Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 22. listopadu 2012.#Evropská komise v. Spolková republika Německo.#Nesplnění povinnosti členským státem – Volný pohyb kapitálu – Zdanění dividend a úroků zaplacených penzijním fondům a důchodovým pokladnám – Zacházení s dividendami a úroky zaplacenými institucím-nerezidentům – Odečtení provozních nákladů přímo souvisejících s pobíráním příjmu ve formě dividend a úroků – Důkazní břemeno.#Věc C‑600/10.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 11. března 1999. # The Queen proti Ministry of Agriculture, Fisheries and Food, ex parte: British Agrochemicals Association Ltd. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Spojené království. # Věc C-100/96.


title: Rozsudek Soudu pro veřejnou službu (druhého senátu) ze dne 12. března 2009. # Joséphine Arpaillange a další proti Komisi Evropských společenství. # Veřejná služba - Přijetí. # Věc F-104/06.

text:
      ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU
      (druhý senát)
      12. března 2009
      Věc F-104/06
      Joséphine Arpaillange a další
      v.
      Komise Evropských společenství
      „Veřejná služba – Smluvní zaměstnanci – Přijetí do pracovního poměru – Zařazení – Bývalí zvláštní odborníci – Diplom – Odborná praxe – Námitka protiprávnosti“
      Předmět: Žaloba podaná na základě článků 236 ES a 152 AE, kterou se J. Arpaillange, jakož i čtyři další smluvní zaměstnanci domáhají
         zejména zrušení rozhodnutí o zařazení přijatých orgánem oprávněným k uzavírání smluv, jak vyplývají z jejich pracovních smluv.

      Rozhodnutí: Žaloba se zamítá. Každý účastník řízení ponese vlastní náklady řízení.

      Shrnutí
      1.      Úředníci – Smluvní zaměstnanci – Zařazení – Zaměstnanci spadající do funkční skupiny IV
      (Pracovní řád ostatních zaměstnanců, čl. 79 odst. 2 a článek 86)
      2.      Úředníci – Rovné zacházení – Rozdílné zacházení s různými kategoriemi zaměstnanců v oblasti záruk služebního řádu a výhod
            sociálního zabezpečení – Neexistence diskriminace
      3.      Úředníci – Žaloba – Návrh na náhradu škody spojený s návrhem na zrušení – Zamítnutí návrhu na zrušení mající za následek zamítnutí
            návrhu na náhradu škody
      (Služební řád úředníků, články 90 a 91)
      1.      Z článku 79 odst. 2 pracovního řádu ostatních zaměstnanců vyplývá, že správa disponuje širokým prostorem pro uvážení při stanovení
         počtu let praxe v oboru, požadovaných pro účely zařazení smluvních zaměstnanců. Vzhledem k tomu, že článek 86 uvedeného řádu
         stanoví zařazení smluvních zaměstnanců uvedených v článku 3a a spadajících do funkční skupiny IV pouze do tří platových tříd,
         existuje mezi nejnižší a nejvyšší hranicí doby odborné praxe požadované pro každou ze tří platových tříd nutně velký rozdíl.
         Rovné zacházení se smluvními zaměstnanci ve smyslu v článku 3a spadajících do funkční skupiny IV, kteří jsou v různých situacích,
         co se týče doby jejich odborné praxe, je vlastní systému rozdělení smluvních zaměstnanců do tří platových tříd.

      (viz body 48, 50 a 52)
      Odkazy:
      Soud prvního stupně: 19. března 2003, CMA CGM a další v. Komise, T‑213/00, Recueil, s. II‑913, body 405 až 410
      2.       Vzhledem k tomu, že zákonodárce Společenství může svobodně stanovit nové kategorie zaměstnanců, odpovídající legitimním potřebám
         správy Společenství, a že rozdíly v postavení mezi různými kategoriemi osob zaměstnaných evropskými Společenstvími, buď jako
         úředníci ve vlastním slova smyslu, nebo jako zaměstnanci v různých kategoriích spadajících pod pracovní řád ostatních zaměstnanců
         nelze zpochybnit, neboť definice každé z těchto kategorií odpovídá legitimním potřebám správy Společenství a trvalé či dočasné
         povaze úkolů, které má plnit, nelze považovat za diskriminaci skutečnost, že z pohledu záruk služebního řádu a výhod sociálního
         zabezpečení mohou některé kategorie osob zaměstnaných Společenstvími požívat záruk či výhod, které nejsou přiznány ostatním
         kategoriím. Smluvní zaměstnanci ve smyslu článku 3a a článku 3b pracovního řádu ostatních zaměstnanců spadají do různých kategorií,
         což se projevuje zejména tak, že ostatní zaměstnanci mohou na rozdíl od smluvních zaměstnanců uzavírat pracovní smlouvu pouze
         na dobu určitou, což s sebou nese zejména odlišné zařazení do platové třídy a tudíž rozdílnou výši odměn.

      (viz body 60, 61, 63 a 97)
      Odkazy:
      Soudní dvůr: 6. října 1983, Celant a další v. Komise, 118/82 až 123/82, Recueil, s. 2995, bod 22
      Soud prvního stupně: 30. září 1998, Ryan v. Účetní dvůr, T‑121/97, Recueil, s. II‑3885, body 98 a 104; 9. července 2007, De
         Smedt v. Komise, T‑415/06 P, Sb. VS s. I‑B‑1‑0000 a II‑B‑1‑0000, body 54 a 55

      Soud pro veřejnou službu: 19. října 2006, De Smedt v. Komise, F‑59/05, Sb. VS s. I‑A‑1‑109 a II‑A‑1‑409, body 71 a 76
      3.      V žalobách úředníků musí být návrhy směřující k náhradě škody zamítnuty v rozsahu, v němž úzce souvisejí s návrhy na zrušení,
         které samotné byly buď odmítnuty jako nepřípustné, nebo zamítnuty jako neopodstatněné.

      (viz bod 137)
      Odkazy:
      Soud prvního stupně: 10. června 2004, Liakoura v. Rada, T‑330/03, Sb. VS s. I‑A‑191 a II‑859, bod 69; 13. prosince 2005, Cwik
         v. Komise, T‑155/03, T‑157/03 a T‑331/03, Sb. VS s. I‑A‑411 a II‑1865, bod 207


Rozsudek Soudu prvního stupně (prvního senátu) ze dne 5. listopadu 2002. # André Ronsse proti Komisi Evropských společenství. # Úředníci - Odměna - Vydání bezdůvodného obohacení. # Věc T-205/01.


Rozsudek Soudního dvora ze dne 10. listopadu 1992. # Exportur SA proti LOR SA a Confiserie du Tech SA. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Cour d'appel de Montpellier - Francie. # Věc C-3/91.


title: Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 3. června 2008.#The Queen, na žádost International Association of Independent Tanker Owners (Intertanko) a další proti Secretary of State for Transport.#Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) - Spojené království.#Námořní doprava - Znečištění z lodí - Směrnice 2005/35/ES - Platnost - Úmluva z Montego Bay - Úmluva Marpol 73/78 - Právní účinky - Dovolatelnost - Hrubá nedbalost - Zásada právní jistoty.#Věc C-308/06.

text:
      Věc C-308/06
      The Queen, na žádost:
      International Association of Independent Tanker Owners (Intertanko) a další
      v.
      Secretary of State for Transport
      [žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative
         Court)]

      „Námořní doprava – Znečištění z lodí – Směrnice 2005/35/ES – Platnost – Úmluva z Montego Bay – Úmluva Marpol 73/78 – Právní účinky – Dovolatelnost – Hrubá nedbalost – Zásada právní jistoty“
      Shrnutí rozsudku
      1.         Předběžné otázky – Pravomoc Soudního dvora – Meze
      (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/35)
      2.         Předběžné otázky – Pravomoc Soudního dvora – Meze
      3.        Doprava – Námořní doprava – Znečištění z lodí a zavedení sankcí za protiprávní jednání – Směrnice 2005/35
      (Článek 249 ES; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/35, články 4 a 8)
      1.        Vzhledem k tomu, že mezinárodní dohody uzavřené Společenstvím mají přednost před akty sekundárního práva Společenství, platnost
         aktu sekundárního práva Společenství může být dotčena z důvodu jeho neslučitelnosti s takovými pravidly mezinárodního práva.
         Pokud je tato neplatnost uplatňována před vnitrostátním soudem, ověří Soudní dvůr podle článku 234 ES platnost dotyčného aktu
         Společenství ve vztahu ke všem pravidlům mezinárodního práva, jsou-li splněny dvě podmínky. Zaprvé musí být Společenství těmito
         pravidly vázáno. Zadruhé může Soudní dvůr zkoumat platnost právní úpravy Společenství ve vztahu k mezinárodní smlouvě pouze
         tehdy, pokud tomu nebrání povaha ani systematika této smlouvy a krom toho jsou její ustanovení z hlediska svého obsahu bezpodmínečná
         a dostatečně přesná.

      Jelikož Společenství není vázáno mezinárodní úmluvou o zabránění znečišťování z lodí (úmluva Marpol 73/78), pouhá okolnost,
         že směrnice 2005/35 o znečištění z lodí a o zavedení sankcí za protiprávní jednání má za cíl začlenit do práva Společenství
         některá pravidla obsažená v této úmluvě, nestačí k tomu, aby Soudnímu dvoru příslušelo zkoumat legalitu této směrnice ve vztahu
         k uvedené úmluvě. Společenství sice musí vykonávat své pravomoci v souladu s mezinárodním právem, včetně ustanovení mezinárodních
         smluv v rozsahu, v němž kodifikují obyčejová pravidla zakotvená obecným mezinárodním právem. Jelikož však pravidlo 9, pravidlo
         11 písm. b) přílohy I a pravidlo 5 a pravidlo 6 písm. b) přílohy II uvedené úmluvy Marpol nepředstavují vyjádření obyčejových
         pravidel zakotvených obecným mezinárodním právem, nemůže být platnost směrnice 2005/35 posuzována ve vztahu k této úmluvě,
         ačkoli jsou členské státy touto úmluvou vázány.

      (viz body 42–45, 50–52, výrok 1)
      2.        Co se týče úmluvy Organizace spojených národů o mořském právu, podepsané v Montego Bay dne 10. prosince 1982 (úmluva z Montego
         Bay), ta byla podepsána Společenstvím a schválena rozhodnutím 98/392, v důsledku čehož je Společenství touto úmluvou vázáno,
         a ustanovení této úmluvy jsou proto nedílnou součástí právního řádu Společenství. Úmluva z Montego Bay však nestanoví pravidla
         předurčená k tomu, aby se přímo a bezprostředně uplatnila na jednotlivce a přiznala jim práva nebo svobody, kterých by se
         mohli dovolávat vůči státům bez ohledu na postoj státu vlajky plavidla. Z toho vyplývá, že povaha a systematika úmluvy z Montego
         Bay brání tomu, aby Soudní dvůr mohl posuzovat platnost aktu Společenství ve vztahu k této úmluvě.

      (viz body 53, 64–65, výrok 1)
      3.        Článek 4 směrnice 2005/35 o znečištění z lodí a o zavedení sankcí za protiprávní jednání ve spojení s jejím článkem 8 stanoví
         členským státům povinnost ukládat sankce za vypouštění znečišťujících látek z lodí, je-li spácháno „úmyslně, následkem vědomé
         nedbalosti nebo hrubé nedbalosti“, aniž by však tyto pojmy definoval. Nicméně tyto jednotlivé pojmy, zejména pojem „hrubá
         nedbalost“, odpovídají kritériím pro založení odpovědnosti, která se mají uplatňovat na neurčitý počet situací, jež nelze
         předem předvídat, a nikoli na konkrétní jednání, která by mohla být podrobně popsána v normativním aktu práva Společenství
         nebo vnitrostátního práva. Krom toho jsou tyto pojmy plně integrovány a používány v jednotlivých právních systémech členských
         států. V tomto ohledu pojem „hrubá nedbalost“ ve smyslu článku 4 musí být chápán tak, že předpokládá neúmyslné konání nebo
         opomenutí, jímž odpovědná osoba závažným způsobem porušuje povinnost řádné péče, kterou s ohledem na své vlastnosti, znalosti,
         schopnosti a svou individuální situaci měla a mohla dodržet. Konečně podle článku 249 ES musí být směrnice 2005/35 provedena
         členskými státy do jejich právních řádů. Proto samotná definice protiprávních jednání uvedených v článku 4 této směrnice a
         použitelné sankce vyplývají z pravidel stanovených členskými státy.

      Z toho vyplývá, že článek 4 směrnice 2005/35 ve spojení s jejím článkem 8 není v rozporu s obecnou zásadou právní jistoty,
         když zavazuje členské státy ukládat sankce za vypouštění znečišťujících látek z lodí, spáchané následkem „hrubé nedbalosti“,
         aniž by tento pojem definoval.

