               ЕВРОПЕЙСКА КОМИСИЯ
            Брюксел, 18.10.2017
            COM(2017) 606 final
            2017/0265(NLE)
            Предложение за
            РЕШЕНИЕ НА СЪВЕТА
            за сключване от името на Европейския съюз на Конвенцията на Съвета на Европа за предотвратяване на тероризма (CETS № 196)

               ОБЯСНИТЕЛЕН МЕМОРАНДУМ

               1.ПРЕДМЕТ НА ПРЕДЛОЖЕНИЕТО

               Конвенцията на Съвета на Европа за предотвратяване на тероризма (Конвенция № 196) беше открита за подписване на 16 май 2005 г. Европейският съюз подписа Конвенция № 196 на 22 октомври 2015 г.
                  1
                Настоящото предложение се отнася до решението за сключване на Конвенция № 196 от името на Съюза. То следва да се разглежда съвместно с предложение за решение за сключване на Допълнителния протокол (Конвенция № 217), който допълва Конвенцията за предотвратяване на тероризма (Конвенция № 196).

               2.КОНТЕКСТ НА ПРЕДЛОЖЕНИЕТО

               Целта на Конвенция № 196 е да подобри действията на страните по нея, насочени към предотвратяване на тероризма и неговите отрицателни последици за пълноценното упражняване на правата на човека, по-специално правото на живот, както чрез мерки, предприети на национално равнище, така и чрез международно сътрудничество (член 2). Ето защо Конвенция № 196 обявява за престъпления следните деяния, когато са извършени умишлено: публичната провокация към извършване на терористично престъпление (член 5), набирането с цел тероризъм (член 6), обучението с цел тероризъм (член 7), както и помагачеството, подбудителството и опита за извършване на горепосочените престъпления (така наречените „други престъпления“, определени в член 9). В член 1 се дава определение на понятието „терористично престъпление“, като се прави препращане към актовете, изброени в приложение I към Конвенция № 196.

               Разпоредбите, даващи определения за престъпленията, се допълват от разпоредби за установяване на отговорността на юридическите лица за горепосочените престъпления (член 10) и за определяне на условия за предприемането на мерки и налагането на санкции (член 11). Обявяването за престъпления и наказването на тези деяния се подчиняват на условията и гаранциите за основните права, предвидени в член 12. Конвенция № 196 определя правилата относно установяването на юрисдикция по отношение на престъпленията, посочени в нея (член 14). С Конвенцията се установява задължение за разследване (член 15) и за наказателно преследване или екстрадиране (член 18). Тези мерки са придружени от правила за защита, обезщетение и помощ за пострадалите от тероризма (член 13), национални политики за превенция (член 3) и международно сътрудничество в областта на превенцията (член 4). Конвенция № 196 съдържа също няколко разпоредби, насочени към укрепване на международното сътрудничество по наказателноправни въпроси чрез правна взаимопомощ, включително чрез спонтанен обмен на информация (членове 17 и 22) и екстрадиция (членове 19, 20 и 21), които са предмет на клауза за недискриминация (член 21).

               Конвенция № 196 предвижда, че тя е открита за подписване от Европейския съюз (член 23, параграф 1). Освен това тя съдържа „клауза за изключване на прилагането“, която гарантира, че в отношенията между държавите — членки на Европейския съюз, се прилагат правилата на ЕС (член 26, параграф 3).

               След шестата ратификация, като четири от шестте ратификации бяха извършени от държави — членки на Съвета на Европа, Конвенция № 196 влезе в сила на 1 юни 2007 г. Към 21 февруари 2017 г. Конвенцията е ратифицирана от двадесет и три държави — членки на ЕС, а всички държави — членки на ЕС, са я подписали
                  2
               .

               Съветът на Европа прие Допълнителен протокол (Конвенция № 217) на 19 май 2015 г. Допълнителният протокол допълва Конвенция № 196. Той влезе в сила на 1 юли 2017 г. Не е възможно дадена държава да бъде страна по Допълнителния протокол, без да е страна и по Конвенция № 196
                  3
               .

               Европейският съюз е подписал Конвенция № 196, както и Допълнителния протокол към нея
                  4
               .

