, portské na vaření a koňak na vaření mohou být použity pro výrobu
         přísad při výrobě potravin a nealkoholických nápojů ve smyslu čl. 27 odst. 1 písm. e) směrnice 92/83, ve věci v původním řízení
         nejsou výrobky k tomuto použití určeny.

      33      Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že víno na vaření, portské na vaření a koňak na vaření, o které se jedná ve věci v původním
         řízení, se nepoužívají pro výrobu přísad, nýbrž pro výrobu potravin jako přísada do jídel.

      34      V důsledku toho případné osvobození výrobků, o které se jedná ve sporu v původním řízení – pokud tyto nejsou používány pro
         výrobu přísad při výrobě potravin a nealkoholických nápojů – od spotřební daně v zásadě spadá pod čl. 27 odst. 1 písm. f)
         směrnice 92/83.

      35      V této souvislosti je totiž nutno připomenout, že pokud jde o případné osvobození vína na vaření od harmonizované spotřební
         daně, Soudní dvůr již rozhodl, že relevantním ustanovením je v zásadě čl. 27 odst. 1 písm. f) směrnice 92/83 (výše uvedený
         rozsudek Gourmet Classic, bod 39).

      36      Za těchto podmínek je nutno na třetí otázku odpovědět, že za takových okolností, jako jsou okolnosti ve sporu v původním řízení,
         může osvobození vína na vaření, portského na vaření a koňaku na vaření od harmonizované spotřební daně spadat pod čl. 27 odst. 1
         písm. f) směrnice 92/83.

       Ke čtvrté otázce
      37      Podstatou čtvrté otázky předkládajícího soudu je, zda okolnost, že výrobky jako víno na vaření, portské na vaření a koňak
         na vaření, o které se jedná ve sporu v původním řízení, byly považovány za výrobky, které nepodléhají spotřební dani, nebo
         za výrobky, které jsou podle směrnice 92/83 od této daně osvobozeny, a v členském státě, ve kterém byly vyrobeny, byly propuštěny
         pro domácí spotřebu, má dopad na případné použití ustanovení téže směrnice na tyto výrobky jiným členským státem, pokud jsou
         tyto výrobky určeny k uvedení na trh v posledně uvedeném členském státě.

      38      V této souvislosti je nutno uvést, že podle prvního a čtvrtého bodu odůvodnění směrnice 92/12 vytvoření a fungování vnitřního
         trhu vyžaduje volný pohyb zboží – včetně zboží, jež podléhá spotřebním daním – jakož i to, aby vznik daňové povinnosti ke
         spotřební dani byl stejný ve všech členských státech.

      39      Krom toho je nutno připomenout, že podle třetího bodu odůvodnění směrnice 92/83 je pro řádné fungování vnitřního trhu důležité
         formulovat společné definice všech dotyčných výrobků a podle devatenáctého bodu odůvodnění téže směrnice je nezbytné na úrovni
         Unie stanovit osvobození od daně vztahující se na zboží přepravované mezi členskými státy.

      40      Z toho vyplývá, že pro zabezpečení řádného fungování vnitřního trhu a pro zajištění volného pohybu zboží musí být, není-li
         výslovně stanoveno jinak, určení výrobků podléhajících spotřební dani a uplatňování osvobození od daně jednotné v celé Unii.

      41      Jednotné uplatňování ustanovení směrnice 92/83 předpokládá, že určení, zda výrobek v určitém členském státě podléhá či nepodléhá
         spotřební dani nebo je od spotřební daně osvobozen, musí být ostatními členskými státy v zásadě uznáno.

      42      Opačný výklad by ohrozil uskutečnění cíle sledovaného uvedenou směrnicí a mohl by bránit volnému pohybu zboží.

      43      V této souvislosti však nemůže být členský stát vázán nesprávným použitím ustanovení směrnice 92/83 jiným členským státem
         ani být zbaven možnosti, kterou mu přiznávají dvacátý druhý bod odůvodnění a článek 27 této směrnice, přijmout opatření, která
         mají zabránit jakýmkoli daňovým únikům, vyhýbání se daňovým povinnostem nebo zneužití při uplatňování osvobození od daně,
         jakož i zajistit správné a jednoznačné uplatňování těchto osvobození.

      44      Konstatování takovéhoto nesprávného použití nebo přijetí takovýchto opatření musí být nicméně založeno na konkrétních, objektivních
         a ověřitelných skutečnostech (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 7. prosince 2000, Itálie v. Komise (C‑482/98, Recueil, s. I‑10861,
         body 51 a 52).

      45      Za těchto podmínek je nutno na čtvrtou otázku odpovědět, že za předpokladu, že výrobky jako víno na vaření, portské na vaření
         a koňak na vaření, o které se jedná ve sporu v původním řízení, které byly považovány za výrobky, které nepodléhají spotřební
         dani, nebo za výrobky, které jsou podle směrnice 92/83 od této daně osvobozeny, a v členském státě, ve kterém byly vyrobeny,
         byly propuštěny pro domácí spotřebu, jsou určeny k uvedení na trh v jiném členském státě, musí posledně uvedený členský stát
         přiznat těmto výrobkům na svém území stejné zacházení, kromě případu, kdy existují konkrétní, objektivní a ověřitelné skutečnosti,
         které naznačují, že prvně uvedený členský stát nepoužil správně ustanovení této směrnice nebo že přijetí opatření, která mají
         zabránit daňovým únikům, vyhýbání se daňovým povinnostem nebo zneužití při uplatňování osvobození od daně, jakož i zajistit
         správné a jednoznačné uplatňování těchto osvobození, je podle čl. 27 odst. 1 odůvodněno.

       Ke druhé otázce
      46      Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda v souvislosti s výrobky jako víno na vaření, portské na vaření a koňak
         na vaření, o které se jedná ve sporu v původním řízení, musí být čl. 27 odst. 1 písm. f) směrnice 92/83 vykládán v tom smyslu,
         že přiznání osvobození od daně, které je upraveno v tomto ustanovení, může být na jedné straně vyhrazeno osobám, které tyto
         výrobky použily jako přísady pro výrobu potravin, nebo osobám, které vykonávají činnost velkoobchodníka s takovýmito potravinami
         nebo které tyto potraviny vyrobily pro účely této velkoobchodní činnosti, a na straně druhé podléhá dvojí podmínce, že žádost
         o vrácení byla podána ve lhůtě čtyř měsíců od odvedení spotřební daně, a že částka, která má být vrácena, nesmí být nižší
         než 250 GBP.

      47      V tomto ohledu je třeba předeslat, že podle článku 27 odst. 6 směrnice 92/83 ve spojení s jejím osmnáctým a dvacátým třetím
         bodem odůvodnění mohou členské státy uplatňovat osvobození od daně stanovená touto směrnicí formou vrácení již odvedené spotřební
         daně.

      48      Mimoto je třeba uvést, že cílem, který osvobození stanovená směrnicí 92/83 sledují, je zejména vyloučit dopad spotřebních
         daní u alkoholu jako meziproduktu, který je obsažen v jiných spotřebních nebo průmyslových výrobcích (viz výše uvedený rozsudek
         Itálie v. Komise, bod 4, a rozsudek ze dne 19. dubna 2007, Profisa, C‑63/06, Sb. rozh. s. I‑3239, bod 17).

      49      Z článku 27 odst. 1 písm. f) směrnice 92/83 ve spojení s jejím dvacátým bodem odůvodnění vyplývá, že zavedení osvobození od
         daně upraveného v tomto ustanovení členským státem závisí na konečném použití dotyčných výrobků.

      50      Uvedený čl. 27 odst. 1 ve spojení s dvacátým druhým bodem odůvodnění směrnice 92/83 rovněž stanoví, že členské státy mohou
         stanovit podmínky za účelem zajištění správného a jednoznačného uplatňování úlev stanovených v tomto ustanovení a za účelem
         předcházení daňovým únikům, vyhýbání se daňovým povinnostem nebo zneužití daňového režimu.