       (viz body 72–74, 77–79, výrok 2)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
      3. června 2008 (*)

      „Námořní doprava – Znečištění z lodí – Směrnice 2005/35/ES – Platnost – Úmluva z Montego Bay – Úmluva Marpol 73/78 – Právní účinky – Dovolatelnost – Hrubá nedbalost – Zásada právní jistoty“
      Ve věci C‑308/06,
      jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím High Court of Justice
         (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Spojené království) ze dne 4. července 2006, došlým Soudnímu
         dvoru dne 14. července 2006, v řízení

      The Queen, na žádost:

      International Association of Independent Tanker Owners (Intertanko),
      International Association of Dry Cargo Shipowners (Intercargo),
      Greek Shipping Co-operation Committee,
      Lloyd’s Register,
      International Salvage Union
      proti
      Secretary of State for Transport,
      SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
      ve složení V. Skouris, předseda, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts, L. Bay Larsen, předsedové senátů, K.
         Schiemann, J. Makarczyk, P. Kūris, J. Malenovský (zpravodaj), A. Ó Caoimh, P. Lindh a J.-C. Bonichot, soudci,

      generální advokátka: J. Kokott,
      vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada, a C. Strömholm, rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 25. září 2007,
      s ohledem na vyjádření předložená:
      –        za International Association of Independent Tanker Owners (Intertanko), International Association of Dry Cargo Shipowners
         (Intercargo), Greek Shipping Co-operation Committee, Lloyd’s Register a International Salvage Union C. Greenwoodem, QC, a H.
         Mercerem, barrister,

      –        za vládu Spojeného království C. Gibbs, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s C. Lewisem a S. Wordsworthem, barristers,
      –        za dánskou vládu J. Bering Liisbergem a B. Weis Fogh, jako zmocněnci,
      –        za estonskou vládu L. Uibem, jako zmocněncem,
      –        za řeckou vládu A. Samoni-Rantou, S. Chala a G. Karipsiadisem, jako zmocněnci,
      –        za španělskou vládu M. Sampol Pucurullem, jako zmocněncem,
      –        za francouzskou vládu G. de Berguesem, L. Butelem a C. Jurgensen, jako zmocněnci,
      –        za italskou vládu I. M. Bragugliou, jako zmocněncem, ve spolupráci s P. Gentilim, avvocato dello Stato,
      –        za kyperskou vládu D. Lysandrou a N. Charalampidou, jako zmocněnci,
      –        za maltskou vládu S. Camillerim, jako zmocněncem,
      –        za švédskou vládu K. Wistrand a A. Falk, jako zmocněnkyněmi,
      –        za Evropský parlament M. Gómez-Leal a J. Rodriguesem, jako zmocněnci,
      –        za Radu Evropské unie E. Karlsson a E. Chaboureau, jako zmocněnci,
      –        za Komisi Evropských společenství K. Simonssonem, H. Ringbomem a F. Hoffmeisterem, jako zmocněnci,
      po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 20. listopadu 2007,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká platnosti článků 4 a 5 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/35/ES ze
         dne 7. září 2005 o znečištění z lodí a o zavedení sankcí za protiprávní jednání (Úř. věst. L 255, s. 11, a opravy, Úř. věst.
         2006, L 33, s. 87, a Úř. věst. 2006, L 105, s. 65).

      2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi International Association of Independent Tanker Owners (Intertanko), International
         Association of Dry Cargo Shipowners (Intercargo), Greek Shipping Co operation Committee, Lloyd’s Register a International
         Salvage Union na jedné straně a Secretary of State for Transport (ministerstvo dopravy) na straně druhé ohledně provedení
         směrnice 2005/35.

       Právní rámec
       Mezinárodní právo
      3        Úmluva Organizace spojených národů o mořském právu, podepsaná v Montego Bay dne 10. prosince 1982 (dále jen „úmluva z Montego
         Bay“), vstoupila v platnost dne 16. listopadu 1994. Jménem Evropského společenství byla schválena rozhodnutím Rady 98/392/ES
         ze dne 23. března 1998 (Úř. věst. L 179, s. 1; Zvl. vyd. 04/03, s. 260).

      4        Článek 2 úmluvy z Montego Bay stanoví právní režim teritoriálního moře následovně:

      „1.      Svrchovanost pobřežního státu se rozšiřuje za jeho pevninské území a vnitřní vody, a v případě souostrovního státu za jeho
         souostrovní vody, na přilehlé mořské pásmo zvané teritoriální moře.

      […]
      3.      Svrchovanost nad teritoriálním mořem se vykonává za podmínek [...] úmluvy [z Montego Bay] a dalších pravidel mezinárodního
         práva.“

      5        Podle článku 17 této úmluvy:

      „S výhradou [...] úmluvy [z Montego Bay] mají plavidla všech států, ať pobřežních, nebo vnitrozemských, právo pokojného proplutí
         teritoriálním mořem.“

      6        Článek 34 uvedené úmluvy stanoví právní režim vod tvořících průlivy používané pro mezinárodní plavbu následovně:

      „1.      Režim proplutí průlivy používanými pro mezinárodní plavbu či přeletu nad nimi, stanovený v této části, se v žádném jiném ohledu
         nedotýká právního režimu vod takové průlivy tvořících ani výkonu svrchovanosti nebo jurisdikce států hraničících s průlivy
         nad takovými vodami a jejich vzdušným prostorem, mořským dnem a podzemím.

      2.      Svrchovanost nebo jurisdikce států hraničících s průlivy se vykonává podle ustanovení této části a jiných pravidel mezinárodního
         práva.“

      7        Článek 42 úmluvy z Montego Bay uvádí:

      „1.      S výhradou tohoto oddílu, státy hraničící s průlivy mohou přijímat právní a správní předpisy týkající se tranzitního proplutí
         průlivy či přeletu nad nimi, pokud jde o:

      […]
      b)      zabraňování, snížení a kontrolu znečišťování prováděním příslušných mezinárodních předpisů týkajících se vypouštění ropy,
         ropného odpadu a jiných škodlivých látek v průlivu;

      […]“
      8        Část V této úmluvy stanoví zvláštní právní režim, jemuž podléhá výlučná ekonomická zóna.

      9        V této části čl. 56 odst. 1 uvedené úmluvy uvádí:

      „1.      Ve výlučné ekonomické zóně má pobřežní stát:
      a)      svrchovaná práva za účelem průzkumu a využívání přírodních zdrojů, ať živých, či neživých, mořského dna a podzemí a vod nad
         nimi ležících, jejich uchovávání a hospodaření s nimi, a svrchovaná práva, pokud jde o jiné činnosti týkající se hospodářského
         průzkumu a využívání zóny, jako je výroba energie pomocí vody, proudů a větrů;

      […]“
      10      Článek 58 odst. 1 téže úmluvy stanoví:

      „S výhradou příslušných ustanovení [...] úmluvy [z Montego Bay], všechny státy, ať pobřežní, či vnitrozemské, požívají ve
         výlučné ekonomické zóně svobod zmíněných v článku 87, a sice svobodu plavby, přeletu, kladení podmořských kabelů a potrubí,
         jakož i jiných způsobů využívání moře týkajících se těch mezinárodním právem uznávaných svobod, které jsou spojeny s provozem
         plavidel, letadel, podmořských kabelů a potrubí a jež jsou slučitelné s ostatními ustanoveními [...] úmluvy [z Montego Bay].“

      11      Podle čl. 79 odst. 1 úmluvy z Montego Bay:

      „Všechny státy jsou oprávněny klást podmořské kabely a potrubí na kontinentálním šelfu v souladu s ustanoveními tohoto článku.“
      12      Podle článku 89 této úmluvy:

      „Žádný stát si nemůže činit platné nároky na podrobení kterékoli části volného moře své svrchovanosti.“
      13      Článek 90 uvedené úmluvy uvádí:

      „Každý stát, ať pobřežní nebo vnitrozemský, má právo, aby na volném moři plula plavidla pod jeho vlajkou.“
      14      Článek 116 úmluvy z Montego Bay stanoví:

      „Všechny státy mají právo na to, aby jejich státní příslušníci provozovali rybolov na volném moři […]“
      15      Část XII této úmluvy je věnována ochraně a uchovávání mořského prostředí.

      16      V této části XII článek 211 uvedené úmluvy uvádí:

      „1.      Státy, jednajíce prostřednictvím příslušných mezinárodních organizací nebo prostřednictvím všeobecné diplomatické konference,
         usilují o stanovení mezinárodních norem a standardů k zabraňování, snížení a kontrole znečišťování mořského prostředí z plavidel
         shazováním odpadu do moře; stejným způsobem podporují tam, kde je to vhodné, přijetí systémů tras zaměřených na minimalizaci
         nehod, které by mohly způsobit znečištění mořského prostředí včetně pobřeží a poškození s tím spojených zájmů pobřežních států.
         Stejným způsobem se tyto normy a standardy podle potřeby periodicky přezkoumávají.

      2.      Státy přijmou právní předpisy k zabraňování, snížení a kontrole znečišťování mořského prostředí z plavidel plujících pod jejich
         vlajkou anebo jsoucích v jejich registraci. [Tyto právní předpisy nesmí být méně účinné nežli obecně přijímaná mezinárodní
         pravidla a normy stanovené prostřednictvím příslušné mezinárodní organizace nebo všeobecné diplomatické konference.]

      […]
      4.      Při výkonu své svrchovanosti v teritoriálním moři pobřežní státy mohou přijímat právní předpisy k zabraňování, snížení a kontrole
         znečišťování moře z cizích plavidel, a to včetně plavidel uplatňujících právo pokojného průjezdu. V souladu s částí II, oddílem
         3, nesmějí takové právní předpisy narušovat pokojné proplutí cizích plavidel.

      5.      Za účelem zajištění dodržování opatření uvedených v oddíle 6 pobřežní státy mohou, pokud jde o jejich výlučné ekonomické zóny,
         přijímat právní předpisy k zabraňování, snížení a kontrole znečišťování z plavidel, které by odpovídaly obecně přijatým mezinárodním
         normám a standardům stanoveným prostřednictvím příslušných mezinárodních organizací nebo prostřednictvím všeobecné diplomatické
         konference, a uvádějí je v život.

      [...]“
      17      Mezinárodní úmluva o zabránění znečišťování z lodí, podepsaná dne 2. listopadu 1973 v Londýně a doplněná protokolem ze dne
         17. února 1978 (dále jen „úmluva Marpol 73/78“), zavádí pravidla boje proti znečišťování mořského prostředí.

      18      Pravidla pro zabránění znečišťování ropnými látkami jsou uvedena v příloze I úmluvy Marpol 73/78.

      19      Podle pravidla 9 této přílohy je s výhradou pravidel 10 a 11 uvedené přílohy a odstavce 2 tohoto pravidla 9 zakázáno jakékoli
         vypouštění ropných látek nebo ropných směsí do moře z lodí, na které se vztahuje tatáž příloha, kromě případů, kdy jsou splněny
         určité taxativně stanovené podmínky.

      20      Pravidlo 10 uvedené přílohy I stanoví způsoby zabránění znečištění ropnými látkami z lodí plujících ve zvláštních oblastech.

      21      Podle pravidla 11 téže přílohy, nazvaného „Výjimky“:

      „Pravidla 9 a 10 této přílohy se nevztahují na
      a)      vypouštění ropných látek nebo ropné směsi do moře v případě nutnosti zajištění bezpečnosti lodi nebo záchrany života na moři
         nebo

      b)      vypouštění ropných látek nebo ropné směsi do moře následkem poškození lodi nebo jejího vybavení,
      i)      pokud byla přijata všechna [rozumná] bezpečnostní opatření po vzniku poškození nebo objevení vypouštění za účelem zabránění
         nebo minimalizace vypouštění, a

      ii)      kromě případů, kdy se majitel nebo velitel dopustili buď jednání s úmyslem způsobit škodu, nebo z nedbalosti s vědomím, že
         pravděpodobně vznikne škoda, nebo

      c)      vypouštění látek obsahujících ropné látky do moře schválené správou [státu vlajky] při použití v boji proti zvláštním havarijním
         znečištěním za účelem minimalizace škod způsobených znečištěním. Jakékoli takové vypouštění podléhá schválení vlády, v jejíž
         jurisdikci se zamýšlené vypouštění uskuteční.“

      22      Pravidla pro zabránění znečišťování jedovatými kapalnými látkami jsou uvedena v příloze II úmluvy Marpol 73/78.

      23      Pravidlo 5 této přílohy zakazuje vypouštění látek stanovených v uvedené příloze do moře, kromě případů, kdy jsou splněny určité
         taxativně stanovené podmínky. Pravidlo 6 písm. a) a c) téže přílohy v obdobném znění přebírá výjimky stanovené pravidlem 11
         písm. a) až c) přílohy I úmluvy Marpol 73/78.