               3.ОСНОВАНИЯ ЗА ПРЕДЛОЖЕНИЕТО

               Тероризмът има глобален характер и представлява нарастваща заплаха за основните права, демокрацията и принципите на правовата държава в Европа и целия свят. Терористичните нападения са произволни. Жертва на тероризъм може да бъде всеки.

               Терористичните нападения, извършени през последните години в Европейския съюз и другаде по света, бяха неприемливи нарушения на принципите, на които се основават демократичните общества. В отговор на такава трайна заплаха Европейският съюз е повече от всякога длъжен да действа единно, за да насърчава и отстоява принципите, които са главната причина за неговото съществуване.

               Действията срещу тероризма трябва да бъдат засилени не само на национално равнище, но и на общоевропейско равнище и отвъд него. Трансграничният характер на тероризма налага осъществяването на тясно международно сътрудничество. Общото разбиране за терористичните или свързаните с тероризъм престъпления, допълнено с разпоредби за улесняване на сътрудничеството между националните органи, предвидено в Конвенция № 196, допринася за допълнително повишаване на ефективността на инструментите и сътрудничеството в областта на наказателното правосъдие на равнището на Съюза и на международно равнище.

               Конвенция № 196 се отнася до криминализирането на терористични и свързани с тероризма деяния, както и до международното сътрудничество по отношение на такива престъпления и защитата, обезщетението и подкрепата за пострадалите от тероризма. В Договорите, и по-специално в разпоредбите на трета част, дял V от ДФЕС, се предоставят на ЕС компетенции в областта, попадаща в приложното поле на Конвенция № 196. Това се дължи на факта, че Съюзът вече е приел мерки в различните области, попадащи в приложното поле на Конвенция № 196:

               ·Директива (ЕС) 2017/541 относно борбата с тероризма
                  5
               , която заменя Рамково решение 2002/475/ПВР на Съвета относно борбата срещу тероризма, изменено с Рамково решение 2008/919/ПВР по отношение на държавите членки, обвързани от Директивата;

               ·Решение 2005/671/ПВР на Съвета относно обмена на информация и сътрудничеството по отношение на терористични престъпления
                  6
               ;

               ·Директива (ЕС) 2012/29 за установяване на минимални стандарти за правата, подкрепата и защитата на жертвите на престъпления и за замяна на Рамково решение 2001/220/ПВР на Съвета
                  7
               ;

               ·Директива (ЕО) 2004/80 на Съвета относно обезщетението на жертвите на престъпления
                  8
               ;

               ·Директива (ЕС) 2011/99 на Европейския парламент и на Съвета относно европейската заповед за защита
                  9
               ;

               ·Рамково решение 2009/948/ПВР на Съвета относно предотвратяване и уреждане на спорове за упражняване на компетентност при наказателни производства
                  10
               ;

               ·Рамково решение 2002/465/ПВР на Съвета относно съвместните екипи за разследване
                  11
               ;

               ·Рамково решение 2002/584/ПВР на Съвета от 13 юни 2002 г. относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки
                  12
               ;

               ·Директива (ЕС) 2014/41 относно Европейска заповед за разследване по наказателноправни въпроси
                  13
               ;

               ·Конвенцията за взаимопомощ по наказателноправни въпроси между държавите — членки на Европейския съюз
                  14
               ;

               ·Конвенцията за прилагане на Споразумението от Шенген
                  15
               ;

               ·Рамково решение 2006/960/ПВР на Съвета от 18 декември 2006 г. за опростяване обмена на информация и сведения между правоприлагащите органи на държавите — членки на Европейския съюз
                  16
               ;

               ·Решение 2008/615/ПВР на Съвета за засилване на трансграничното сътрудничество, по-специално в борбата срещу тероризма и трансграничната престъпност („Решение Прюм“)
                  17
               ;

               Следователно Европейският съюз е приел пълен набор от правни инструменти за борба с тероризма. Това подчертава необходимостта държавите членки да действат в рамките на институциите на ЕС, когато поемат международни ангажименти в областта на борбата с тероризма.

               С приемането на Директивата относно борбата с тероризма Европейският съюз е готов да изпълни ангажимента си да бъде страна по Допълнителния протокол чрез сключване на посочения инструмент. Това може да бъде постигнато единствено чрез сключване на Конвенция № 196 най-късно едновременно със сключването на Допълнителния протокол към нея.