      51      V této souvislosti je rovněž nutno připomenout, že Soudní dvůr rozhodl, že osvobození výrobků uvedených v čl. 27 odst. 1 směrnice
         92/83 od spotřební daně představuje zásadu a odmítnutí tohoto osvobození výjimku a že možnost přiznaná členským státům tímto
         ustanovením, aby stanovily podmínky za účelem „zajištění správného a jednoznačného uplatňování těchto úlev a předcházení daňovým
         únikům, vyhýbání se daňovým povinnostem nebo zneužití daňového režimu“, nemůže zpochybnit bezpodmínečnou povahu povinnosti
         osvobození stanovené v uvedeném ustanovení (viz výše uvedené rozsudky Itálie v. Komise, bod 50, a Profisa, bod 18).

      52      Z toho vyplývá, že v rámci využití této možnosti přísluší dotyčnému členskému státu uvést konkrétní, objektivní a ověřitelné
         skutečnosti svědčící o existenci závažného nebezpečí daňových úniků, vyhýbání se daňovým povinnostem nebo zneužití daňového
         režimu (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Itálie v. Komise, bod 52) a že podmínky stanovené tímto členským státem na
         základě této možnosti, která je mu přiznána, nesmějí jít nad rámec toho, co je nezbytné k dosažení uvedeného cíle.

      53      V důsledku toho členské státy sice mohou osvobození od daně stanovené v čl. 27 odst. 1 písm. f) směrnice 92/83 provést formou
         vrácení již odvedené spotřební daně a v závislosti na použití dotyčných výrobků, avšak uplatnění tohoto osvobození od daně
         nemohou vázat na splnění podmínek, u nichž není na základě konkrétních, objektivních a ověřitelných skutečností prokázáno,
         že jsou nezbytné pro zajištění správného a jednoznačného uplatňování uvedeného osvobození od daně a pro předcházení daňovým
         únikům, vyhýbání se daňovým povinnostem nebo zneužití daňového režimu.

      54      Ze skutečností, které byly za účelem přezkumu předloženy Soudnímu dvoru, však patrně vyplývá, že podmínky stanovené vnitrostátní
         právní úpravou, o kterou se jedná ve sporu v původním řízení, totiž omezení okruhu osob oprávněných podat žádost o vrácení
         daně, lhůta čtyř měsíců pro podání takovéto žádosti a stanovení minimální částky pro vrácení, nejsou nezbytné ani pro účely
         zajištění správného a jednoznačného uplatňování osvobození od daně stanoveného v čl. 27 odst. 1 písm. f) směrnice 92/83, ani
         pro předcházení daňovým únikům, vyhýbání se daňovým povinnostem nebo zneužití daňového režimu.

      55      Předkládajícímu soudu, kterému byl předložen spor v původním řízení a jenž musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které
         bude vydáno, nicméně přísluší, aby na základě konkrétních, objektivních a ověřitelných skutečností ověřil, zda se jedná o tento
         případ.

      56      Za těchto podmínek je nutno na druhou otázku odpovědět, že čl. 27 odst. 1 písm. f) směrnice 92/83 musí být vykládán v tom
         smyslu, že přiznání osvobození od daně, které je upraveno v tomto ustanovení, může podléhat splnění takových podmínek, jaké
         jsou stanoveny vnitrostátní právní úpravou, o kterou se jedná ve sporu v původním řízení, totiž omezení okruhu osob oprávněných
         podat žádost o vrácení daně, lhůta čtyř měsíců pro podání takovéto žádosti a stanovení minimální částky pro vrácení, pouze
         pokud z konkrétních, objektivních a ověřitelných skutečností vyplývá, že jsou tyto podmínky nezbytné pro zajištění správného
         a jednoznačného uplatňování uvedeného osvobození od daně, jakož i pro předcházení daňovým únikům, vyhýbání se daňovým povinnostem
         nebo zneužití daňového režimu. Předkládajícímu soudu přísluší, aby ověřil, zda se u podmínek stanovených touto právní úpravou
         jedná o tento případ.

       K nákladům řízení
      57      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
      1)      Článek 20 první odrážka směrnice Rady 92/83/EHS ze dne 19. října 1992 o harmonizaci struktury spotřebních daní z alkoholu
            a alkoholických nápojů musí být vykládán v tom smyslu, že definice „lihu“ uvedená v tomto ustanovení se vztahuje na víno na
            vaření a na portské na vaření.
      2)      Za takových okolností, jako jsou okolnosti ve sporu v původním řízení, může osvobození vína na vaření, portského na vaření
            a koňaku na vaření od harmonizované spotřební daně spadat pod čl. 27 odst. 1 písm. f) směrnice 92/83.
      3)      Za předpokladu, že výrobky jako víno na vaření, portské na vaření a koňak na vaření, o které se jedná ve sporu v původním
            řízení, které byly považovány za výrobky, které nepodléhají spotřební dani, nebo za výrobky, které jsou podle směrnice 92/83
            od této daně osvobozeny, a v členském státě, ve kterém byly vyrobeny, byly propuštěny pro domácí spotřebu, jsou určeny k uvedení
            na trh v jiném členském státě, musí posledně uvedený členský stát přiznat těmto výrobkům na svém území stejné zacházení, kromě
            případu, kdy existují konkrétní, objektivní a ověřitelné skutečnosti, které naznačují, že prvně uvedený členský stát nepoužil
            správně ustanovení této směrnice nebo že přijetí opatření, která mají zabránit daňovým únikům, vyhýbání se daňovým povinnostem
            nebo zneužití při uplatňování osvobození od daně, jakož i zajistit správné a jednoznačné uplatňování těchto osvobození, je
            podle čl. 27 odst. 1 odůvodněno.
      4)      Článek 27 odst. 1 písm. f) směrnice 92/83 musí být vykládán v tom smyslu, že přiznání osvobození od daně, které je upraveno
            v tomto ustanovení, může podléhat splnění takových podmínek, jaké jsou stanoveny vnitrostátní právní úpravou, o kterou se
            jedná ve sporu v původním řízení, totiž omezení okruhu osob oprávněných podat žádost o vrácení daně, lhůta čtyř měsíců pro
            podání takovéto žádosti a stanovení minimální částky pro vrácení, pouze pokud z konkrétních, objektivních a ověřitelných skutečností
            vyplývá, že tyto podmínky jsou nezbytné pro zajištění správného a jednoznačného uplatňování uvedeného osvobození od daně,
            jakož i pro předcházení daňovým únikům, vyhýbání se daňovým povinnostem nebo zneužití daňového režimu. Předkládajícímu soudu
            přísluší, aby ověřil, zda se u podmínek stanovených touto právní úpravou jedná o tento případ.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: angličtina.


title: Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 27. září 2012.#Cimade a Groupe d'information et de soutien des immigrés (GISTI) v. Ministre de l'Intérieur, de l'Outre-mer, des Collectivités territoriales et de l'Immigration.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná le Conseil d'État France.#Žádosti o azyl – Směrnice 2003/9/ES – Minimální normy pro přijímání žadatelů o azyl v členských státech – Nařízení (ES) č. 343/2003 – Povinnost zajistit žadatelům o azyl v průběhu řízení o převzetí nebo vzetí zpět příslušným členským státem minimální podmínky přijetí – Určení členského státu, který má povinnost nést finanční náklady související s poskytováním minimálních podmínek.#Věc C‑179/11.

text:
         ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
      27. září 2012 (
            *1
         )
      „Žádosti o azyl — Směrnice 2003/9/ES — Minimální normy pro přijímání žadatelů o azyl v členských státech — Nařízení (ES) č. 343/2003 — Povinnost zajistit žadatelům o azyl v průběhu řízení o převzetí nebo vzetí zpět příslušným členským státem minimální podmínky přijetí — Určení členského státu, který má povinnost nést finanční náklady související s poskytováním minimálních podmínek“
      Ve věci C-179/11,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Conseil d’État (Francie) ze dne 7. dubna 2011, došlým Soudnímu dvoru dne 18. dubna 2011, v řízení