       Právo Společenství
      24      Podle čl. 3 odst. 1 směrnice 2005/35:

      „1.      Tato směrnice se v souladu s mezinárodním právem vztahuje na vypouštění znečišťujících látek:
      a)      ve vnitřních vodách členského státu, včetně přístavů, a to v míře, v jaké je použitelný režim úmluvy Marpol;
      b)      v teritoriálních vodách členského státu;
      c)      v průlivech používaných pro mezinárodní plavbu podle tranzitního režimu, jak je stanoveno v části III oddílu 2 úmluvy [z Montego
         Bay], a to v rozsahu, v jakém členský stát vykonává jurisdikci nad takovými průlivy;

      d)      ve výlučné hospodářské zóně nebo rovnocenné zóně členského státu, zřízené v souladu s mezinárodním právem; a
      e)      na volném moři.“
      25      Článek 4 této směrnice uvádí:

      „Členské státy zajistí, aby vypouštění znečišťujících látek z lodí v jakékoli z oblastí uvedených v čl. 3 odst. 1 bylo považováno
         za protiprávní jednání, je-li spácháno úmyslně, následkem vědomé nedbalosti nebo hrubé nedbalosti. Toto protiprávní jednání
         je považováno za trestný čin podle rámcového rozhodnutí 2005/667/SVV, kterým se doplňuje tato směrnice, a to za okolností,
         jež toto rozhodnutí stanoví.“

      26      Podle článku 5 směrnice 2005/35:

      „1.      Vypouštění znečišťujících látek v jakékoli z oblastí uvedených v čl. 3 odst. 1 se nepovažuje za protiprávní jednání, pokud
         splňuje podmínky stanovené v příloze I pravidle 9, pravidle 10 nebo pravidle 11 písm. a) nebo c) nebo v příloze II pravidle
         5 nebo pravidle 6 písm. a) nebo c) úmluvy Marpol 73/78.

      2.      Vypouštění znečišťujících látek v jakékoli z oblastí uvedených v čl. 3 odst. 1 písm. c), d) a e) se nepovažuje za protiprávní
         jednání majitele, velitele nebo posádky jednající na rozkaz velitele, pokud splňuje podmínky stanovené v příloze I pravidle
         11 písm. b) nebo v příloze II pravidle 6 písm. b) úmluvy Marpol 73/78.“

      27      Podle článku 8 směrnice 2005/35:

      „1.      Členské státy přijmou nezbytná opatření pro zajištění toho, aby protiprávní jednání podle článku 4 podléhala účinným, přiměřeným
         a odrazujícím sankcím, které mohou zahrnovat trestní nebo správní sankce.

      2.      Každý členský stát přijme nezbytná opatření pro zajištění toho, aby byly sankce uvedené v odstavci 1 uplatněny na jakoukoli
         osobu, která je shledána odpovědnou za protiprávní jednání podle článku 4.“

       Spor v původním řízení a předběžné otázky
      28      Žalobci v původním řízení jsou skupinou organizací v námořní dopravě představující významnou část tohoto odvětví. Tito žalobci
         podali u předkládajícího soudu žalobu směřující k přezkumu legality („judicial review“) provedení směrnice 2005/35.

      29      Rozhodnutím ze dne 4. července 2006 se High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court)
         rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

      „1.      Je čl. 5 odst. 2 [směrnice 2005/35] neplatný v rozsahu, v němž ve vztahu k průlivům používaným pro mezinárodní plavbu, výlučné
         hospodářské zóně nebo rovnocenné zóně členského státu a volnému moři omezuje výjimky stanovené v příloze I pravidle 11 písm. b)
         a v příloze II pravidle 6 písm. b) úmluvy Marpol 73/78 na majitele, velitele a posádku?

      2.      Ve vztahu k teritoriálním vodám členského státu:
      a)      je článek 4 směrnice [2005/35] neplatný v rozsahu, v němž vyžaduje, aby členské státy považovaly hrubou nedbalost za kritérium
         odpovědnosti za vypouštění znečišťujících látek?

      b)      je čl. 5 odst. 1 směrnice [2005/35] neplatný v rozsahu, v němž vylučuje uplatnění výjimek stanovených v příloze I pravidle
         11 písm. b) a v příloze II pravidle 6 písm. b) úmluvy Marpol 73/78?

      3.      Je článek 4 směrnice [2005/35], který vyžaduje, aby členské státy přijaly vnitrostátní opatření zahrnující hrubou nedbalost
         jako kritérium odpovědnosti a sankcionující vypouštění znečišťujících látek v teritoriálních vodách, v rozporu s právem pokojného
         proplutí zakotveným v úmluvě [z Montego Bay], a pokud ano, je článek 4 v tomto ohledu neplatný?

      4.      Je použití pojmu ,hrubá nedbalost‘ v článku 4 směrnice [2005/35] v rozporu se zásadou právní jistoty, a pokud ano, je článek
         4 v tomto ohledu neplatný?“

       K přípustnosti
      30      Francouzská vláda má pochybnosti ohledně přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, jelikož předkládající soud
         podle jejího názoru neuvedl okolnosti, za jakých mu žádost byla předložena. Na rozdíl od věcí, jako je věc, v níž byl vydán
         rozsudek ze dne 10. prosince 2002, British American Tobacco (Investments) a Imperial Tobacco (C‑491/01, Recueil, s. I‑11453),
         tato žádost neuvádí, že by žalobci v původním řízení měli v úmyslu podat žalobu, jíž mělo být zpochybněno provedení směrnice
         2005/35 Spojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska.

      31      V tomto ohledu je třeba připomenout, že pokud před vnitrostátním soudem vyvstane otázka platnosti aktu přijatého orgány Evropského
         společenství, přísluší tomuto soudu, aby rozhodl, zda je rozhodnutí v tomto směru nezbytné k vynesení jeho rozsudku, a tudíž
         požádal Soudní dvůr o rozhodnutí o této otázce. V důsledku toho, pokud se otázky položené vnitrostátním soudem týkají platnosti
         pravidla práva Společenství, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout [výše uvedený rozsudek British American Tobacco (Investments)
         a Imperial Tobacco, bod 34, jakož i citovaná judikatura].

      32      Soudní dvůr může odmítnout rozhodnutí o předběžné otázce položené vnitrostátním soudem pouze tehdy, pokud je zejména zjevné,
         že výklad nebo posouzení platnosti pravidla Společenství, o které vnitrostátní soud žádá, nemají žádný vztah k realitě nebo
         předmětu sporu v původním řízení nebo jestliže se jedná o hypotetický problém [výše uvedený rozsudek British American Tobacco
         (Investments) a Imperial Tobacco, bod 35, jakož i citovaná judikatura].

      33      V projednávané věci z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že žalobci v původním řízení podali k High Court of Justice žalobu
         směřující k přezkumu legality s cílem zpochybnit provedení směrnice 2005/35 ve Spojeném království a že takovou žalobu mohou
         podat, i když ke dni jejího podání ještě neuplynula lhůta stanovená k provedení této směrnice a nebylo přijato žádné vnitrostátní
         opatření k jejímu provedení.

      34      Mimoto před Soudním dvorem nebylo popřeno, že položené otázky jsou relevantní pro řešení sporu v původním řízení, jelikož
         přijetí vnitrostátních opatření majících za cíl provedení směrnice do právního řádu Spojeného království může být podmíněno
         platností této směrnice [viz výše uvedený rozsudek British American Tobacco (Investments) a Imperial Tobacco, bod 37].

      35      Proto se nezdá být zjevné, že by posouzení platnosti směrnice 2005/35, o které žádá předkládající soud, nemělo žádný vztah
         k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení nebo že by se jednalo o hypotetický problém.

       K předběžným otázkám
       K první až třetí předběžné otázce
      36      Podstatou první až třetí otázky je žádost předkládajícího soudu, aby Soudní dvůr posoudil platnost článků 4 a 5 směrnice 2005/35
         ve vztahu k pravidlu 9 a pravidlu 11 písm. b) přílohy I úmluvy Marpol 73/78, pravidlu 5 a pravidlu 6 písm. b) přílohy II této
         úmluvy, jakož i ve vztahu k ustanovením úmluvy z Montego Bay, která stanoví podmínky, za kterých mohou pobřežní státy vykonávat
         některá svá práva v jednotlivých mořských oblastech.

      37      Žalobci v původním řízení, jakož i řecká, kyperská a maltská vláda tvrdí, že články 4 a 5 směrnice 2005/35 jsou v mnoha ohledech
         v rozporu jak s úmluvou Marpol 73/78, tak s úmluvou z Montego Bay. Tím, že tyto články zejména zavádějí stupeň odpovědnosti
         odpovídající hrubé nedbalosti, tak podle nich vytvářejí přísnější režim odpovědnosti za úniky způsobené havárií nežli režim
         stanovený v článku 4 úmluvy Marpol 73/78 ve spojení s pravidlem 9 a pravidlem 11 písm. b) přílohy I této úmluvy, jakož i pravidlem
         5 a pravidlem 6 písm. b) její přílohy II.

      38      V tomto ohledu žalobci v původním řízení a výše uvedené vlády vycházejí z předpokladu, že legalita směrnice 2005/35 může být
         posuzována ve vztahu k úmluvě z Montego Bay, která je nedílnou součástí právního řádu Společenství, protože Společenství je
         smluvní stranou této úmluvy.

      39      Podle nich může být legalita uvedené směrnice posuzována též ve vztahu k úmluvě Marpol 73/78. Úmluva z Montego Bay totiž definuje
         a upravuje rozsah pravomocí smluvních stran v rámci jejich činnosti na volném moři, ve výlučné ekonomické zóně a v mezinárodních
         průlivech. Společenství tak podle jejich názoru nemá pravomoc přijmout právní předpisy, které se použijí na znečištění z plavidel
         neplujících pod vlajkou některého z členských států, kromě případů, kdy úmluva z Montego Bay přiznává Společenství právo takové
         právní předpisy přijmout. Podle této úmluvy přitom smluvní státy mají pouze pravomoc přijímat právní předpisy k provedení
         mezinárodních norem a standardů v takových oblastech, v projednávané věci tedy ustanovení úmluvy Marpol 73/78. Tato pravomoc
         je pro volné moře stanovena v čl. 211 odst. 1 a 2 úmluvy z Montego Bay, pro mezinárodní průlivy v čl. 42 odst. 1 písm. b)
         a článku 45 této úmluvy a pro výlučnou ekonomickou zónu v čl. 211 odst. 5 uvedené úmluvy. Totéž platí pro teritoriální vody
         podle čl. 2 odst. 3 úmluvy z Montego Bay.

      40      Žalobci v původním řízení dodávají, že legalita směrnice 2005/35 musí být posuzována ve vztahu k úmluvě Marpol 73/78 rovněž
         proto, že zákonodárce Společenství zamýšlí provést uvedenou úmluvu do práva Společenství prostřednictvím této směrnice.

      41      Oblast námořní dopravy je krom toho oblastí, v níž Společenství hraje roli regulátora při plnění mezinárodních povinností
         členských států. Situace je obdobná situaci panující na základě Všeobecné dohody o clech a obchodu ze dne 30. října 1947 (dále
         jen „GATT 1947“) před uzavřením Dohody o zřízení Světové obchodní organizace, kdy Společenství, aniž by se stalo smluvní stranou
         GATT 1947, převzalo povinnosti členských států z důvodu své činnosti v rámci společné obchodní politiky. Oblasti, na něž se
         tato dohoda vztahovala, tím přešly pod pravomoc Společenství, což mělo za následek, že bylo Společenství vázáno ustanoveními
         této dohody.

       Závěry Soudního dvora
      42      Z článku 300 odst. 7 ES vyplývá, že orgány Společenství jsou vázány dohodami, které Společenství uzavřelo, a že v důsledku
         toho mají tyto dohody přednost před akty sekundárního práva Společenství (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 10. září 1996,
         Komise v. Německo, C‑61/94, Recueil, s. I‑3989, bod 52, a ze dne 12. ledna 2006, Algemene Scheeps Agentuur Dordrecht, C‑311/04,
         Sb. rozh. s. I‑609, bod 25).

      43      Z toho vyplývá, že platnost aktu sekundárního práva Společenství může být dotčena z důvodu jeho neslučitelnosti s takovými
         pravidly mezinárodního práva. Pokud je tato neplatnost uplatňována před vnitrostátním soudem, ověří Soudní dvůr podle článku
         234 ES platnost dotyčného aktu Společenství ve vztahu ke všem pravidlům mezinárodního práva, jsou-li splněny dvě podmínky.