               4.ПРАВНИ ЕЛЕМЕНТИ НА ПРЕДЛОЖЕНИЕТО

               Изборът на правно основание на мярка на Съюза трябва да се основава на обективни критерии, които да могат да бъдат предмет на съдебен контрол. Те включват целта и съдържанието на мярката
                  18
               . Ако при проверката на определена мярка на Европейския съюз се установи, че тя има двойна цел или че е съставена от две части, едната от които може да бъде определена като основна или преобладаваща, докато другата е само акцесорна, мярката трябва да има едно-единствено правно основание, а именно правното основание, което съответства на основната или преобладаващата цел или съставна част.

               Основната цел на Конвенция № 196 е да се въведат определения за престъпления, свързани с тероризма, за което Съюзът разполага с компетенции по силата на член 83, параграф 1 от ДФЕС. Поради това материалноправното основание за подписването на Конвенция № 196 е член 83, параграф 1 от ДФЕС.

               В член 218, параграф 6 от ДФЕС се предвижда, че Съветът, по предложение на преговарящия, следва да приеме решение за сключване на споразумението. В член 218, параграф 6, буква а) от ДФЕС се предвижда, че когато дадено споразумение обхваща области, за които се прилага обикновената законодателна процедура, Съветът следва да приеме решение за сключване на споразумението, след като получи одобрението на Европейския парламент.

               Конвенция № 196 обхваща области, за които се прилага обикновената законодателна процедура, по-конкретно определянето на минимални правила относно дефиницията на престъпленията в областта на тероризма, както и полицейското и съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси (член 82, член 83, параграф 1 и член 87 от ДФЕС). Поради това процесуалноправното основание за предложеното решение е член 218, параграф 6, буква а) от ДФЕС.

               5.ТЕРИТОРИАЛНО ПРИЛОЖЕНИЕ

               В съответствие с Протокол № 22 от Договора за Европейския съюз, Конвенция № 196, подписана и впоследствие сключена от Европейския съюз, обвързва и се прилага във всички държави — членки на ЕС, с изключение на Дания. В съответствие с Протокол № 21 от Договора за Европейския съюз, Конвенция № 196, подписана и впоследствие сключена от Европейския съюз, обвързва и се прилага в Обединеното кралство, само ако тази държава членка уведоми Съвета за желанието си да участва в приемането и прилагането на инструмента. Ирландия е обвързана от Рамково решение 2002/475/ПВР и поради това участва в приемането на настоящото решение.

               2017/0265 (NLE)

               Предложение за

               РЕШЕНИЕ НА СЪВЕТА

               за сключване от името на Европейския съюз на Конвенцията на Съвета на Европа за предотвратяване на тероризма (CETS № 196)

               СЪВЕТЪТ НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ,

               като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз, и по-специално член 83, параграф 1 във връзка с член 218, параграф 6, буква а) от него,

               като взе предвид предложението на Европейската комисия,

               като взе предвид одобрението на Европейския парламент,

               като има предвид, че:

               (1)В съответствие с Решение (ЕС) 2015/1913 на Съвета от 18 септември 2015 г.
                  19
               , Конвенцията на Съвета на Европа за предотвратяване на тероризма (CETS № 196) беше подписана на 22 октомври 2015 г., при условие че бъде сключена.

               (2)В член 23 от Конвенцията на Съвета на Европа за предотвратяване на тероризма (CETS № 196, „Конвенцията“) се предвижда, че тя е открита за одобряване от страна на Европейския съюз.

               (3)Съюзът вече е приел мерки в различните области, обхванати от Конвенцията.

               (4)Ирландия е обвързана от Рамково решение 2002/475/ПВР на Съвета
                  20
                и поради това участва в приемането на настоящото решение.