         Cimade,

         Groupe d’information et de soutien des immigrés (GISTI)

      proti

         Ministre de l’Intérieur, de l’Outre-mer, des Collectivités territoriales et de l’Immigration,

      SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
      ve složení J.-C. Bonichot, předseda senátu, A. Prechal, K. Schiemann, L. Bay Larsen (zpravodaj) a E. Jarašiūnas,
      generální advokátka: E. Sharpston,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 8. března 2012,
      s ohledem na vyjádření předložená:

               —

               za Cimade P. Peugeotem, předsedou Cimade, a P. Spinosi, avocat,

               —

               za Groupe d’information et de soutien des immigrés (GISTI) P. Peugeotem a C. Poulym, avocat,

               —

               za francouzskou vládu G. de Berguesem a J.-S. Pilczerem, jakož i B. Beaupère-Manokha, jako zmocněnci,

               —

               za českou vládu M. Smolkem a J. Vláčilem, jako zmocněnci,

               —

               za řeckou vládu M. Michelogiannaki a L. Kotroni, jako zmocněnkyněmi,

               —

               za italskou vládu G. Palmieri, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s C. Gerardis, avvocato dello Stato,

               —

               za polskou vládu M. Szpunarem, jako zmocněncem,

               —

               za švýcarskou vládu J. de Wattevillem, jako zmocněncem,

               —

               za Evropskou komisi M. Condou-Durande, jako zmocněnkyní,

         po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 15. května 2012,
      vydává tento

         Rozsudek

               1

               Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu směrnice Rady 2003/9/ES ze dne 27. ledna 2003, kterou se stanoví minimální normy pro přijímání žadatelů o azyl (Úř. věst. L 31, s. 18; Zvl. vyd. 19/06, s. 101), a zejména její oblasti působnosti.

               2

               Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Cimade (Comité inter mouvements auprès des évacués, Výbor pro koordinaci pohybu evakuovaných osob) a Groupe d’information et de soutien des immigrés (Skupina pro informování a podporu přistěhovalců, GISTI) na straně jedné, a ministre de l’Intérieur, de l’Outre-mer, des Collectivités territoriales et de l’Immigration (ministr vnitra, zámořských teritorií, územních celků a přistěhovalectví) na straně druhé, ve věci legality meziministerského oběžníku ze dne 3. listopadu 2009 o dočasném čekacím příspěvku (dále jen „oběžník ze dne 3. listopadu 2009“).

         Právní rámec

         Unijní právo

      Směrnice 2003/9

               3

               Body 5, 7 a 8 odůvodnění směrnice 2003/9 zní následovně:

                        „5)

                        Tato směrnice je založena na úctě k základním lidským právům, a zejména na zásadách uznávaných Listinou základních práv Evropské unie [dále jen „Listina“]. Jejím cílem je především zajistit plné respektování lidské důstojnosti a podpořit používání článků 1 a 18 uvedené listiny.

                  […]

                        7)

                        Měly by být stanoveny takové minimální normy pro přijímání žadatelů o azyl, které budou v zásadě postačovat k zajištění důstojné úrovně života a srovnatelných životních podmínek ve všech členských státech.

                        8)

                        Harmonizace podmínek pro přijímání žadatelů o azyl by měla napomoci omezení druhotného pohybu žadatelů o azyl způsobeného rozdílnostmi v podmínkách přijímání.“

               4

               Článek 1 uvedené směrnice stanoví, že jejím účelem „je stanovení minimálních norem pro přijímání žadatelů o azyl v členských státech“.

               5

               Článek 2 téže směrnice s názvem „Definice“ stanoví:
               „Pro účely této směrnice se rozumí:
               […]

                        b)

                        ‚žádostí o azyl‘ žádost podaná státním příslušníkem třetí země nebo osobou bez státní příslušnosti, kterou lze vykládat jako žádost o poskytnutí mezinárodní ochrany členským státem podle Ženevské úmluvy [ze dne 28. července 1951, o právním postavení uprchlíků (dále jen ‚Ženevská úmluva‘)]. Za žádost o azyl se považuje každá žádost o mezinárodní ochranu, pokud státní příslušník třetí země nebo osoba bez státní příslušnosti nepožaduje výslovně jinou formu ochrany, o kterou lze žádat odděleně;

                        c)

                        ‚žadatelem‘ nebo ‚žadatelem o azyl‘ státní příslušník třetí země nebo osoba bez státní příslušnosti, kteří podali žádost o azyl, o níž dosud nebylo pravomocně rozhodnuto;

                  […]

                        i)

                        ‚podmínkami přijetí‘ veškerá opatření, která členské státy v souladu s touto směrnicí přijímají ve prospěch žadatelů o azyl;

                        j)

                        ‚materiálními podmínkami přijetí‘ takové podmínky přijetí, mezi které patří ubytování, strava a ošacení, poskytované ve formě věcného plnění, peněžitých dávek nebo poukázek, a dále denní příspěvky;

                  […]“

               6

               Článek 3 směrnice 2003/9, nadepsaný „Oblast působnosti“, stanoví v odstavci 1:
               „Tato směrnice se vztahuje na všechny státní příslušníky třetích zemí a osoby bez státní příslušnosti, které na hranici nebo na území členského státu podají žádost o azyl, po dobu, po kterou jsou oprávněni zůstat na území členského státu jako žadatelé o azyl, jakož i na jejich rodinné příslušníky, na něž se taková žádost o azyl vztahuje podle vnitrostátních předpisů.“

               7

               Článek 13 směrnice 2003/9, nadepsaný „Obecná ustanovení o materiálních podmínkách přijetí a zdravotní péči“, stanoví v odstavci 1:
               „Členské státy zajistí, aby žadatelům byly dány k dispozici materiální podmínky přijetí, jakmile podají žádost o azyl.“

               8

               Článek 16 téže směrnice, nadepsaný „Omezení nebo odnětí dávek plynoucích z podmínek přijetí“, zní následovně:
               „1.   Členské státy mohou omezit nebo odejmout dávky plynoucí z podmínek přijetí v těchto případech:

                        a)

                        pokud žadatel o azyl:

                                 —

                                 opustí místo pobytu stanovené příslušným orgánem, aniž by jej o tom vyrozuměl anebo aniž by získal povolení, je-li nezbytné,

                                 —

                                 v přiměřené lhůtě určené vnitrostátním právem nesplní ohlašovací povinnost, neposkytne požadované informace nebo se nedostaví na osobní pohovor týkající se azylového řízení nebo

                                 —

                                 již ve stejném členském státě podal jinou žádost o azyl.

                  Je-li žadatel nalezen nebo přihlásí-li se dobrovolně příslušnému orgánu, přijme se s přihlédnutím k důvodům, proč místo opustil, řádně odůvodněné rozhodnutí o opětovném přiznání některých nebo všech dávek plynoucích z podmínek přijetí;

                        b)

                        pokud žadatel zatajil, že disponuje peněžními prostředky, a proto neoprávněně požíval materiálních podmínek přijetí.