      44      Zaprvé musí být Společenství těmito pravidly vázáno (viz rozsudek ze dne 12. prosince 1972, International Fruit Company a další,
         21/72 až 24/72, Recueil, s. 1219, bod 7).

      45      Zadruhé může Soudní dvůr zkoumat platnost právní úpravy Společenství ve vztahu k mezinárodní smlouvě pouze tehdy, pokud tomu
         nebrání povaha ani systematika této smlouvy a krom toho jsou její ustanovení z hlediska svého obsahu bezpodmínečná a dostatečně
         přesná (viz v tomto smyslu zejména rozsudek ze dne 10. ledna 2006, IATA a ELFAA, C‑344/04, Sb. rozh. s. I‑403, bod 39).

      46      Je tedy třeba zkoumat, zda jsou obě tyto podmínky splněny, pokud jde o úmluvu Marpol 73/78 a úmluvu z Montego Bay.

      47      Zaprvé, co se týče úmluvy Marpol 73/78, je třeba bez dalšího uvést, že Společenství není smluvní stranou této úmluvy.

      48      Mimoto se nezdá, jak již Soudní dvůr rozhodl, že by Společenství na základě Smlouvy o ES převzalo v oblasti působnosti úmluvy
         Marpol 73/78 pravomoci, které předtím vykonávaly členské státy, ani že by v důsledku toho ustanovení této úmluvy zavazovala
         Společenství (rozsudek ze dne 14. července 1994, Peralta, C‑379/92, Recueil, s. I‑3453, bod 16). V tomto ohledu se tedy úmluva
         Marpol liší od GATT 1947, v jejímž rámci Společenství postupně převzalo pravomoci vykonávané předtím členskými státy, což
         mělo za následek to, že bylo vázáno závazky vyplývajícími z této dohody (viz v tomto smyslu zejména výše uvedený rozsudek
         International Fruit Company a další, body 10 až 18). Tuto judikaturu týkající se GATT 1947 tudíž nelze použít na úmluvu Marpol
         73/78.

      49      Je pravda, že všechny členské státy Společenství jsou smluvními stranami úmluvy Marpol 73/78. Nicméně vzhledem k tomu, že
         pravomoci vykonávané předtím členskými státy nebyly v plném rozsahu přeneseny na Společenství, nemůže Společenství pouze z toho
         důvodu, že všechny tyto státy jsou smluvními stranami úmluvy Marpol 73/78, být vázáno pravidly v této úmluvě obsaženými, která
         samo neschválilo.

      50      Jelikož Společenství není vázáno úmluvou Marpol 73/78, pouhá okolnost, že směrnice 2005/35 má za cíl začlenit do práva Společenství
         některá pravidla obsažená v této úmluvě, rovněž nestačí k tomu, aby Soudnímu dvoru příslušelo zkoumat legalitu této směrnice
         ve vztahu k uvedené úmluvě.

      51      Společenství sice podle ustálené judikatury musí vykonávat své pravomoci v souladu s mezinárodním právem, včetně ustanovení
         mezinárodních smluv v rozsahu, v němž kodifikují obyčejová pravidla zakotvená obecným mezinárodním právem (viz v tomto smyslu
         rozsudky ze dne 24. listopadu 1992, Poulsen a Diva Navigation, C‑286/90, Recueil, s. I‑6019, body 9 a 10; ze dne 24. listopadu
         1993, Mondiet, C‑405/92, Recueil, s. I‑6133, body 13 až 15, a ze dne 16. června 1998, Racke, C‑162/96, Recueil, s. I‑3655,
         bod 45). Nezdá se však, že by pravidlo 9, pravidlo 11 písm. b) přílohy I úmluvy Marpol 73/78 a pravidlo 5 a pravidlo 6 písm. b)
         přílohy II této úmluvy byla vyjádřením obyčejových pravidel zakotvených obecným mezinárodním právem.

      52      Za těchto okolností je nutné konstatovat, že platnost směrnice 2005/35 nemůže být posuzována ve vztahu k úmluvě Marpol 73/78,
         ačkoli jsou členské státy touto úmluvou vázány. Posledně uvedená okolnost však může mít důsledky pro výklad jak úmluvy z Montego
         Bay, tak ustanovení sekundárního práva, která spadají do působnosti úmluvy Marpol 73/78. Vzhledem k obyčejové zásadě dobré
         víry, která je součástí obecného mezinárodního práva, a článku 10 ES totiž Soudnímu dvoru přísluší tato ustanovení vykládat
         s ohledem na úmluvu Marpol 73/78.

      53      Zadruhé, pokud jde o úmluvu z Montego Bay, ta byla podepsána Společenstvím a schválena rozhodnutím 98/392, v důsledku čehož
         je Společenství touto úmluvou vázáno, a ustanovení této úmluvy jsou proto nedílnou součástí právního řádu Společenství (viz
         rozsudek ze dne 30. května 2006, Komise v. Irsko, C‑459/03, Sb. rozh. s. I‑4635, bod 82).

      54      Je tedy třeba ověřit, zda povaha a systematika úmluvy z Montego Bay, tak jak vyplývají zejména z jejího cíle, preambule a znění,
         nebrání přezkumu platnosti aktů Společenství ve vztahu k ustanovením této úmluvy.

      55      Hlavním cílem úmluvy z Montego Bay je kodifikovat, upřesnit a rozvinout pravidla obecného mezinárodního práva týkající se
         mírové spolupráce mezinárodního společenství při průzkumu, užívání a využívání námořního prostoru.

      56      Podle preambule měly smluvní strany za tímto účelem v úmyslu vytvořit prostřednictvím této úmluvy právní řád pro moře a oceány,
         jenž by usnadnil mezinárodní plavbu, který by pamatoval na zájmy a potřeby lidstva jako celku, a zejména na zvláštní zájmy
         a potřeby rozvojových zemí a který by upevňoval mír, bezpečnost a spolupráci, jakož i přátelské vztahy mezi všemi státy.

      57      Z tohoto hlediska úmluva z Montego Bay zavádí právní režimy teritoriálního moře (články 2 až 33), vod tvořících průlivy používané
         pro mezinárodní plavbu (články 34 až 45), souostrovních vod (články 46 až 54), výlučné ekonomické zóny (články 55 až 75),
         kontinentálního šelfu (články 76 až 85) a volného moře (články 86 až 120).

      58      Pro všechny tyto mořské prostory má úmluva za cíl zavést spravedlivou rovnováhu mezi zájmy států v postavení států pobřežních
         a zájmy států v postavení států vlajky, které si mohou odporovat. Jak vyplývá z řady ustanovení uvedené úmluvy, například
         z jejích článků 2 a 33, čl. 34 odst. 2, článků 56 nebo 89, hodlají smluvní strany v tomto ohledu stanovit věcné a územní meze
         svých příslušných svrchovaných práv.

      59      Naproti tomu jednotlivci v zásadě nepožívají autonomní práva a svobody na základě úmluvy z Montego Bay. Svobodu plavby mohou
         zejména využívat pouze tehdy, pokud prokážou úzkou vazbu mezi svým plavidlem a státem, který mu udělí svou státní příslušnost
         a stává se státem jeho vlajky. Tato vazba musí být vytvořena na základě vnitrostátního práva uvedeného státu. Článek 91 této
         úmluvy v tomto ohledu stanoví, že každý stát stanoví podmínky pro udělení své státní příslušnosti plavidlům, pro registraci
         plavidel na svém území a pro právo plout pod jeho vlajkou, přičemž mezi tímto státem a uvedenými plavidly musí existovat skutečné
         pouto. Podle čl. 92 odst. 1 úmluvy z Montego Bay plují plavidla pod vlajkou pouze jediného státu a v průběhu cesty nebo zastávky
         v přístavu nesmí plavidlo změnit svou vlajku s výjimkou případu skutečného převodu vlastnictví nebo změny registrace.

      60      Pokud plavidlo nenáleží určitému státu, nepožívá toto plavidlo ani osoby nacházející se na jeho palubě svobody plavby. V tomto
         ohledu úmluva z Montego Bay v čl. 110 odst. 1 zejména stanoví, že válečné plavidlo, které se na volném moři setká s cizím
         plavidlem, může provést zjišťování totožnosti tohoto plavidla, pokud je důvodné podezření, že toto plavidlo je bez státní
         příslušnosti.

      61      Zdá se sice, že znění některých ustanovení úmluvy z Montego Bay, například článku 17, čl. 110 odst. 3 a čl. 111 odst. 8, váže
         práva k plavidlům. Z toho však nevyplývá, že by tato práva byla takto přiznána jednotlivcům spojeným s těmito plavidly, jako
         jsou jejich majitelé, protože mezinárodní právní status plavidla závisí na státu vlajky, a nikoli na skutečnosti, že plavidlo
         patří určitým fyzickým nebo právnickým osobám.

      62      Stejně tak je to stát vlajky, komu je podle uvedené úmluvy uložena povinnost přijmout veškerá opatření nezbytná k zajištění
         bezpečnosti na moři, a tudíž na ochranu zájmů jiných států. Tento stát tak může být vůči jiným státům rovněž zodpovědný za
         škody způsobené v mořském prostoru nacházejícím se pod svrchovaností těchto států plavidlem plujícím pod jeho vlajkou, jsou-li
         tyto škody důsledkem toho, že stát vlajky porušil své povinnosti.

      63      Výše uvedená analýza není vyvrácena skutečností, že část XI úmluvy z Montego Bay zapojuje fyzické a právnické osoby do průzkumu,
         užívání a využívání oblastí na mořském dně anebo pod ním za hranicemi národní jurisdikce, jelikož se projednávaná věc ustanovení
         této části XI nijak netýká.

      64      Za těchto okolností je třeba konstatovat, že úmluva z Montego Bay nestanoví pravidla předurčená k tomu, aby se přímo a bezprostředně
         uplatnila na jednotlivce a přiznala jim práva nebo svobody, kterých by se mohli dovolávat vůči státům bez ohledu na postoj
         státu vlajky plavidla.

      65      Z toho vyplývá, že povaha a systematika úmluvy z Montego Bay brání tomu, aby Soudní dvůr mohl posuzovat platnost aktu Společenství
         ve vztahu k této úmluvě.

      66      V důsledku toho je na první až třetí otázku třeba odpovědět tak, že platnost směrnice 2005/35 nemůže být posuzována:

      –        ani ve vztahu k úmluvě Marpol 73/78,
      –        ani ve vztahu k úmluvě z Montego Bay.
       Ke čtvrté předběžné otázce
      67      Předkládající soud se touto otázkou v podstatě ptá, zda je článek 4 směrnice 2005/35 neplatný z důvodu, že použitím výrazu
         „hrubá nedbalost“ porušuje obecnou zásadu právní jistoty.

      68      Žalobci v původním řízení a řecká vláda mají za to, že článek 4 směrnice 2005/35 je v rozporu s obecnou zásadou právní jistoty,
         která vyžaduje, aby právní úprava byla jasná a přesná, tak aby jednotlivci mohli jednoznačně rozpoznat svá práva a povinnosti.
         Toto ustanovení totiž odpovědnost osob, které způsobily vypouštění znečišťujících látek, podřizuje kritériu hrubé nedbalosti,
         které není směrnicí 2005/35 nijak definováno, a které tudíž není dostatečně jasné. Dotyčné osoby tak nemohou vědět, jak přísná
         je právní úprava, které podléhají.

       Závěry Soudního dvora
      69      Obecná zásada právní jistoty, která představuje základní zásadu práva Společenství, zejména vyžaduje, aby právní úprava byla
         jasná a přesná, tak aby jednotlivci mohli jednoznačně rozpoznat svá práva a povinnosti a postupovat podle toho (viz rozsudky
         ze dne 14. dubna 2005, Belgie v. Komise, C‑110/03, Sb. rozh. s. I‑2801, bod 30, jakož i výše uvedený rozsudek IATA a ELFAA, bod 68).

      70      Jelikož článek 4 směrnice 2005/35 ve spojení s jejím článkem 8 zavazuje členské státy k tomu, aby některá jednání považovaly
         za protiprávní jednání a aby za ně ukládaly sankce, musí tato ustanovení být mimoto v souladu i se zásadou legality deliktů
         a trestů (nullum crimen, nulla poena sine lege), která je součástí obecných právních zásad, jež jsou základem ústavních tradic společných členským státům (rozsudek ze dne
         3. května 2007, Advocaten voor de Wereld, C‑303/05, Sb. rozh. s. I‑3633, bod 49), a která je zvláštním vyjádřením obecné zásady
         právní jistoty.