               (5)[В съответствие с член 3 от Протокол № 21 относно позицията на Обединеното кралство и Ирландия по отношение на пространството на свобода, сигурност и правосъдие, приложен към Договора за Европейския съюз и към Договора за функционирането на Европейския съюз, Обединеното кралство е нотифицирало желанието си да участва в приемането и прилагането на настоящото решение
                  ИЛИ
                  В съответствие с членове 1 и 2 от Протокол № 21 относно позицията на Обединеното кралство и Ирландия по отношение на пространството на свобода, сигурност и правосъдие, приложен към Договора за Европейския съюз и към Договора за функционирането на Европейския съюз, и без да се засяга член 4 от посочения протокол, Обединеното кралство не участва в приемането на настоящото решение и не е обвързано от него, нито от неговото прилагане].

               (6)В съответствие с членове 1 и 2 от Протокол № 22 относно позицията на Дания, приложен към Договора за Европейския съюз и към Договора за функционирането на Европейския съюз, Дания не участва в приемането на настоящото решение и не е обвързана от него, нито от неговото прилагане.

               (7)Поради това Конвенцията следва да бъде одобрена от името на Европейския съюз,

               ПРИЕ НАСТОЯЩОТО РЕШЕНИЕ:

               Член 1

               Конвенцията на Съвета на Европа за предотвратяване на тероризма (CETS № 196) се одобрява от името на Съюза.

               Текстът на Конвенцията е приложен към настоящото решение.

               Член 2

               Председателят на Съвета посочва лицето, упълномощено да пристъпи от името на Европейския съюз към депозирането на предвидения в член 23 от Конвенцията инструмент за одобрение, за да изрази съгласието на Европейския съюз за обвързване с Конвенцията.

               Член 3

               Настоящото решение влиза в сила в деня на приемането му
                  21
               .

               Съставено в Брюксел на […] година.

                     За Съвета

                     Председател

                     (1)
                  Решение (ЕС) 2015/1913 на Съвета от 18 септември 2015 г. за подписване от името на Европейския съюз на Конвенцията на Съвета на Европа за предотвратяване на тероризма (CETS № 196, ОВ L 280, 24.10.2015 г., стр. 22) и Решение (ЕС) 2015/1914 на Съвета от 18 септември 2015 г. за подписване от името на Европейския съюз на Допълнителния протокол към Конвенцията на Съвета на Европа за предотвратяване на тероризма (CETS № 196, ОВ L 280, 24.10.2015 г., стр. 24).

                     (2)

                  Таблица с подписите и ратификациите на Договор 196
                   на Службата по договорите към Съвета на Европа, състояние към 29 август 2017 г.

                     (3)
                  Вж. член 10 от Допълнителния протокол.

                     (4)
                  Решение (ЕС) 2015/1913 на Съвета от 18 септември 2015 г. за подписване от името на Европейския съюз на Конвенцията на Съвета на Европа за предотвратяване на тероризма (CETS № 196, ОВ L 280, 24.10.2015 г., стр. 22) и Решение (ЕС) 2015/1914 на Съвета от 18 септември 2015 г. за подписване от името на Европейския съюз на Допълнителния протокол към Конвенцията на Съвета на Европа за предотвратяване на тероризма (CETS № 196, ОВ L 280, 24.10.2015 г., стр. 24).

                     (5)
                  Директива (ЕС) 2017/541 относно борбата с тероризма и за замяна на Рамково решение 2002/475/ПВР на Съвета, и за изменение на Решение 2005/671/ПВР на Съвета (ОВ L 88, 31.3.2017 г., стр. 6).

                     (6)
                  OВ L 253, 29.9.2005 г., стр. 22.

                     (7)
                  OВ L 315, 14.11.2012 г., стр. 57.

                     (8)
                  OВ L 261, 6.8.2004 г., стр. 15.

                     (9)
                  OВ L 338, 21.12.2011 г., стр. 2.

                     (10)
                  OВ L 328, 15.12.2009 г., стр. 42.

                     (11)
                  OВ L 162, 20.6.2002 г., стр. 1.

                     (12)
                  OВ L 190, 18.7.2002 г., стр. 1.

                     (13)
                  OВ L 130, 1.5.2014 г., стр. 1.

                     (14)
                  Акт на Съвета от 29.5.2000 г. за съставяне на Конвенция за взаимопомощ по наказателноправни въпроси между държавите — членки на Европейския съюз (ОВ С 197, 12.7.2000 г., стр. 1).