                  […]
               2.   Členské státy nemusí přiznat podmínky přijetí v případě, že žadatel o azyl neprokáže, že požádal o azyl v nejkratší přiměřené době po svém příchodu do daného členského státu.
               […]
               5.   Členské státy zajistí, aby materiální podmínky přijetí nebyly odejmuty ani omezeny před přijetím zamítavého rozhodnutí.“

         Nařízení (ES) č. 343/2003

               9

               Článek 1 nařízení Rady (ES) č. 343/2003 ze dne 18. února 2003, kterým se stanoví kritéria a postupy pro určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o azyl podané státním příslušníkem třetí země v některém z členských států (Úř. věst. L 50, s. 1; Zvl. vyd. 19/06, s. 109) stanoví:
               „Toto nařízení stanoví kritéria a postupy pro určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o azyl podané státním příslušníkem třetí země v některém z členských států.“

               10

               Článek 2 téhož nařízení obsahuje definice pojmů „žádost o azyl“ a „žadatel“ nebo „žadatel o azyl“, jejichž obsah je v podstatě totožný s obsahem pojmů uvedených ve směrnici 2003/9. Článek 2 dále stanoví, že se rozumí:

                        „e)

                        ‚posouzením žádosti o azyl’ souhrn opatření pro posouzení žádosti o azyl, rozhodnutí nebo rozsudek o takové žádosti vydaný příslušnými orgány v souladu s vnitrostátním právem s výjimkou řízení o určení členského státu příslušného podle tohoto nařízení;

                  […]

                        j)

                        ‚povolením k pobytu‘ povolení vydané orgány členského státu, které státního příslušníka třetí země opravňuje k pobytu na jeho území, včetně dokumentů, které dokládají oprávnění zůstat na území v rámci dočasné ochrany nebo dokud nepominou okolnosti bránící výkonu rozhodnutí vyhoštění, s výjimkou víz a povolení k pobytu, které byly vystaveny v době nutné k určení členského státu příslušného ve smyslu tohoto nařízení nebo během posuzování žádosti o azyl či žádosti o povolení k pobytu;

                  […]“

               11

               Článek 3 nařízení č. 343/2003, nadepsaný „Obecné zásady“, který se nachází v kapitole II tohoto nařízení, v odstavci 1 stanoví:
               „Členské státy posuzují každou žádost o azyl podanou příslušníkem třetí země na hranici nebo na jejich území kterémukoli z nich. Žádost posuzuje jediný členský stát, který je příslušný podle kritérií stanovených v kapitole III.“

               12

               Podle článku 4 uvedeného nařízení, který se rovněž nachází v kapitole II tohoto nařízení:
               „1.   Řízení o určení příslušnosti členského státu ve smyslu tohoto nařízení se zahajuje prvním podáním žádost o azyl v některém členském státě.
               2.   Žádost o azyl se považuje za podanou, jakmile příslušné orgány dotyčného členského státu obdrží tiskopis od žadatele o azyl nebo úřední zápis sepsaný orgánem. Pokud není žádost podána písemně, měla by být doba mezi prohlášením o úmyslu a sepsáním úředního zápisu co nejkratší.
               […]
               4.   Pokud je žádost o azyl podána příslušným orgánům členského státu žadatelem o azyl, který přebývá na území jiného členského státu, provádí určení příslušnosti členského státu členský stát, na jehož území žadatel o azyl přebývá. Tento členský stát je členským státem, který obdržel žádost, neprodleně informován a je poté pro účely tohoto nařízení považován za členský stát, u kterého byla podána žádost o azyl.
               Žadatel je písemně informován o tomto přemístění a o dni, ke kterému se uskutečnilo.
               5.   Členský stát, u něhož byla žádost o azyl podána, je povinen za podmínek uvedených v článku 20 a s cílem ukončit řízení o určení státu příslušného pro posouzení žádosti o azyl převzít zpět žadatele o azyl, který se nachází v jiném členském státě, v němž podal novou žádost o azyl poté, co vzal svou původní žádost během procesu určování příslušného státu zpět.
               Tato povinnost zaniká, pokud žadatel o azyl mezitím opustil území členských států na dobu nejméně tří měsíců nebo od některého členského státu obdržel povolení k pobytu.“

               13

               Kapitola V nařízení č. 343/2003 stanoví podrobná pravidla pro převzetí žadatele o azyl a jeho přijetí zpět. Článek 16 tohoto nařízení stanoví:
               „1.   Členský stát příslušný k posouzení žádosti o azyl podle tohoto nařízení je povinen:

                        a)

                        převzít za podmínek stanovených v článcích 17 až 19 žadatele o azyl, který podal žádost v jiném členském státě;

                        b)

                        dokončit posouzení žádosti o azyl;

                        c)

                        přijmout zpět za podmínek stanovených v článku 20 žadatele, jehož žádost se posuzuje a který bez povolení přebývá na území jiného členského státu;

                        d)

                        přijmout zpět za podmínek stanovených v článku 20 žadatele, který vzal svou posuzovanou žádost zpět a podal žádost v jiném členském státě;

                        e)

                        přijmout zpět za podmínek stanovených v článku 20 státního příslušníka třetí země, jehož žádost zamítl a který bez povolení přebývá na území jiného členského státu.

                  2.   Pokud některý členský stát vydá žadateli povolení k pobytu, přecházejí povinnosti podle odstavce 1 na tento členský stát.
               3.   Povinnosti podle odstavce 1 se ruší, opustí-li státní příslušník třetí země území členských států nejméně na dobu tří měsíců, pokud tento státní příslušník třetí země není držitelem platného povolení k pobytu vydaného příslušným členským státem.
               4.   Povinnosti uvedené v odst. 1 písm. d) a e) se rovněž ruší, jakmile členský stát příslušný k posouzení žádosti po zpětvzetí či zamítnutí žádosti přijme a skutečně provádí nezbytná opatření předtím, než státní příslušník třetí země může odjet do své země původu nebo do jiné země, do které může oprávněně cestovat.“

               14

               Článek 17 uvedeného nařízení upravuje řízení, které se použije, pokud členský stát vyzve jiný členský stát, aby žadatele o azyl převzal. Odstavce 1 a 2 tohoto článku zní následovně:
               „1.   Pokud se členský stát, ve kterém byla podána žádost o azyl, domnívá, že k posouzení žádosti o azyl je příslušný jiný členský stát, může v co nejkratší době a v každém případě do tří měsíců ode dne, kdy byla žádost podána ve smyslu čl. 4 odst. 2, vyzvat druhý členský stát, aby žadatele převzal.
               Pokud žádost o převzetí žadatele není podána ve lhůtě tří měsíců, je k posouzení žádosti o azyl příslušný členský stát, ve kterém byla žádost o azyl podána.
               2.   Dožadující členský stát může požádat o urychlenou odpověď v případech, kdy byla žádost o azyl podána po zamítnutí vstupu či pobytu, po zadržení z důvodu nezákonného pobytu nebo po doručení či výkonu rozhodnutí o vyhoštění nebo pokud je žadatel o azyl ve vazbě.
               V žádosti musí být uvedeny důvody pro urychlenou odpověď a lhůta, ve které je odpověď očekávána. Tato lhůta činí nejméně jeden týden.“

               15

               Podle článku 18 téhož nařízení:
               „1.   Dožádaný členský stát provede nezbytné kontroly a o žádosti o převzetí žadatele rozhodne do dvou měsíců ode dne obdržení žádosti.
               […]
               6.   Pokud dožadující členský stát žádal v souladu s čl. 17 odst. 2 o urychlené řízení, vynaloží dožádaný členský stát nejvyšší úsilí, aby dodržel požadovanou lhůtu.
               Ve výjimečných případech, kdy lze dokázat, že posouzení žádosti o převzetí žadatele je obzvláště složité, může dožádaný členský stát odpovědět až po uplynutí požadované lhůty, ale v každém případě do jednoho měsíce. V těchto situacích musí dožádaný členský stát dožadujícímu členskému státu sdělit své rozhodnutí o odložení odpovědi v průběhu původně požadované lhůty.
               7.   Pokud není dodržena dvouměsíční lhůta podle odstavce 1 a měsíční lhůta podle odstavce 6, má se za to, že žádost byla schválena, což má za následek vznik povinnosti převzít osobu včetně přijetí řádných opatření pro příjezd.“