      71      Zásada legality deliktů a trestů předpokládá, že pravidla Společenství jasně stanoví delikty a tresty, které jsou za ně ukládány.
         Tato podmínka je splněna, pokud jednotlivec má možnost se z textu příslušného ustanovení – a v případě potřeby z výkladu,
         který k němu podaly soudy – dozvědět, za jaká konání a opomenutí mu vzniká trestněprávní odpovědnost (viz zejména výše uvedený
         rozsudek Advocaten voor de Wereld, bod 50, jakož i rozsudek ESLP ze dne 22. června 2000, Coëme a další v. Belgie, Sbírka rozsudků a rozhodnutí 2000 VII, bod 145).

      72      Je pravda, že článek 4 směrnice 2005/35 ve spojení s jejím článkem 8 stanoví členským státům povinnost ukládat sankce za vypouštění
         znečišťujících látek z lodí, je-li spácháno „úmyslně, následkem vědomé nedbalosti nebo hrubé nedbalosti“, aniž by však tyto
         pojmy definoval.

      73      Nejprve je však třeba zdůraznit, že jednotlivé pojmy, zejména pojem „hrubá nedbalost“, kterého se týkají položené otázky,
         odpovídají kritériím pro založení odpovědnosti, která se mají uplatňovat na neurčitý počet situací, jež nelze předem předvídat,
         a nikoli na konkrétní jednání, která by mohla být podrobně popsána v normativním aktu práva Společenství nebo vnitrostátního
         práva.

      74      Dále je třeba konstatovat, že tyto pojmy jsou plně integrovány a používány v jednotlivých právních systémech členských států.

      75      Všechny tyto systémy zejména používají pojem „nedbalost“, který se vztahuje na neúmyslné konání nebo opomenutí, kterým odpovědná
         osoba porušuje svou povinnost řádné péče.

      76      Mimoto, jak stanoví mnohé vnitrostátní právní systémy, může se pojem „hrubé“ nedbalosti vztahovat pouze na závažné porušení
         takové povinnosti řádné péče.

      77      Za těchto podmínek musí být pojem „hrubá nedbalost“ ve smyslu článku 4 směrnice 2005/35 chápán tak, že předpokládá neúmyslné
         konání nebo opomenutí, jímž odpovědná osoba závažným způsobem porušuje povinnost řádné péče, kterou s ohledem na své vlastnosti,
         znalosti, schopnosti a svou individuální situaci měla a mohla dodržet.

      78      Konečně podle článku 249 ES musí být směrnice 2005/35 provedena členskými státy do jejich právních řádů. Proto samotná definice
         protiprávních jednání uvedených v článku 4 této směrnice a použitelné sankce vyplývají z pravidel stanovených členskými státy.

      79      Vzhledem k výše uvedenému není článek 4 směrnice 2005/35 ve spojení s jejím článkem 8 v rozporu s obecnou zásadou právní jistoty,
         když zavazuje členské státy ukládat sankce za vypouštění znečišťujících látek z lodí, spáchané následkem „hrubé nedbalosti“,
         aniž by tento pojem definoval.

      80      Z toho vyplývá, že přezkum čtvrté otázky neodhalil žádnou skutečnost, kterou by mohla být dotčena platnost článku 4 směrnice
         2005/35 vzhledem k obecné zásadě právní jistoty.

       K nákladům řízení
      81      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
         před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
         Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
      1)      Platnost směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/35/ES ze dne 7. září 2005 o znečištění z lodí a o zavedení sankcí za protiprávní
            jednání nemůže být posuzována:
      –        ani ve vztahu k mezinárodní úmluvě o zabránění znečišťování z lodí, podepsané dne 2. listopadu 1973 v Londýně a doplněné protokolem
            ze dne 17. února 1978,
      –        ani ve vztahu k úmluvě Organizace spojených národů o mořském právu, podepsané v Montego Bay dne 10. prosince 1982.
      2)      Přezkum čtvrté otázky neodhalil žádnou skutečnost, kterou by mohla být dotčena platnost článku 4 směrnice 2005/35 vzhledem
            k obecné zásadě právní jistoty.
      Podpisy.
      * Jednací jazyk: angličtina.


title: Rozsudek Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 16. listopadu 2006. # Jabones Pardo, SA proti Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM). # Ochranná známka Společenství - Námitkové řízení - Starší národní slovní ochranná známka YUPI - Přihláška slovní ochranné známky Společenství YUKI - Relativní důvod pro zamítnutí zápisu - Nebezpečí záměny - Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94 - Návrhová žádání OHIM - Přípustnost. # Věc T-278/04.

text:
      Rozsudek Soudu (pátého senátu) ze dne 16. listopadu 2006 – Jabones Pardo v. OHIM – Quimi Romar (YUKI)
      (Věc T-278/04)
      „Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Starší národní slovní ochranná známka YUPI – Přihláška slovní ochranné známky Společenství YUKI – Relativní důvod pro zamítnutí zápisu – Nebezpečí záměny – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94 – Návrhová žádání OHIM – Přípustnost“
      Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody pro zamítnutí – Námitky majitele totožné nebo podobné starší ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby [Nařízení
         Rady č. 40/94, čl. 8 odst. 1 písm. b)] (viz bod 70)

      Předmět

               Žaloba podaná proti rozhodnutí prvního odvolacího senátu OHIM ze dne 23. dubna 2004 (spojené věci R 547/2003-1 a R 604/2003-1),
                  týkajícímu se námitkového řízení mezi Jabones Pardo, SA a Quimi Romar, SL

            Věc

               Přihlašovatel ochranné známky Společenství:

               Quimi Romar, SL

               Přihlašovaná ochranná známka Společenství:

               Slovní ochranná známka YUKI pro výrobky tříd 3, 5 a 28 – přihláška č. 1 353 515

               Majitel ochranné známky nebo označení, namítaných v námitkovém řízení:

               Jabones Pardo, SA

               Namítaná ochranná známka nebo označení:

               Španělská slovní ochranná známka YUPI č. 246 715 pro výrobky třídy 3

               Rozhodnutí námitkového oddělení:

               Částečné vyhovění námitkám

               Rozhodnutí odvolacího senátu:

               Vyhovění odvolání podanému přihlašovatelem ochranné známky; zamítnutí odvolání účastníka řízení podávajícího námitky

         Výrok

                  1)

                  Rozhodnutí prvního odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) ze dne 23. dubna
                     2004 (spojené věci R 547/2003-1 a R 604/2003-1 se zrušuje v rozsahu, v němž vyhovělo odvolání vedlejší účastnice, pokud jde
                     o „mýdla, parfumerii, vonné oleje, kosmetiku, vlasové vody (lotions), zubní pasty“, zařazené do třídy 3, a „hygienické výrobky“,
                     zařazené do třídy 5, kterých se týkala přihláška ochranné známky Společenství.

                  2)

                  OHIM ponese vlastní náklady řízení, jakož i polovinu nákladů řízení vynaložených Jabones Pardo, SA.

                  3)

                  Quimi Romar, SL, ponese vlastní náklady řízení.


title: Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 7. dubna 2011. # Evropská komise proti Portugalské republice. # Nesplnění povinnosti státem - Přípustnost žaloby - Volný pohyb kapitálu - Článek 56 ES - Článek 40 Dohody o EHP - Veřejné dluhopisy - Preferenční daňový režim - Odůvodnění - Boj proti vyhýbání se daňovým povinnostem - Boj proti daňovým únikům. # Věc C-20/09.

text:
      Věc C-20/09
      Evropská komise
      v.
      Portugalská republika
      „Nesplnění povinnosti státem – Přípustnost žaloby – Volný pohyb kapitálu – Článek 56 ES – Článek 40 Dohody o EHP – Veřejné dluhopisy – Preferenční daňový režim – Odůvodnění – Boj proti vyhýbání se daňovým povinnostem – Boj proti daňovým únikům“
      Shrnutí rozsudku
      1.        Žaloba pro nesplnění povinnosti – Postup před zahájením soudního řízení – Výzva – Vymezení předmětu sporu – Odůvodněné stanovisko
            – Podrobné znění vytýkaných skutečností
      (Článek 226 ES)
      2.        Žaloba pro nesplnění povinnosti – Přezkum opodstatněnosti Soudním dvorem – Stav, který je třeba vzít v úvahu – Stav po uplynutí
            lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku
      (Čl. 226 druhý pododstavec ES)
      3.        Volný pohyb kapitálu – Omezení – Daňové právní předpisy
      (Článek 56 ES; Dohoda o EHP, článek 40)
      1.        I když odůvodněné stanovisko musí v rámci postupu před zahájením soudního řízení pro nesplnění povinnosti obsahovat souvislé
         a podrobné vylíčení důvodů, jež Komisi vedly k přesvědčení, že dotyčný členský stát nesplnil některou z povinností, které
         pro něj vyplývají ze Smlouvy, nemůže výzva dopisem podléhat stejně přísným požadavkům na přesnost, neboť může spočívat pouze
         v prvním stručném shrnutí vytýkaných skutečností. Nic proto Komisi nebrání, aby v odůvodněném stanovisku upřesnila vytýkané
         skutečnosti, které již obecněji uplatnila ve výzvě dopisem.

      (viz body 17, 20)
      2.        Nesplnění povinnosti se musí posuzovat vzhledem ke stavu, v němž se členský stát nacházel v době, kdy uplynula lhůta stanovená
         v odůvodněném stanovisku. Žaloba pro nesplnění povinnosti týkající se dočasného režimu regularizace daňové situace, který
         ke dni uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku již není účinný, ale který k tomuto datu, jež je datem rozhodným
         pro posouzení přípustnosti žaloby, stále vyvolává právní účinky, tak není bezpředmětná.

      (viz body 31, 33–34, 42)
      3.        Členský stát, který v rámci výjimečného režimu regularizace daňové situace finančních aktiv, která se nenacházejí na vnitrostátním
         území, stanoví preferenční daňový režim pouze pro veřejné dluhopisy vydané tímto státem, nesplnil povinnosti, které pro něj
         vyplývají z článku 56 ES a z článku 40 Dohody o Evropském hospodářském prostoru (EHP).

      I když boj proti vyhýbání se daňovým povinnostem a daňovým únikům může odůvodnit omezení volného pohybu kapitálu, je dále
         třeba, aby toto omezení bylo způsobilé zaručit uskutečnění těchto cílů a nepřekračovalo meze toho, co je k jejich dosažení
         nezbytné.

      Režim stanovící rozdílné zacházení s veřejnými dluhopisy vydanými daným členským státem a s veřejnými dluhopisy vydanými jinými
         členskými státy tyto požadavky nesplňuje. Takové rozdílné sazby daně krom toho nelze odůvodnit cílem hospodářské povahy, tedy
         vyrovnáním ztráty daňových příjmů dotyčného členského státu. Cíl čistě hospodářské povahy nemůže odůvodnit omezení základní
         svobody zaručené Smlouvou.

      (viz body 60–62, 64–65, 70 a výrok)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
      7. dubna 2011(*)

      „Nesplnění povinnosti státem – Přípustnost žaloby – Volný pohyb kapitálu – Článek 56 ES – Článek 40 Dohody o EHP – Veřejné dluhopisy – Preferenční daňový režim – Odůvodnění – Boj proti vyhýbání se daňovým povinnostem – Boj proti daňovým únikům“
      Ve věci C‑20/09,
      jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 15. ledna 2009,
      Evropská komise, zastoupená R. Lyalem a A. Caeirosem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

      žalobkyně,
      proti
      Portugalské republice, zastoupené L. Inez Fernandesem, C. Guerra Santos a J. Menezes Leitãem, jako zmocněnci,

      žalované,
      SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
      ve složení J. N. Cunha Rodrigues, předseda senátu, A. Arabadžev, A. Rosas (zpravodaj), U. Lõhmus a P. Lindh, soudci,
      generální advokát: P. Mengozzi,
      vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
      s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 11. května 2010,
      po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 17. června 2010,
      vydává tento
      Rozsudek
      1        Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Portugalská republika tím, že v rámci režimu
         regularizace daňové situace, zavedeného zákonem č. 39-A/2005 ze dne 29. července 2005 (Diàrio da República I, řada A, č. 145, ze dne 29. července 2005), stanovila preferenční daňový režim pouze pro veřejné dluhopisy vydané portugalským
         státem, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 56 ES a z článku 40 Dohody o Evropském hospodářském prostoru
         ze dne 2. května 1992 (Úř. věst. 1994, L 1, s. 3, dále jen „Dohoda o EHP“).