                     (15)
                  OВ L 239, 22.9.2000 г., стр. 19.

                     (16)
                  OВ L 386, 29.12.2006 г., стр. 89.

                     (17)
                  OВ L 210, 6.6.2008 г., стр. 1.

                     (18)
                  Решение Комисия/Съвет, C-377/12, точка 34.

                     (19)
                  OВ L 280, 24.10.2015 г., стр. 22.

                     (20)
                  Рамково решение 2002/475/ПВР на Съвета от 13 юни 2002 г. относно борбата срещу тероризма (ОВ L 164, 22.6.2002 г., стр. 3).

                     (21)
                  Датата на влизане на Конвенцията в сила за Европейския съюз ще бъде публикувана в Официален вестник на Европейския съюз от Генералния секретариат на Съвета.

    ---documentbreak---

               ЕВРОПЕЙСКА КОМИСИЯ
            Брюксел, 18.10.2017
            COM(2017) 606 final
            ПРИЛОЖЕНИЕ
            към
            Предложение за Решение на Съвета
            за сключване от името на Европейския съюз на Конвенцията на Съвета на Европа за предотвратяване на тероризма (CETS № 196)

               ПРИЛОЖЕНИЕ

               към

               Предложение за Решение на Съвета

               за сключване от името на Европейския съюз на Конвенцията на Съвета на Европа за предотвратяване на тероризма (CETS № 196)

               Конвенция на Съвета на Европа за предотвратяване на тероризма

               Варшава, 16 май 2005 г.

               Преамбюл

               Държавите — членки на Съвета на Европа, и другите държави и международни организации, подписали тази конвенция,

               като имат предвид, че целта на Съвета на Европа е постигане на по-голямо единство между неговите членове;

               като признават необходимостта от укрепване на сътрудничеството с другите страни по тази конвенция;

               като желаят да бъдат предприети ефикасни мерки за предотвратяване на тероризма и в частност да се противопоставят на публичната провокация към извършване на терористични престъпления, както и на набирането и обучението с цел тероризъм;

               като осъзнават огромната тревога, предизвикана от все по-големия брой на терористичните престъпления и растящата терористична заплаха;

               като осъзнават несигурността, пред която са изправени хората вследствие на тероризма, и в тази връзка потвърждават своята дълбока солидарност с пострадалите от тероризма и с техните семейства;

               като признават, че независимо от техния извършител терористичните престъпления и престъпленията, предвидени в тази конвенция, при никакви обстоятелства не могат да бъдат оправдани със съображения от политическо, философско, идеологическо, расово, етническо, религиозно или друго подобно естество и припомнят задължението на всички страни по конвенцията да предотвратяват тези деяния, а ако те не са били предотвратени - да ги преследват и да гарантират наказването им със санкции, съобразени с тяхната тежест;

               като припомнят потребността от разширяване на борбата против тероризма и потвърждават, че всички мерки, предприемани за предотвратяване или борба с терористичните престъпления, трябва да бъдат съобразени с върховенството на закона и с демократичните ценности, с правата на човека и основните свободи, както и с другите норми на международното право, включително международното хуманитарно право, когато то е приложимо;

               като признават, че тази конвенция няма за цел да засегне установените принципи, свързани със свободата на изразяване и свободата на сдружаване;

               като припомнят, че терористичните актове по своя характер или контекст целят силното сплашване на определено население или неправомерното принуждаване на правителство или международна организация да извършат или да не извършат определено действие, или сериозно да дестабилизират или да унищожат основните политически, конституционни, икономически или социални структури на страна или на международна организация;

               се договориха за следното:

               Член 1 - Терминология

               1.По смисъла на тази конвенция "терористично престъпление" е всяко от престъпленията, които попадат в приложното поле на договор от посочените в приложението, така, както това престъпление е определено в съответния договор.

               2.При депозирането на документа си за ратификация, приемане, одобрение или присъединяване държава или Европейската общност, която не е страна по договор от посочените в приложението, може да декларира, че при прилагането на тази конвенция към тази страна съответният договор няма да се смята за включен в приложението. Действието на тази декларация се прекратява с влизането в сила на договора за страната по конвенцията, направила декларацията, която уведомява генералния секретар на Съвета на Европа за това влизане в сила.