               16

               Článek 19 nařízení č. 343/2003, který stanoví lhůty pro provedení přemístění žadatele o azyl, zní následovně:
               „1.   Pokud dožádaný členský stát souhlasí s převzetím žadatele, uvědomí členský stát, ve kterém byla podána žádost o azyl, žadatele o svém rozhodnutí neposuzovat jeho žádost a o povinnosti přemístit žadatele do příslušného členského státu.
               2.   Rozhodnutí podle odstavce 1 musí obsahovat odůvodnění. Obsahuje podrobnosti o lhůtě pro provedení přemístění a v případě potřeby informace o místě a dni, kde a kdy by se měl žadatel ohlásit, jestliže cestuje do příslušného členského státu sám. Proti tomuto rozhodnutí je možné podat opravný prostředek nebo je možné provést jeho přezkum. Opravný prostředek nebo přezkum týkající se tohoto rozhodnutí nemá odkladný účinek na provedení přemístění, pokud tak nerozhodnou soudy nebo příslušné orgány v jednotlivém případě, umožňují-li to vnitrostátní právní předpisy.
               3.   Přemístění žadatele z členského státu, ve kterém byla podána žádost o azyl, do příslušného členského státu se provádí po konzultaci dotyčných členských států v souladu s vnitrostátním právem prvního členského státu, jakmile je to z praktického hlediska možné, avšak nejpozději šest měsíců po přijetí žádosti o převzetí nebo rozhodnutí o opravném prostředku nebo přezkumu, pokud má odkladný účinek.
               […]
               4.   Pokud k přemístění nedojde během šestiměsíční lhůty, je příslušný členský stát, ve kterém byla žádost o azyl podána. Tato lhůta může být prodloužena nejvýše na jeden rok, pokud přemístění nemohlo být uskutečněno z důvodu uvěznění žadatele o azyl, nebo až na 18 měsíců, pokud je žadatel o azyl na útěku.
               […]“

               17

               Podmínky pro přijetí žadatele o azyl zpět jsou upraveny v článku 20 uvedeného nařízení, který stanoví údaje, které musí obsahovat žádost o přijetí žadatele o azyl zpět, podmínky, za kterých musí být dána odpověď na žádost, lhůta pro odpověď a podmínky, za kterých se musí uskutečnit přemístění žadatele o azyl.

         Směrnice 2005/85/ES

               18

               Bod 29 odůvodnění směrnice Rady 2005/85/ES ze dne 1. prosince 2005 o minimálních normách pro řízení v členských státech o přiznávání a odnímání postavení uprchlíka (Úř. věst. L 326, s. 13) zní následovně:
               „Tato směrnice se nezabývá postupy upravenými nařízením […] č. 343/2003 […]“

               19

               Článek 2 uvedené směrnice stanoví pojmy „žádost o azyl“ a „žadatel“ nebo „žadatel o azyl“, jejichž obsah je v podstatě shodný s totožnými pojmy uvedenými ve směrnici 2003/9 a v nařízení č. 343/2003. Tento článek 2 písm. k) dále stanoví, že se rozumí:
               „‚setrváním v členském státě‘ setrvání na území členského státu, ve kterém byla žádost o azyl podána nebo se posuzuje, a to včetně hranice nebo tranzitních prostor.“

               20

               V kapitole II směrnice 2005/85, nadepsané „Základní zásady a záruky“, stanoví článek 7, nadepsaný „Právo setrvat v členském státě až do posouzení žádosti“, v odstavci 1 následující:
               „Žadatelé mohou v členském státě setrvat výlučně za účelem řízení do doby, než rozhodující orgán vydá rozhodnutí v řízení v prvním stupni podle kapitoly III. Toto právo setrvat nezakládá nárok na povolení k pobytu.“

               21

               Článek 35 téže směrnice stanoví:
               „1.   Členské státy mohou v souladu se základními zásadami a zárukami uvedenými v kapitole II stanovit řízení, kterými se na hranicích nebo v tranzitních prostorách členského státu rozhoduje o žádostech podaných na těchto místech.
               2.   Neexistují-li však řízení podle odstavce 1, mohou členské státy s výhradou ustanovení tohoto článku a v souladu s právními a správními předpisy platnými k 1. prosinci 2005 zachovat řízení, která se odchylují od základních zásad a záruk uvedených v kapitole II a kterými se na hranicích nebo v tranzitních prostorách rozhoduje o povolení vstupu na jejich území žadatelům o azyl, kteří na tato místa přicestovali a podali zde žádost o azyl.
               3.   Řízení uvedená v odstavci 2 zejména zajistí, aby:

                        a)

                        dotyčné osoby mohly setrvat na hranici nebo v tranzitních prostorách členského státu, aniž je dotčen článek 7;

                  […]“

         Nařízení (ES) č. 1560/2003

               22

               Nařízení Komise (ES) č. 1560/2003 ze dne 2. září 2003, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení č. 343/2003 (Úř. věst. L 222 s. 3; Zvl. vyd. 19/06, s. 200), stanoví v článku 8, nadepsaném „Spolupráce při přemístění“:
               „1.   Povinností příslušného členského státu je umožnit, aby přemístění žadatele o azyl proběhlo co nejrychleji, a zajistit, aby mu nebyly při vstupu kladeny žádné překážky. Uvedený členský stát v případě potřeby určí místo na svém území, na které bude žadatel o azyl přemístěn nebo odevzdán příslušným orgánům s přihlédnutím k zeměpisným překážkám a způsobu dopravy, který má členský stát provádějící přemístění k dispozici. V žádném případě není možné klást požadavek, aby doprovod žadatele o azyl provázel dále než do bodu příjezdu použitého mezinárodního dopravního prostředku nebo aby uvedený členský stát provádějící přemístění hradil náklady za přepravu přesahující tento bod.
               2.   Členský stát provádějící přemístění zajistí přepravu žadatele o azyl a jeho doprovodu a po konzultaci s příslušným členským státem rozhodne o době příjezdu a případně o podrobnostech předání příslušným orgánům. Příslušný členský stát může požadovat, aby byl informován tři pracovní dny předem.“

         Rozhodnutí č. 573/2007/ES

               23

               Bod 13 odůvodnění rozhodnutí Evropského parlamentu a Rady č. 573/2007/ES ze dne 23. května 2007 o zřízení Evropského uprchlického fondu na období 2008 až 2013 jako součásti obecného programu „Solidarita a řízení migračních toků“ a o zrušení rozhodnutí Rady 2004/904/ES (Úř. věst. L 144, s. 1) zní následovně:
               „Toto rozhodnutí je navrženo tak, aby tvořilo součást celistvého rámce skládajícího se také z rozhodnutí Evropského parlamentu a Rady č. 574/2007/ES ze dne 23. května 2007 o zřízení Fondu pro vnější hranice na období 2007 až 2013 jako součásti obecného programu ‚Solidarita a řízení migračních toků‘, rozhodnutí Evropského parlamentu a Rady č. 575/2007/ES ze dne 23. května 2007 o zřízení Evropského návratového fondu pro období 2008 až 2013 jako součásti obecného programu ‚Solidarita a řízení migračních toků‘, a rozhodnutí Rady 2007/…/ES ze dne … o zřízení Evropského fondu pro integraci státních příslušníků třetích zemí na období 2007 až 2013 jako součásti obecného programu ‚Solidarita a řízení migračních toků‘, jehož cílem je řešit otázku spravedlivého sdílení odpovědnosti mezi členskými státy ohledně finanční zátěže vyplývající ze zavádění integrovaného řízení vnějších hranic Evropské unie a z provádění společné azylové a přistěhovalecké politiky vyvinuté podle hlavy IV části třetí Smlouvy.“

               24

               Článek 2 nařízení č. 573/2007, nadepsaný „Obecný cíl fondu“, stanoví:
               „1.   Obecným cílem fondu je podpora a povzbuzení úsilí členských států při přijímání uprchlíků a vysídlených osob a při nesení důsledků tohoto přijímání s ohledem na právní předpisy Společenství v těchto věcech prostřednictvím spolufinancování akcí stanovených tímto rozhodnutím.
               2.   Fond přispívá k financování technické pomoci z podnětu členských států nebo Komise.“