       Právní rámec
       Dohoda o EHP
      2        Článek 40 Dohody o EHP stanoví:

      „V rámci této dohody jsou mezi smluvními stranami zakázána všechna omezení pohybu kapitálu patřícího osobám s bydlištěm v členských
         státech [Evropského společenství] nebo státech [Evropského sdružení volného obchodu (ESVO)], jakož i diskriminace na základě
         státní příslušnosti nebo místa bydliště stran nebo místa, kde je tento kapitál investován. Ustanovení nezbytná pro provádění
         tohoto článku jsou obsažena v příloze XII.“

      3        Uvedená příloha XII, nazvaná „Volný pohyb kapitálu“, odkazuje na směrnici Rady 88/361/EHS ze dne 24. června 1988, kterou se
         provádí článek 67 Smlouvy [článek zrušený Amsterodamskou smlouvou] (Úř. věst. L 178, s. 5; Zvl. vyd. 10/001, s. 10).

       Vnitrostátní právo
      4        Výjimečný režim regularizace daňové situace finančních aktiv, která se nenacházejí na portugalském území ke dni 31. prosince
         2004 („regime excepcional de regularização tributária de elementos patrimoniais que não se encontrem no território português
         em 31 de Dezembro de 2004“, dále jen „RERF“), byl zaveden zákonem č. 39‑A/2005.

      5        Článek 1 RERF stanoví:

      „[RERF] se použije na finanční aktiva, která se nenacházejí na portugalském území ke dni 31. prosince 2004 a která mají formu
         vkladů, vkladových certifikátů, cenných papírů a jiných finančních nástrojů, včetně smluv ,životního‘ pojištění vázaného na
         investiční fondy a kapitálového ,životního‘ pojištění.“

      6        Podle čl. 2 odst. 1 RERF mohou tento režim využít fyzické osoby, jež jsou vlastníky finančních aktiv uvedených v článku 1.

      7        Článek 2 odst. 2 RERF uvádí:

      „Pro účely tohoto režimu musí osoby povinné k dani:
      a)      podat dodatečné daňové přiznání uvedené v článku 5;
      b)      zaplatit částku určenou při použití sazby daně ve výši 5 % z hodnoty finančních aktiv obsažených v dodatečném daňovém přiznání
         uvedeném v odstavci 1.“

      8        Článek 5 RERF stanoví:

      „1.      Dodatečné daňové přiznání, na které odkazuje čl. 2 odst. 2 písm. a), se podává na tiskopise schváleném vyhláškou ministra
         financí a musí k němu být přiloženy dokumenty prokazující vlastnictví a úschovu nebo registraci finančních aktiv, která jsou
         v něm uvedena.

      2.      Dodatečné daňové přiznání musí být podáno v Banco de Portugal nebo jiné bance se sídlem v Portugalsku do 16. prosince 2005.
      3.      Platba podle čl. 2 odst. 2 písm. b) se provádí u institucí uvedených v odstavci 2 [tohoto článku] buď současně s podáním dodatečného
         daňového přiznání uvedeného v odst. 2 písm. a) [tohoto článku 2] nebo v následujících deseti pracovních dnech, počítaných
         ode dne přijetí daného daňového přiznání.

      4.      Dotyčná finanční instituce vystaví deklarantovi při provedení platby osobní doklad o převzetí dodatečného daňového přiznání
         a přijetí odpovídající platby.

      5.      V mezích tohoto zákona nelze dodatečné daňové přiznání žádným způsobem použít jako důkaz nebo zohledňovanou skutečnost v jakémkoliv
         daňovém, trestním nebo přestupkovém řízení, jelikož dotyčné banky musí zachovávat mlčenlivost ohledně poskytnutých informací.

      6.      V případě, že dodatečné daňové přiznání není podáno a platba není provedena přímo v Banco de Portugal, dotyčná banka musí
         předat Banco de Portugal uvedené daňové přiznání, jakož i kopii důkazní listiny, a to do deseti pracovních dnů ode dne podání
         daňového přiznání.

      7.      V případech uvedených v odstavci 2 musí dotyčná banka převést přijaté částky Banco de Portugal do deseti pracovních dnů ode
         dne provedení dotyčné platby.“

      9        Článek 6 RERF uvádí:

      „1.      Jsou-li veškerá nebo jen některá finanční aktiva, jichž se týká dodatečné daňové přiznání, cennými papíry portugalského státu,
         sazba daně uvedená v čl. 2 odst. 2 písm. b) je snížena o polovinu pro tu část hodnoty finančních aktiv, jež odpovídá těmto
         cenným papírům.

      2.      Snížená sazba daně uvedená v předchozím odstavci se použije rovněž na jiná finanční aktiva, je-li jejich hodnota reinvestována
         do cenných papírů portugalského státu, a to do okamžiku podání dodatečného daňového přiznání.

      3.      V případě částečné reinvestice se snížená sazba daně týká pouze této reinvestované hodnoty.
      4.      Cenné papíry portugalského státu, na které se vztahuje režim uvedený v tomto článku, musí zůstat ve vlastnictví deklaranta
         po dobu nejméně tří let ode dne podání dodatečného daňového přiznání a nezávisle na datu jejich nabytí.

      5.      Nedodržení dané minimální doby stanovené v předchozím odstavci má za následek doplacení rozdílu do částky určené při použití
         sazby daně uvedené v čl. 2 odst. 2 písm. b), včetně odpovídajících vyrovnávacích úroků zvýšených o 5 procentních bodů.“

       Postup před zahájením soudního řízení
      10      Na základě stížnosti zaslala Komise dne 19. prosince 2005 Portugalské republice výzvu dopisem, jelikož měla za to, že tento
         členský stát nesplnil povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 56 ES a článku 40 Dohody o EHP, neboť v rámci RERF použil
         příznivější sazbu daně na regularizaci finančních aktiv ve formě cenných papírů portugalského státu nebo finančních aktiv
         reinvestovaných do cenných papírů portugalského státu nejpozději v okamžiku podání dodatečného daňového přiznání (dále jen
         „sporný režim“).

      11      Dopisem ze dne 27. února 2006 vznesla Portugalská republika předběžnou otázku týkající se pozbytí účinnosti RERF. Vzhledem
         k tomu, že RERF, a tedy sporný režim, pozbyly účinnosti a nebyly obnoveny, bylo podle tohoto členského státu třeba mít za
         to, že výzva dopisem je bezpředmětná, jelikož právní předpisy zakládající tvrzené nesplnění povinnosti již neexistovaly. Ohledně meritorní
         stránky věci měl uvedený členský stát za to, že nelze prokázat žádnou neslučitelnost s právem Unie a že sporný režim je každopádně
         odůvodněn důvody obecného zájmu uznanými právem Unie, zejména bojem proti vyhýbání se daňovým povinnostem a proti daňovým
         únikům.

      12      Vzhledem k tomu, že Komise s touto odpovědí nebyla spokojena, zaslala dne 11. května 2007 Portugalské republice odůvodněné
         stanovisko, v němž zpochybnila relevanci předběžné otázky týkající se pozbytí účinnosti RERF a vytkla tomuto členskému státu,
         že přiznal preferenční daňový režim pouze veřejným dluhopisům, které sám vydal. Komise vyzvala Portugalskou republiku k přijetí
         opatření nezbytných k tomu, aby uvedenému stanovisku vyhověla ve lhůtě dvou měsíců od jeho doručení.

      13      Vzhledem k tomu, že Portugalská republika na uvedené odůvodněné stanovisko odpověděla s tím, že setrvává na svém předchozím
         postoji, se Komise rozhodla podat projednávanou žalobu.

       K žalobě
       K přípustnosti
      14      Portugalská republika má za to, že žaloba Komise je nepřípustná ze dvou důvodů. Zaprvé existuje nesoulad mezi výzvou dopisem
         a odůvodněným stanoviskem uvedenými v bodech 10 a 12 tohoto rozsudku. Zadruhé je uvedená žaloba bezpředmětná vzhledem k tomu,
         že RERF, a tedy sporný režim, pozbyly účinnosti,.

       K námitce nepřípustnosti vycházející z nesouladu mezi výzvou dopisem a odůvodněným stanoviskem
      –       Argumentace účastnic řízení
      15      Podle Portugalské republiky Komise až v odůvodněném stanovisku zaslaném dne 11. května 2007, tedy poté, co sporný režim pozbyl
         v roce 2005 účinnosti, vysvětlila, že tvrzené nesplnění povinnosti spočívá v preferenčním zacházení s cennými papíry portugalského
         státu, a to nikoliv ve srovnání s ostatními finančními aktivy, jak bylo uvedeno ve výzvě dopisem zaslané dne 19. prosince
         2005, ale pouze ve srovnání s veřejnými dluhopisy jiných členských států a ostatních států, jež jsou smluvními stranami Dohody
         o EHP. Předmět nesplnění povinnosti, jak je vymezen v uvedeném odůvodněném stanovisku, tedy není shodný s předmětem popsaným
         v uvedené výzvě dopisem.

      16      Komise má za to, že ohledně předmětu tvrzeného nesplnění povinnosti mezi výzvou dopisem a odůvodněným stanoviskem, jež jsou
         uvedeny výše, není žádný nesoulad. Komise v důsledku argumentů, které Portugalská republika uplatnila ve své odpovědi na tuto
         výzvu dopisem, upřesnila skutečnost vytýkanou v tomto odůvodněném stanovisku, aniž to jakýmkoli způsobem mění vytýkané skutečnosti
         formulované v uvedené výzvě dopisem. Obsah vytýkané skutečnosti, která je těžištěm projednávané žaloby, již byl nutně obsažen
         v dané výzvě dopisem.

      –       Závěry Soudního dvora
      17      Z ustálené judikatury vyplývá, že cílem postupu před zahájením soudního řízení je poskytnout dotčenému členskému státu příležitost
         splnit své povinnosti vyplývající z práva Unie, a zároveň efektivně uplatnit své prostředky obrany proti skutečnostem vytýkaným
         Komisí (viz zejména rozsudky ze dne 10. května 2001, Komise v. Nizozemsko, C‑152/98, Recueil, s. I‑3463, bod 23; ze dne 5. listopadu
         2002, Komise v. Německo, C‑476/98, Recueil, s. I‑9855, bod 46, a ze dne 8. dubna 2008, Komise v. Itálie, C‑337/05, Sb. rozh.
         s. I‑2173, bod 19).

      18      Řádný průběh tohoto postupu představuje základní záruku požadovanou Smlouvou o FEU nejen pro ochranu práv dotčeného členského
         státu, ale i k zajištění, že předmět sporu případného soudního řízení bude jasně vymezen (viz zejména výše uvedený rozsudek
         Komise v. Německo, bod 46, a rozsudek ze dne 10. dubna 2008, Komise v. Itálie, C‑442/06, Sb. rozh. s. I‑2413, bod 22).

      19      Z tohoto požadavku vyplývá, že cílem výzvy dopisem je vymezit předmět sporu a oznámit členskému státu, vyzvanému k předložení
         vyjádření, skutečnosti nezbytné pro přípravu jeho obrany, a dále umožnit mu vyhovět požadavkům dříve, než bude podána žaloba
         k Soudnímu dvoru (viz zejména výše uvedený rozsudek Komise v. Německo, bod 47, a výše uvedený rozsudek ze dne 10. dubna 2008,
         Komise v. Itálie, bod 22).

      20      Je třeba rovněž připomenout, že i když odůvodněné stanovisko musí obsahovat souvislé a podrobné vylíčení důvodů, jež Komisi
         vedly k přesvědčení, že dotyčný členský stát nesplnil některou z povinností, které pro něj vyplývají ze Smlouvy, nemůže výzva
         dopisem podléhat stejně přísným požadavkům na přesnost, neboť může spočívat pouze v prvním stručném shrnutí vytýkaných skutečností.
         Nic proto Komisi nebrání, aby v odůvodněném stanovisku upřesnila vytýkané skutečnosti, které již obecněji uplatnila ve výzvě
         dopisem (viz zejména rozsudky ze dne 31. ledna 1984, Komise v. Irsko, 74/82, Recueil, s. 317, bod 20; ze dne 28. března 1985,
         Komise v. Itálie, 274/83, Recueil, s. 1077, bod 21, a ze dne 6. listopadu 2003, Komise v. Španělsko, C‑358/01, Recueil, s. I‑13145,
         bod 29).