               25

               Článek 3 uvedeného rozhodnutí, nadepsaný „Způsobilé akce v členských státech“, stanoví v odstavci 1:
               „Fond podporuje akce v členských státech týkající se jedné nebo více těchto oblastí:

                        a)

                        podmínky přijímání a azylové řízení;

                  […]“

         Francouzské právo

      Code de l’entrée et du séjour des étrangers et du droit d’asile

               26

               Článek L.723-1 code de l’entrée et du séjour des étrangers et du droit d’asile (zákona o vstupu a pobytu cizinců a právu na azyl, dále jen „Ceseda“) zní:
               „Office [français de protection des réfugiés et apatrides (francouzský úřad na ochranu uprchlíků a osob bez státní příslušnosti, dále jen ‚OFPRA‘)] rozhoduje o žádostech o azyl, které jsou mu předloženy. Není však příslušný k posuzování žádosti podané osobou, jejíž přijetí na francouzském území bylo odmítnuto na základě článku L.741-4.
               […]“

               27

               Článek L.741-4 uvedeného zákona stanoví:
               „Aniž je dotčeno ustanovení článku 33 [Ženevské úmluvy], může být přijetí cizince, který žádá o azyl, odmítnuto ve Francii pouze tehdy, pokud:

                        1°

                        K posouzení žádosti o azyl je příslušný jiný stát v souladu s ustanoveními [nařízení č. 343/2003] nebo závazky vůči jiným státům, které jsou totožné s ustanoveními uvedeného nařízení;

                  […]“

               28

               Článek L.742-1 Ceseda stanoví:
               „Je-li cizinci, který je žadatelem o azyl, povolen pobyt ve Francii na základě kapitoly 1 této hlavy, musí mu být vystaven prozatímní doklad o pobytu, který mu umožní podat žádost o azyl u [OFPRA]. Žádost může být [OFPRA] podána až po předání tohoto dokladu žadateli. Po podání žádosti o azyl je žadateli vydán nový prozatímní doklad o pobytu. Platnost tohoto dokladu je prodlužována, dokud OFPRA nerozhodne, a je-li podáno odvolání ke Cour nationale du droit d’asile (soud pro azylové věci), dokud soud nerozhodne.“

         Code de l’action sociale et des familles

               29

               Článek 348 - 1 Code de l’action sociale et des familles (zákona o sociální péči a o rodině) stanoví, že „[c]izinci, kteří jsou držiteli některého z dokladů o pobytu uvedených v článku L.742-1 [Ceseda], mají na základě své žádosti nárok na ubytování v přijímacím středisku pro žadatele o azyl“.

         Code du travail

               30

               Článek L.5423-8 Code du travail (zákoníku práce) stanoví:
               „Aniž jsou dotčena ustanovení článku L.5423-9, dočasný čekací příspěvek [allocation temporaire d’attente, dále jen „ATA“] se vyplácí:

                        1°

                        Cizím státním příslušníkům, kteří mají povolení k pobytu nebo potvrzení o převzetí žádosti o povolení k pobytu, které prokazuje, že ve Francii požádali o azyl a předložili žádost o přiznání postavení uprchlíka, pokud splňují podmínku věku a finančních prostředků;

                  […]“

               31

               Podle článku L.5423-9 uvedeného zákoníku:
               „[ATA] nemůže být vyplacen:

                        1°

                        Žadatelům o azyl, kteří po vydání zamítavého rozhodnutí, které je konečné, předložili žádost o opětovné přezkoumání u [OFPRA], s výjimkou humanitárních případů, které [OFPRA] oznámí za předpisy stanovených podmínek;

                  […]“

               32

               Článek L.5423-11 téhož zákoníku zní následovně:
               „[ATA] se vyplácí každý měsíc zpětně osobám, o jejichž žádosti o azyl ještě nebylo s konečnou platností rozhodnuto.
               Vyplácení dávky skončí ke konci měsíce, který následuje po měsíci, kdy bylo doručeno konečné rozhodnutí o této žádosti.“

         Oběžník ze dne 3. listopadu 2009

               33

               Oběžník ze dne 3. listopadu 2009, který se týká osob, kterým je vyplácen ATA, ve své první části zejména uvádí:

                        „I.

                        Žadatelé o azyl

                  Podle [směrnice 2003/9] je ATA příjmem určeným k zajištění základních životních potřeb vypláceným všem žadatelům o azyl po dobu trvání vyšetřovacího řízení o jejich žádosti, splňují-li dále uvedené podmínky.

                        I.1

                        Podmínky přiznání ATA

                  Aniž jsou dotčena vyloučení uvedená v bodě I.2 a při splnění podmínky týkající se finančních prostředků, může být ATA vyplácen cizímu státnímu příslušníkovi:

                        —

                        který dosáhl věku osmnácti let;

                        —

                        který podal žádost o azyl u OFPRA a je držitelem dopisu OFPRA, který oznamuje registraci jeho žádosti;

                        —

                        o jehož žádost o azyl dosud nebylo vydáno konečné rozhodnutí OFPRA nebo CNDA [Cour nationale du droit d’asile];

                        —

                        který je držitelem povolení k pobytu nebo potvrzení o převzetí žádosti o povolení k pobytu, které prokazuje, že ve Francii požádal o azyl; tato podmínka se nepoužije na státní příslušníky zemí, které jsou považovány za bezpečné země původu […] nebo zemí, pro které byl uplatněn článek 1 C 5 Ženevské úmluvy, pro které postačuje dopis o registraci u OFPRA.

                  […]

                        I.2

                        Důvody pro vyloučení vyplácení ATA

                  […]

                        I.2.2

                        Další důvody vyloučení […]

                  […]
               Žadatelům o azyl nemůže být ATA vyplácen, jestliže bylo odmítnuto jejich přijetí podle ustanovení 1°, 3° a 4° článku L.741-4 Ceseda. Jedná se o:

                        1)

                        osoby, k rozhodnutí o jejichž žádosti o azyl je příslušný jiný evropský stát podle ustanovení [nařízení č. 343/2003] ozačovaného jako ,Dublin II‘;

                  […]“

         Spor v původním řízení a předběžné otázky

               34

               Dne 26. ledna 2010 předložily Cimade a GISTI Conseil d’État žalobu, kterou se domáhaly zrušení oběžníku ze dne 3. listopadu 2009. Tvrdí, že tato vyhláška je v rozporu s cíli směrnice 2003/9, jelikož vylučuje z vyplácení ATA žadatele o azyl, pokud Francouzská republika podle nařízení č. 343/2003 požádá jiný členský stát – o kterém se domnívá, že je příslušný pro posouzení žádosti dotyčných osob – aby je převzal nebo přijal zpět.

               35

               Conseil d’État došla k závěru, že odpověď na tyto žalobní důvody vyžaduje výklad relevantních ustanovení unijního práva, a rozhodla se tedy přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

                        „1)

                        Zaručuje směrnice 2003/9 […] nárok na poskytování minimálních podmínek přijetí upravených v uvedené směrnici žadatelům, v jejichž případě se členský stát, ve kterém byla podána žádost o azyl, rozhodne požádat na základě [nařízení č. 343/2003] jiný členský stát, který považuje za příslušný k posouzení této žádosti, po dobu řízení o převzetí nebo přijetí zpět tímto jiným členským státem?

                        2)

                        V případě kladné odpovědi na tuto otázku:

                                 a)

                                 Zaniká povinnost zajistit poskytování minimálních podmínek přijetí, kterou má první členský stát, v okamžiku vydání rozhodnutí o přijetí dožádaným státem, při skutečném převzetí či přijetí zpět žadatele o azyl, nebo k […] jinému datu?

                                 b)

                                 Který členský stát tedy během této doby nese finanční náklady související s poskytováním minimálních podmínek přijetí?“

         K předběžným otázkám

         K první otázce

               36

               Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda je členský stát, kterému byla předložena na hranici nebo na jeho vnitrostátním území žádost o azyl, povinen poskytnout minimální podmínky přijetí žadatelů o azyl stanovené směrnicí 2003/09 rovněž žadateli o azyl, v jehož případě se podle nařízení č. 343/2003 rozhodne vyzvat jiný členský stát, aby žadatele převzal nebo přijal zpět jakožto členský stát příslušný k posouzení jeho žádosti o azyl.

               37

               K tomuto je třeba nejprve uvést, že oblast působnosti směrnice 2003/9 je určena v jejím článku 3, podle kterého se tato směrnice vztahuje na všechny státní příslušníky třetích zemí a osoby bez státní příslušnosti, které na hranici nebo na území členského státu podají žádost o azyl, po dobu, po kterou jsou oprávněni zůstat na území členského státu jakožto žadatelé o azyl.

               38

               První podmínkou, která musí být splněna, aby mohla být použita směrnice 2003/9 je tedy podmínka, že žádost o azyl musí být podána na hranici nebo na území členského státu. Článek 2 písm. b) v této souvislosti stanoví, že „žádostí o azyl“ se rozumí „žádost podaná státním příslušníkem třetí země nebo osobou bez státní příslušnosti, kterou lze vykládat jako žádost o poskytnutí mezinárodní ochrany členským státem podle Ženevské úmluvy,“ a že „za žádost o azyl se považuje každá žádost o mezinárodní ochranu, pokud státní příslušník třetí země nebo osoba bez státní příslušnosti nepožaduje výslovně jinou formu ochrany, o kterou lze žádat odděleně“. Definice pojmu „žádost o azyl“ v čl. 2 písm. c) nařízení č. 343/2003 je v podstatě totožná s výše uvedenou definicí.

               39

               Pokud jde o dobu, po kterou musí být žadateli poskytovány materiální podmínky přijetí zahrnující ubytování, stravu a ošacení, jakož i denní příspěvky, čl. 13 odst. 1 směrnice 2003/9 stanoví, že tato doba začíná běžet, jakmile žadatelé o azyl podají žádost o azyl.

               40

               Z článků 2 a 3 směrnice 2003/9 dále vyplývá, že se tato směrnice vztahuje pouze na jednu kategorii žadatelů o azyl, která zahrnuje všechny státní příslušníky třetích zemí a osoby bez státní příslušnosti, kteří podají žádost o azyl. Tato směrnice neobsahuje žádné ustanovení, na jehož základě by bylo možno se domnívat, že se žádost o azyl může považovat za podanou pouze v případě, že je předložena orgánům členského státu příslušného pro posouzení této žádosti.

               41

               Takový výklad je rovněž potvrzen čl. 4 odst. 1 nařízení č. 343/2003, podle kterého se řízení o určení příslušnosti členského státu ve smyslu tohoto nařízení zahajuje prvním podáním žádosti o azyl v některém členském státě. Toto ustanovení nutně implikuje, že je žádost o azyl podána před tím, než bylo zahájeno řízení o určení příslušného členského státu.

               42

               Výklad ustanovení směrnice 2003/9 musí být rovněž prováděn ve světle systematiky a účelu této směrnice a v souladu s bodem 5 odůvodnění této směrnice i s úctou k základním lidským právům a zásadám uznávaných zejména Listinou. Podle tohoto bodu odůvodnění je cílem směrnice především zajistit plné respektování lidské důstojnosti a podpořit používání článků 1 a 18 Listiny.

               43

               Tyto požadavky tedy platí nejen vůči žadatelům o azyl, kteří se nacházejí na území příslušného členského státu a čekají na rozhodnutí tohoto státu o své žádosti o azyl, ale rovněž vůči žadatelům o azyl, kteří čekají, až bude určen členský stát příslušný k projednání této žádosti.

               44

               Nelze tak platně tvrdit, že se minimální normy pro přijímání žadatelů o azyl neuplatní na ty žadatele, kterých se týká řízení o určení příslušného státu, z důvodu, že toto řízení je rychlé. Z článků 17 a 18 nařízení č. 343/2003 totiž vyplývá, že v případě běžného řízení může mezi dnem podání žádosti o azyl a dnem, kdy dožádaný členský stát rozhodne o žádosti o převzetí žadatele o azyl uplynout doba pěti měsíců. K této době se přičítá čas nezbytný pro provedení přemístění, což je podle článku 19 uvedeného nařízení lhůta obvykle šest měsíců od okamžiku přijetí žádosti o převzetí.

               45

               Řízení upravené nařízením č. 343/2003 kromě toho může v určitých případech skončit tak, že žadatel o azyl nebude nikdy přemístěn do dožádaného členského státu, ale zůstane v členském státě, kde podal svou žádost o azyl. Lhůty stanovené v článcích 17 až 20 tohoto nařízení se týkají pouze situace, ve které dožádaný členský stát souhlasí s převzetím nebo přijetím zpět, nebo na žádost dožadujícího členského státu neodpoví. V případě záporné odpovědi dožádaného členského státu dotčená právní úprava stanoví pouze dobrovolné dohadovací řízení. V takových situacích může dočasný pobyt žadatele o azyl na území dožadujícího členského státu trvat velmi dlouhou dobu. Vyloučení z poskytnutí minimálních norem pro přijetí žadatelů o azyl u těch žadatelů, kterých se týká řízení o určení příslušného členského státu, tedy nemá žádné odůvodnění, které by tkvělo v délce tohoto řízení.

               46

               Druhou podmínkou pro uplatnění směrnice 2003/9 je podmínka, že žadatelé o azyl musí být oprávněni zůstat na území dotčeného členského státu v postavení žadatelů o azyl. V tomto ohledu nemůže francouzská vláda s úspěchem tvrdit, že jelikož bod 29 odůvodnění směrnice 2005/85 jasně stanoví, že žádosti, na které se vztahuje nařízení č. 343/2003, jsou vyloučeny z oblasti působnosti posledně uvedené směrnice, nemůže takovému žadateli svědčit právo zůstat v členském státě za účelem řízení o posouzení žádosti, přiznané žadateli o azyl ustanovením čl. 7 odst. 1 této směrnice, pokud se jej týká řízení o určení příslušného státu, které upravuje toto nařízení.

               47

               Podle čl. 2 písm. k) směrnice 2005/85 se totiž výrazem „setrváním v členském státě“ rozumí setrvání na území, a to včetně hranice nebo tranzitních prostor, nejen členského státu, ve kterém se žádost o azyl posuzuje, ale též státu, kde byla podána.

               48

               Je tedy třeba dojít k závěru, že žadatelé o azyl jsou oprávněni setrvat nejen na území členského státu, ve kterém se žádost o azyl posuzuje, ale rovněž na území členského státu, ve kterém byla tato žádost podána, jak vyžaduje čl. 3 odst. 1 směrnice 2003/9.

               49

               Takový výklad nemůže být vyvrácen dvacátým devátým bodem odůvodnění směrnice 2005/85, který se týká pouze skutečnosti, že se řízení, která tato směrnice upravuje pro přiznání a odnětí postavení uprchlíka ve členských státech, odlišují od řízení zavedených nařízením č. 343/2003 pro určení členského státu, který je příslušný k posouzení žádosti o azyl.

               50

               Na první otázku je proto třeba odpovědět tak, že směrnice 2003/09 musí být vykládána v tom smyslu, že členský stát, kterému byla podána žádost o azyl, je povinen poskytnout minimální podmínky přijetí žadatelů o azyl stanovené směrnicí 2003/09 i tomu žadateli o azyl, v jehož případě se rozhodne na základě nařízení č. 343/2003 vyzvat jiný členský stát, aby převzal nebo přijal tohoto žadatele zpět jakožto členský stát příslušný k posouzení jeho žádosti o azyl.

         Ke druhé otázce

               51

               Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zaprvé v jakém okamžiku končí povinnost členského státu, kterému byla předložena žádost o azyl, poskytnout minimální podmínky přijetí stanovené směrnicí 2003/09 žadateli o azyl, v jehož případě se podle nařízení č. 343/2003 rozhodne vyzvat jiný členský stát, aby žadatele převzal nebo přijal zpět jakožto členský stát příslušný k posouzení jeho žádosti o azyl, a zadruhé který členský stát nese finanční náklady související s poskytováním těchto minimálních podmínek.