      21      Výzva dopisem v projednávané věci umožnila informovat Portugalskou republiku o povaze vytýkaných skutečností, které jí byly
         adresovány, a poskytla jí příležitost předložit svou obranu. Ve výzvě dopisem sice Komise srovnávala preferenční zacházení
         s veřejnými dluhopisy portugalského státu vzhledem ke všem ostatním finančním aktivům, na něž se vztahoval RERF, zatímco v odůvodněném
         stanovisku srovnávala uvedené cenné papíry pouze s veřejnými dluhopisy vydanými jinými členskými státy a ostatními státy,
         jež jsou smluvními stranami Dohody o EHP. To však nic nemění na skutečnosti, jak uvedl generální advokát v bodě 21 svého stanoviska,
         že uvedená finanční aktiva představují kategorii obecnější než je kategorie veřejných dluhopisů vydaných státem, která tedy
         nutně zahrnuje i tuto druhou kategorii.

      22      Komise tedy v odůvodněném stanovisku pouze upřesnila vytýkané skutečnosti uvedené ve výzvě dopisem. Komise tím vymezila předmět
         sporu na rozdílné zacházení s veřejnými dluhopisy portugalského státu vzhledem k veřejným dluhopisům vydaným jinými členskými
         státy a ostatními státy, jež jsou smluvními stranami Dohody o EHP, aniž se tím rozšířil uvedený předmět sporu (viz v tomto
         smyslu rozsudek ze dne 9. listopadu 1999, Komise v. Itálie, C‑365/97, Recueil, s. I 7773, bod 25, a obdobně rozsudek ze dne
         18. května 2006, Komise v. Španělsko, C‑221/04, Sb. rozh. s. I‑4515, bod 33).

      23      Námitku nepřípustnosti vycházející z nesouladu mezi výzvou dopisem a odůvodněným stanoviskem, kterou uplatnila Portugalská
         republika, je proto třeba zamítnout.

       K námitce nepřípustnosti vycházející z bezpředmětnosti žaloby
      –       Argumentace účastnic řízení
      24      Portugalská republika uvádí, že žaloba je nepřípustná z důvodu bezpředmětnosti. RERF byl používán po velmi omezenou dobu a takové
         omezení je zásadní z hlediska cíle sledovaného RERF, tedy z hlediska podněcování daňových poplatníků, aby dobrovolně regularizovali
         svoji daňovou situaci.

      25      Žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES je přitom nepřípustná, jestliže již po uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném
         stanovisku nedochází k porušení povinností vyplývajících z práva Unie. Právě tak tomu je v projednávané věci, jelikož možnost
         použít sporný režim zanikla na konci roku 2005. Nárok na uvedený režim byl totiž podmíněn zaplacením dlužné částky za daňovou
         regularizaci, kdy tato platba podle čl. 5 odst. 2 a 3 RERF musela být provedena do deseti pracovních dnů od podání dodatečného
         daňového přiznání, ke kterému muselo dojít nejpozději dne 16. prosince 2005.

      26      V projednávaném případě žádná trvalá situace neexistuje. Úplné zaplacení vyšší či nižší částky je momentální skutečností.
         Finanční znevýhodnění osob, jež nemohly využít výhodnější daňový režim, skončilo v okamžiku zaplacení částky určené při použití
         sazby daně stanovené RERF. Právě tento okamžik je právně relevantní pro účely ověření, zda tvrzené nesplnění povinnosti vyčerpalo
         veškeré své účinky před uplynutím lhůty stanovené odůvodněným stanoviskem.

      27      Na podporu své teze se Portugalská republika dovolává zejména bodu 73 rozsudku ze dne 4. května 2006, Komise v. Spojené království
         (C‑508/03, Recueil, s. I‑3969), podle něhož je žaloba vztahující se k nesplnění povinnosti, které ke dni uplynutí lhůty stanovené
         v odůvodněném stanovisku již neexistovalo, z důvodu bezpředmětnosti nepřípustná.

      28      Komise je naopak toho názoru, že projednávaná žaloba je přípustná.

      29      Komise má za to, že Portugalská republika neukončila dobrovolně tvrzené nesplnění povinnosti s cílem obnovit právní stav.
         RERF již není účinný, protože tento režim byl od počátku a z důvodu své povahy dočasný. Řízení pro nesplnění povinnosti může
         pokračovat za účelem určení, zda členský stát nesplnil své povinnosti, i když dotčená situace již neexistuje, neexistuje-li
         zde i nadále právní zájem na pokračování v tomto řízení. Podle Komise může tento právní zájem nadále existovat zvláště tehdy,
         mají-li účinky dočasného opatření trvalou povahu. Osoby, jež nemohly využít výhodnější daňový režim, přitom zůstávají finančně
         znevýhodněny ve vztahu k osobám, které tuto možnost měly. Účinek je trvalý z toho důvodu, že přetrvává, i když se neopakuje.

      30      Komise na jednání dodala, že trvalou povahu účinků sporného režimu prokazuje další poznatek, a sice povinnost držitelů veřejných
         dluhopisů vydaných portugalským státem, kteří chtějí využít výhodnější sazby daně v rámci regularizace, kterou jim přiznává
         RERF, ponechat si tyto cenné papíry v souladu s článkem 6 odst. 4 RERF po dobu nejméně tří let od podání dodatečného daňového
         přiznání.

      –        Závěry Soudního dvora
      31      Úvodem je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury se nesplnění povinnosti musí posuzovat vzhledem ke stavu, v němž
         se členský stát nacházel v době, kdy uplynula lhůta stanovená v odůvodněném stanovisku (viz zejména rozsudky ze dne 27. října
         2005, Komise v. Itálie, C‑525/03, Sb. rozh. s. I‑9405, bod 14, a ze dne 6. prosince 2007, Komise v. Německo, C‑456/05, Sb.
         rozh. s. I‑10517, bod 15).

      32      Lhůta, která byla Portugalské republice stanovena v odůvodněném stanovisku pro vyhovění tomuto stanovisku, v projednávaném
         případě uplynula v červenci 2007.

      33      Je tedy třeba ověřit, zda sporný režim k tomuto datu stále vyvolával právní účinky (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek
         ze dne 27. října 2005, Komise v. Itálie, bod 16; výše uvedený rozsudek ze dne 18. května 2006, Komise v Španělsko, bod 25,
         a výše uvedený rozsudek ze dne 6. prosince 2007, Komise v. Německo, bod 16).

      34      Z RERF v tomto ohledu vyplývá, že nárok na tento režim byl podmíněn zaplacením dlužné částky za daňovou regularizaci, kdy
         tato platba musela být provedena do deseti pracovních dnů od podání dodatečného daňového přiznání. Toto dodatečné daňové přiznání
         muselo být podle čl. 5 odst. 2 RERF podáno nejpozději dne 16. prosince 2005.

      35      Mimoto je třeba uvést, že veřejné dluhopisy vydané portugalským státem, jejichž držiteli byly osoby povinné k dani, které
         chtěly využít preferenční daňový režim, musely podle čl. 6 odst. 4 a 5 RERF zůstat ve vlastnictví těchto osob povinných k dani
         po dobu nejméně tří let ode dne podání dodatečného daňového přiznání, a to nezávisle na datu jejich nabytí, jinak by uvedené
         osoby povinné k dani musely zaplatit rozdíl mezi částkou určenou při použití obecné sazby daně v rámci regularizace a částkou,
         kterou zaplatili na základě preferenční sazby daně, včetně odpovídajících vyrovnávacích úroků zvýšených o 5 procentních bodů.

      36      Jak uvedl generální advokát v bodě 49 svého stanoviska, nárok na preferenční daňový režim tak byl zcela získán až po uplynutí
         lhůty tří let od podání dodatečného daňového přiznání, tedy nejdříve na konci července 2008 a nejpozději dne 16. prosince
         2008.

      37      Je třeba dodat, že čl. 6 odst. 5 RERF poskytl tomuto členskému státu možnost, aby i po uplynutí doby použití RERF použil obecnou
         sazbu daně ve výši 5 %, včetně vyrovnávacích úroků, na osoby povinné k dani, které během tříletého období uvedeného v čl. 6
         odst. 4 RERF převedly veřejné dluhopisy vydané portugalským státem, jejichž vlastnictví odůvodňovalo použití zvláštní sazby
         daně ve výši 2,5 %. Portugalská republika tedy měla až do dne 16. prosince 2008 možnost použít rozdílné zacházení na osoby
         povinné k dani, které převedly veřejné dluhopisy vydané portugalským státem, a osoby povinné k dani, které si takové cenné
         papíry ponechaly. Je tedy třeba konstatovat, že tato možnost byla v okamžiku uplynutí lhůty stanovené pro vyhovění odůvodněnému
         stanovisku stále použitelná.

      38      Z toho plyne, že v době, kdy uplynula lhůta stanovená v odůvodněném stanovisku, sporný režim stále vyvolával účinky.

      39      Portugalská republika na jednání v podstatě tvrdila, že Komise jí nevytýká, že stanovila povinnost ponechat si po dobu tří
         let veřejné dluhopisy vydané portugalským státem, na něž se použije preferenční sazba daně v rámci regularizace, ale pouze
         ji žádá, aby rozšířila preferenční zacházení na držitele cenných papírů vydaných jinými členskými státy nebo jinými státy,
         jež jsou smluvními stranami Dohody o EHP. Dotčená povinnost přitom podle žalovaného členského státu pro dotyčné osoby povinné
         k dani nepředstavuje výhodu, ale zatížení.

      40      Je však třeba uvést, že tato argumentace Portugalské republiky se nejeví jako relevantní pro určení toho, zda sporný režim
         vyčerpal, či nevyčerpal veškeré své účinky v době, kdy uplynula lhůta stanovená v odůvodněném stanovisku.

      41      Mimoto je třeba připomenout, že Komise má za úkol dbát z úřední povinnosti a v obecném zájmu na uplatňování práva Unie ze
         strany členských států a nechat určit existenci případných nesplnění povinností, jež z něj vyplývají, za účelem jejich nápravy
         (viz rozsudky ze dne 1. února 2001, Komise v. Francie, C‑333/99, Recueil, s. I‑1025, bod 23, a ze dne 2. června 2005, Komise
         v. Řecko, C‑394/02, Sb. rozh. s. I‑4713, bod 15). Komise se přitom v projednávané věci správně omezuje na žádost, aby Soudní
         dvůr určil existenci tvrzeného nesplnění povinnosti, a na výzvu Portugalské republice, aby ukončila uvedené nesplnění povinnosti,
         aniž jí, na rozdíl od toho, co tvrdí tento členský stát, ukládá povinnost jednat určitým konkrétním způsobem za účelem obnovení
         údajně porušené rovnosti zacházení.

      42      Vzhledem k výše uvedenému, a aniž je nezbytné, aby se Soudní dvůr vyjádřil k argumentu Komise, podle něhož finanční znevýhodnění
         osob, které nemohly využít preferenční daňové zacházení, ve vztahu k osobám, které tuto možnost měly, představuje jako takové
         trvalý účinek sporného režimu, je třeba konstatovat, že v den rozhodný pro posouzení přípustnosti žaloby tento režim stále
         vyvolával účinky, takže námitka nepřípustnosti vycházející z bezpředmětnosti této žaloby musí být zamítnuta.

       K věci samé
       Argumentace účastnic řízení
      43      Komise Portugalské republice vytýká, že porušila článek 56 ES a článek 40 Dohody o EHP tím, že v rámci RERF přiznala preferenční
         daňové zacházení veřejným dluhopisům vydaným portugalským státem.

      44      Komise uvádí, že podle článků 2 a 6 RERF byla sazba daně ve výši 5 %, použitelná na hodnotu finančních aktiv uvedených v dodatečném
         daňovém přiznání, snížena na 2,5 % v případě finančních aktiv ve formě cenných papírů portugalského státu nebo jiných finančních
         aktiv, byla-li jejich hodnota do takových cenných papírů reinvestována před podáním uvedeného daňového přiznání.

      45      Ačkoli Komise nezpochybňuje skutečnost, že se na veřejné dluhopisy vydané státy může vztahovat preferenční režim, má za to,
         že nižší daňová sazba použitelná pouze na ta regularizovaná finanční aktiva, jež jsou cennými papíry portugalského státu,
         představuje omezení volného pohybu kapitálu zakázané článkem 56 ES v rozsahu, v němž osoby povinné k dani, které mohly využít
         RERF, byly odrazovány od toho, aby si svá regularizovaná finanční aktiva ponechaly v jiné formě než ve formě cenných papírů
         portugalského státu. Vnitrostátní daňové ustanovení, které může osoby povinné k dani odradit od investování v jiných členských
         státech, přitom s odkazem na rozsudek ze dne 21. listopadu 2002, X a Y (C‑436/00, Recueil, s. I 10829, bod 70), představuje
         omezení volného pohybu kapitálu ve smyslu článku 56 ES. Podle Komise takové omezení nemůže být odůvodněno na základě čl. 58
         odst. 1 ES.