               52

               Ohledně trvání povinnosti poskytovat minimální podmínky přijetí je třeba na prvním místě připomenout, že jak již bylo uvedeno v bodech 37 a 38 tohoto rozsudku, pokrývá osobní oblast působnosti směrnice 2003/9 každého žadatele o azyl, pokud podal poprvé žádost o azyl u některého členského státu.

               53

               Na druhém místě je třeba uvést, že podle čl. 2 písm. c) směrnice 2003/9 a čl. 2 písm. d) nařízení č. 343/2003 je žadatelem nebo žadatelem o azyl státní příslušník třetí země nebo osoba bez státní příslušnosti, kteří podali žádost o azyl, o které ještě nebylo s konečnou platností rozhodnuto. Žadatel si tedy zachovává své postavení žadatele o azyl ve smyslu této směrnice, dokud nebylo přijato konečné rozhodnutí.

               54

               Na třetím místě vyplývá z článků 17 až 19 nařízení č. 343/2003, že pouhá žádost členského státu, u kterého byla žádost o azyl podána, o převzetí tohoto žadatele jiným členským státem, neukončuje posuzování žádosti o azyl dožadujícím členským státem. I v případě, že dožádaný členský stát s tímto převzetím souhlasí, nic to nemění na tom, že podle tohoto čl. 19 odst. 4 má odpovědnost za posouzení žádosti o azyl členský stát, u kterého byla podána, pokud nebylo přemístění uskutečněno ve lhůtě šesti měsíců. Jak je dále uvedeno v bodě 45 tohoto rozsudku, v případě záporné odpovědi dožádaného členského státu dotčená právní úprava stanoví pouze dohodovací řízení na dobrovolném základě a v takovém případě není vyloučeno, že žadatel o azyl zůstane na území dožadujícího členského státu.

               55

               Z výše uvedeného je třeba vyvodit, že ani rozhodnutí členského státu vyzvat jiný členský stát, který považuje za příslušný k posouzení žádosti o azyl, aby žadatele převzal, ani vyhovění této žádosti dožádaným členským státem není konečným rozhodnutím ve smyslu směrnice 2003/9. Z toho vyplývá, že pouze skutečné přemístění žadatele o azyl dožadujícím členským státem ukončí posuzování žádosti o azyl tímto státem, jakož i jeho s tím spojenou povinnost poskytovat minimální podmínky přijetí.

               56

               Ostatně systematika a účel směrnice 2003/9, jakož i úcta k základním právům, zejména pak k požadavkům článku 1 Listiny, podle kterého musí být respektována a chráněna lidská důstojnost, brání tomu, jak bylo uvedeno v bodech 42 až 45 tohoto rozsudku, aby byl žadatel o azyl zbaven ochrany minimálních norem stanovených touto směrnicí, byť by tomu tak bylo jen dočasně po podání žádosti o azyl a před tím, než by byl skutečně přemístěn do příslušného členského státu.

               57

               Podmínky přijetí stanovené směrnicí 2003/9 mohou být omezeny nebo odňaty pouze v případech uvedených v článku 16 této směrnice, za situací, kdy žadatel o azyl nedodržuje režim přijetí stanovený dotčeným členským státem.

               58

               Z výše uvedeného vyplývá, že povinnost členského státu, kterému byla předložena na hranici nebo na jeho vnitrostátním území žádost o azyl, poskytnout minimální podmínky stanovené směrnicí 2003/09 žadateli o azyl, v jehož případě se podle nařízení č. 343/2003 rozhodne vyzvat jiný členský stát, aby žadatele o azyl převzal nebo přijal zpět, neboť je členským státem příslušným k posouzení jeho žádosti o azyl, končí pouze skutečným přemístěním žadatele o azyl dožadujícím členským státem.

               59

               Co se týče otázky, který členský stát nese finanční náklady související s poskytováním minimálních podmínek přijetí, je třeba uvést, že finanční náklady spojené s požadavky plynoucími z nutnosti, aby členský stát dosáhl souladu s unijním právem, nese obvykle členský stát, který má povinnost splnit tyto požadavky, tj. v takové věci, o jakou se jedná v původním řízení, členský stát, který je povinen zajistit minimální podmínky přijetí stanovené směrnicí 2003/9, a to v souladu s tím, co bylo uvedeno v předcházejícím bodě, jestliže unijní právní předpisy nestanoví jinak. Jelikož směrnice 2003/9 ani nařízení č. 343/2003 neobsahují žádná taková odchylná ustanovení, je třeba konstatovat, že finanční náklady související s poskytováním těchto minimálních podmínek nese členský stát, který má uvedenou povinnost.

               60

               Dále je nutno uvést, že ve snaze reagovat na nezbytnost spravedlivého sdílení odpovědnosti členskými státy ohledně finanční zátěže plynoucí z provádění společné azylové a přistěhovalecké politiky, nezbytnost, která by se mohla projevit zejména při velkých migračních tocích, počítá Evropský uprchlický fond, zřízený rozhodnutím č. 573/2007 v rámci obecného programu „Solidarita a řízení migračních toků“, s tím, že členským státům může být nabídnuta finanční podpora zejména na podmínky přijetí a azylová řízení.

               61

               Na druhou otázku je tedy třeba odpovědět tak, že povinnost členského státu, kterému byla předložena žádost o azyl, poskytnout minimální podmínky přijetí stanovené směrnicí 2003/09 žadateli o azyl, v jehož případě se podle nařízení č. 343/2003 rozhodne vyzvat jiný členský stát, aby tohoto žadatele převzal nebo přijal zpět jakožto členský stát příslušný k posouzení jeho žádosti o azyl, končí skutečným přemístěním uvedeného žadatele dožadujícím členským státem, a finanční náklady související s poskytnutím těchto minimálních podmínek přijetí nese posledně uvedený stát, který má uvedenou povinnost.

         K nákladům řízení

               62

               Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

               Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

                           1)

                           Směrnice Rady 2003/9/ES ze dne 27. ledna 2003, kterou se stanoví minimální normy pro přijímání žadatelů o azyl musí být vykládána v tom smyslu, že členský stát, kterému byla podána žádost o azyl, je povinen poskytnout minimální podmínky přijetí žadatelů o azyl stanovené směrnicí 2003/09 i tomu žadateli o azyl, v jehož případě se rozhodne na základě nařízení Rady (ES) č. 343/2003 ze dne 18. února 2003, kterým se stanoví kritéria a postupy pro určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o azyl podané státním příslušníkem třetí země v některém z členských států, vyzvat jiný členský stát, aby převzal nebo přijal tohoto žadatele zpět jakožto členský stát příslušný k posouzení jeho žádosti o azyl.

                           2)

                           Povinnost členského státu, kterému byla předložena žádost o azyl, poskytnout minimální podmínky přijetí stanovené směrnicí 2003/09 žadateli o azyl, v jehož případě se podle nařízení č. 343/2003 rozhodne vyzvat jiný členský stát, aby tohoto žadatele převzal nebo přijal zpět jakožto členský stát příslušný k posouzení jeho žádosti o azyl, končí skutečným přemístěním uvedeného žadatele o azyl dožadujícím členským státem, a finanční náklady související s poskytnutím těchto minimálních podmínek přijetí nese posledně uvedený stát, který má uvedenou povinnost.

                     Podpisy.

            (
            *1
         ) – Jednací jazyk: francouzština.


Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (prvního senátu) ze dne 13. prosince 2011. # Willem Stols proti Rada Evropské unie. # Veřejná služba - Úředníci. # Věc F-51/08 RENV.


Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 28. března 1979. # P. Biegi proti Hauptzollamt Bochum. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Finanzgericht Münster - Německo. # Věc 158/78.