      46      Komise na podporu své teze uvádí rozsudek ze dne 6. června 2000, Verkooijen (C‑35/98, Recueil, s. I 4071, body 43 a 44). Použití
         dvou rozdílných sazeb daně v rámci regularizace není objektivně odůvodněno, jelikož všechny osoby povinné k dani se nachází
         ve stejné situaci, jež se vyznačuje vůlí regularizovat svou daňovou situaci.

      47      Komise ve své replice dodává, že směrnice Rady 2003/48/ES ze dne 3. června 2003 o zdanění příjmů z úspor v podobě úrokových
         plateb (Úř. věst. L 157, s. 38; Zvl. vyd. 09/01, s. 369) neumožňuje odůvodnit preferenční zacházení přiznané cenným papírům
         vydaným portugalským státem.

      48      Portugalská republika má za to, že sporný režim je odůvodněn s ohledem na cíl obecného zájmu, který sleduje, jenž spočívá
         v boji proti daňovým únikům a vyhýbání se daňovým povinnostem. V tomto kontextu Portugalská republika uplatňuje čl. 58 odst. 1
         písm. b) ES a uvádí, že sporný režim splňuje rovněž požadavky odstavce 3 uvedeného článku, a dovolává se rovněž pojmu naléhavé
         důvody obecného zájmu, když v tomto ohledu odkazuje na rozsudek ze dne 15. července 2004, Lenz (C‑315/02, Sb. rozh. s. I 7063,
         bod 27).

      49      Portugalská republika připomíná, že RERF byl zaveden za účelem daňové regularizace finančních aktiv, jež unikla zdanění v Portugalsku.
         Zaplacení částky určené při použití sazby daně ve výši 2,5 % nebo ve výši 5 % v tomto kontextu skutečně představovalo „náklady
         na regularizaci“ finanční situace dotyčných osob. Tato platba měla formu vyrovnávacího odvodu umožňujícího zánik daňových
         povinností vůči portugalskému státu ve vztahu k finančním aktivům, jichž se týkalo dodatečné daňové přiznání.

      50      Tato vyrovnávací funkce odůvodňuje to, aby nižší náklady za regularizaci byly stanoveny pouze v případě cenných papírů portugalského
         státu, neboť v kontextu RERF to, co bylo zohledněno, byly daňové příjmy tohoto členského státu, z důvodu zániku daňových povinností
         týkajících se dotyčných finančních aktiv. Portugalský stát tak nepřímo disponoval daňovými příjmy, které mu náležely.

      51      Perspektiva snížení sazby daně mimoto mohla mít za následek obecnější používání RERF, což přispělo k účinnějšímu boji proti
         daňovým únikům a vyhýbání se daňovým povinnostem.

      52      Sporný režim je tedy slučitelný s právem Unie a přiměřený sledovanému cíli v rozsahu, v němž byl omezen na přesně vymezenou
         kategorii cenných papírů, a v žádném případě nemá za následek segmentaci trhů.

      53      Portugalská republika se opírá rovněž o směrnici 2003/48. Jelikož tato směrnice připustila tento druh rozlišování pro obchodovatelné
         dluhové cenné papíry vydané veřejnou správou, bylo při vypracování RERF považováno rovněž za legitimní, aby preferenční zacházení
         bylo přiznáno cenným papírům vydaným portugalským státem.

       Závěry Soudního dvora
      –       K existenci omezení volného pohybu kapitálu
      54      Je třeba připomenout, že opatření uložená členským státem, která mohou odradit osoby s bydlištěm v tomto členském státě od
         uzavírání smluv o půjčce nebo od investování v jiných členských státech, představují omezení volného pohybu kapitálu (viz
         v tomto smyslu rozsudky ze dne 14. listopadu 1995, Svensson a Gustavsson, C‑484/93, Recueil, s. I‑3955, bod 10; ze dne 16.
         března 1999, Trummer a Mayer, C‑222/97, Recueil, s. I‑1661, bod 26, jakož i ze dne 14. října 1999, Sandoz, C‑439/97, Recueil,
         s. I‑7041, bod 19).

      55      V projednávané věci je přitom nesporné, že osoby povinné k dani, které byly držiteli veřejných dluhopisů vydaných portugalským
         státem, mohly využít preferenční daňový režim stanovený v čl. 6 odst. 1 RERF na rozdíl od osob povinných k dani, které byly
         držiteli veřejných dluhopisů vydaných jinými členskými státy. Zatímco posledně uvedené osoby musely zaplatit částku určenou
         při použití sazby daně ve výši 5 % z hodnoty finančních aktiv uvedených v jejich dodatečném daňovém přiznání, osoby povinné
         k dani, které investovaly do veřejných dluhopisů vydaných portugalským státem, podléhaly pouze snížené sazbě daně ve výši
         2,5 % pro tu část hodnoty finančních aktiv, jež odpovídala těmto veřejným dluhopisům. Podle čl. 6 odst. 2 RERF byla tato snížená
         sazba daně mimoto použitelná rovněž na všechna ostatní deklarovaná finanční aktiva, byla-li jejich hodnota reinvestována do
         cenných papírů portugalského státu v okamžiku podání dodatečného daňového přiznání.

      56      Sporný režim tak stanovil rozdílné zacházení podle toho, zda osoby povinné k dani byly držiteli veřejných dluhopisů vydaných
         portugalským státem nebo veřejných dluhopisů vydaných jinými členskými státy, jež bylo nepříznivé pro druhou kategorii osob
         povinných k dani. Takovéto rozdílné zacházení může tudíž osoby povinné k dani odradit od investování do veřejných dluhopisů
         vydaných jinými členskými státy nebo od toho, aby si takové cenné papíry ponechaly.

      57      Z toho plyne, že sporný režim představuje omezení volného pohybu kapitálu, které je v zásadě zakázáno čl. 56 odst. 1 ES.

      –       K odůvodnění omezení volného pohybu kapitálu
      58      Je třeba přezkoumat, zda takto konstatované omezení volného pohybu kapitálu může být objektivně odůvodněno oprávněnými zájmy
         uznanými právem Unie.

      59      Jak Soudní dvůr opakovaně judikoval, může být volný pohyb kapitálu omezen vnitrostátní právní úpravou pouze tehdy, je-li tato
         právní úprava odůvodněna jedním z důvodů uvedených v článku 58 ES nebo naléhavými důvody obecného zájmu ve smyslu judikatury
         Soudního dvora (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 4. června 2002, Komise v. Portugalsko, C‑367/98, Recueil, s. I‑4731, bod
         49, a ze dne 14. února 2008, Komise v. Španělsko, C‑274/06, bod 35).

      60      Je nesporné, že boj proti vyhýbání se daňovým povinnostem a daňovým únikům, kterého se dovolává Portugalská republika, může
         odůvodnit omezení volného pohybu kapitálu (viz v tomto smyslu ohledně boje proti daňovým únikům rozsudek ze dne 26. září 2000,
         Komise v. Belgie, C‑478/98, Recueil, s. I‑7587, bod 39, ohledně boje proti vyhýbání se daňovým povinnostem rozsudek ze dne
         19. listopadu 2009, Komise v. Itálie, C‑540/07, Sb. rozh. s. I‑10983, bod 55).

      61      Je však dále třeba, aby omezení volného kapitálu bylo způsobilé zaručit uskutečnění těchto cílů a nepřekračovalo meze toho,
         co je k jejich dosažení nezbytné (viz v tomto smyslu zejména výše uvedený rozsudek Komise v. Itálie, bod 57).

      62      V tomto ohledu je třeba konstatovat, že i za předpokladu, že režim regularizace daňové situace zavedený RERF mohl obecně přispět
         k dosažení cílů boje proti daňovým únikům a vyhýbání se daňovým povinnostem, je zřejmé, že sporný režim stanovením rozdílného
         zacházení s veřejnými dluhopisy vydanými portugalským státem a s veřejnými dluhopisy vydanými jinými členskými státy tyto
         požadavky nesplňuje.

      63      Je totiž třeba připomenout, že tento režim stanovil v rámci uvedené daňové regularizace použití rozdílných sazeb daně podle
         toho, zda deklarovaná finanční aktiva byla veřejnými dluhopisy vydanými portugalským státem nebo veřejnými dluhopisy vydanými
         jinými členskými státy, zatímco ostatní pravidla RERF použitelná na osoby povinné k dani, které chtěly regularizovat svou
         daňovou situaci, se použila nezávisle na státě původu finančních aktiv.

      64      V otázce argumentu Portugalské republiky, podle kterého je tato rozdílná sazba daně v rámci regularizace odůvodněna tím, že
         zaplacení částky určené při použití takové sazby daně představuje vyrovnávací odvod, jenž může být v podstatě větší pro regularizované
         investice do cenných papírů vydaných jinými členskými státy, toto tvrzení, jak zdůraznil generální advokát v bodě 89 svého
         stanoviska, ve skutečnosti znamená snahu odůvodnit opatření omezující volný pohyb kapitálu cílem hospodářské povahy, tedy
         vyrovnáním ztráty daňových příjmů dotyčného členského státu.

      65      V tomto ohledu stačí připomenout, že podle ustálené judikatury nemůže cíl čistě hospodářské povahy odůvodnit omezení základní
         svobody zaručené Smlouvou (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 28. dubna 1998, Decker, C‑120/95, Recueil, s. I‑1831, bod 39;
         výše uvedený rozsudek Verkooijen, bod 48, a rozsudek ze dne 8. července 2010, Komise v. Portugalsko, C‑171/08, Sb. rozh. s. I‑6817,
         bod 71).

      66      V případě argumentu Portugalské republiky, podle kterého směrnice 2003/84 umožňuje odůvodnit rozdílné zacházení s obchodovatelnými
         dluhovými cennými papíry vydanými veřejnou správou a s takovými cennými papíry vydanými osobami soukromého práva, je třeba
         konstatovat, že i za předpokladu, že by uvedená směrnice povolovala zavedení takového rozdílného zacházení, neumožňovalo by
         to odůvodnit rozdílné zacházení s cennými papíry stejného druhu, tedy v projednávané věci s veřejnými dluhopisy vydanými portugalským
         státem a veřejnými dluhopisy vydanými jinými členskými státy.

      67      Z toho plyne, že omezení volného pohybu kapitálu vyplývající ze sporného režimu nelze ospravedlnit důvody uplatněnými Portugalskou
         republikou.

      68      Vzhledem k tomu, že ustanovení článku 40 Dohody o EHP mají stejný právní dosah jako v podstatě totožná ustanovení článku 56 ES
         (viz rozsudky ze dne 11. června 2009, Komise v. Nizozemsko, C‑521/07, Sb. rozh. s. I‑4873, bod 33, a ze dne 6. října 2009,
         Komise v. Španělsko, C‑562/07, Sb. rozh. s. I‑9553, bod 67), se všechny výše uvedené úvahy za takových okolností, jako jsou
         okolnosti projednávané žaloby, použijí obdobně na uvedený článek 40.

      69      Žaloba podaná Komisí musí být tudíž považována za opodstatněnou.

      70      Je proto třeba konstatovat, že Portugalská republika tím, že v rámci RERF, zavedeného zákonem č. 39-A/2005, stanovila preferenční
         daňový režim pouze pro veřejné dluhopisy vydané portugalským státem, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku
         56 ES a z článku 40 Dohody o EHP.

       K nákladům řízení
      71      Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů
         řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů
         řízení a Portugalská republika neměla ve věci úspěch, je důvodné uložit posledně uvedené náhradu nákladů řízení.

      Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
      1)      Portugalská republika tím, že v rámci výjimečného režimu regularizace daňové situace finančních aktiv, která se nenacházejí
            na portugalském území ke dni 31. prosince 2004 („regime excepcional de regularização tributária de elementos patrimoniais
            que não seencontrem no território português em 31 de Dezembro de 2004“), zavedeného zákonem č. 39‑A/2005 ze dne 29. července
            2005, stanovila preferenční daňový režim pouze pro veřejné dluhopisy vydané portugalským státem, nesplnila povinnosti, které
            pro ni vyplývají z článku 56 ES a z článku 40 Dohody o Evropském hospodářském prostoru ze dne 2. května 1992.
      2)      Portugalské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.
      Podpisy.
      *  Jednací jazyk: portugalština.


Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 29. února 1984. # Rewe-Zentral AG proti Direktor der Landwirtschaftskammer Rheinland. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Verwaltungsgericht Köln - Německo. # Věc 37/83.


Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 2. května 2002. # Komise Evropských společenství proti Francouzské republice. # Nesplnění povinnosti státem - Životní prostředí. # Věc C-292/99.


Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 6. října 1987. # Office national des pensions pour travailleurs salariés (ONPTS) proti Domenice Stefanutti. # Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: Cour du travail de Mons - Belgie. # Sociální zabezpečení. # Věc 197/85.