               Член 2 — Цел

               Целта на тази конвенция е да подобри действията на страните по нея, насочени към предотвратяване на тероризма и неговите отрицателни последици за пълноценното упражняване на правата на човека, по-специално правото на живот, както чрез мерки, които следва да бъдат предприети на национално равнище, така и чрез международно сътрудничество, като се вземат предвид действащите многостранни или двустранни договори или споразумения, приложими между страните по конвенцията.

               Член 3 - Национална политика за превенция

               1.Всяка страна по конвенцията предприема подходящи мерки, особено в областта на обучението на правозащитните и други органи и в областта на образованието, културата, информацията, средствата за осведомяване и изграждането на обществена осведоменост, за предотвратяване на терористичните престъпления и техните отрицателни последици, като същевременно спазва задълженията, свързани с правата на човека и предвидени в Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, в Международния пакт за граждански и политически свободи, и другите задължения по международното право, когато те са приложими към тази страна по конвенцията.

               2.Всяка страна по конвенцията предприема необходимите мерки за усъвършенстване и развитие на сътрудничеството между националните органи с оглед предотвратяване на терористични престъпления и техните отрицателни последици, включително чрез:

               а.обмен на информация;

               б.подобряване на физическата защита на лица и инфраструктура;

               в.усъвършенстване на плановете за обучение и координация при кризисна обстановка.

               3.Всяка страна по конвенцията утвърждава търпимостта, като насърчава диалога между различните религии и култури и при необходимост привлича неправителствени организации и други участници в гражданското общество с цел предотвратяване на напрежението, което би могло да допринесе за извършване на терористични престъпления.

               4.Всяка страна по конвенцията полага усилия да повиши обществената осведоменост за съществуването, причините и тежкия характер на терористичните престъпления и на престъпленията, предвидени в тази конвенция, и за заплахата, която те създават, и обмисля стимулирането на обществеността да оказва на нейните компетентни органи конкретна фактическа помощ, която може да допринесе за предотвратяване на терористичните престъпления и на престъпленията, предвидени в тази конвенция.

               Член 4 - Международно сътрудничество в областта на превенцията

               Когато е необходимо и като надлежно се вземат предвид техните възможности, страните по конвенцията си оказват съдействие и помощ с цел укрепване на техния капацитет за предотвратяване извършването на терористични престъпления, включително чрез обмен на информация и успешна практика, както и чрез обучение и други форми на съвместна дейност с превантивен характер.

               Член 5 - Публична провокация към извършване на терористично престъпление

               1.По смисъла на тази конвенция "публична провокация към извършване на терористично престъпление" е разпространението или предоставянето по друг начин на разположение на обществеността на послание с цел подбуждане към извършването на терористично престъпление, когато това поведение, независимо дали пряко призовава към терористични престъпления, създава опасност за извършването на едно или повече такива престъпления.

               2.Всяка страна по конвенцията предприема необходимите мерки за обявяването за престъпление по нейното вътрешно право на публичната провокация към извършване на терористично престъпление, определена в т. 1, когато тя е извършена неправомерно и умишлено.

               Член 6 - Набиране с цел тероризъм

               1.По смисъла на тази конвенция "набиране с цел тероризъм" е склоняването на другиго да извърши или да участва в извършването на терористично престъпление или да се присъедини към сдружение или група с цел да се допринесе за извършването на едно или повече терористични престъпления от сдружението или от групата.

               2.Всяка страна по конвенцията предприема необходимите мерки за обявяването за престъпление по нейното вътрешно право на набирането с цел тероризъм, определено в т. 1, когато то е извършено неправомерно и умишлено.

               Член 7 - Обучение с цел тероризъм

               1.По смисъла на тази конвенция "обучение с цел тероризъм" е предаването на познания за направата или използването на взривни вещества, огнестрелни или други оръжия или отровни или опасни вещества или за други специфични методи или способи с цел да бъде извършено или да се допринесе за извършването на терористично престъпление със съзнанието, че предоставените познания са предназначени да послужат за тази цел.

               2.Всяка страна по конвенцията предприема необходимите мерки за обявяването за престъпление по нейното вътрешно право на обучението с цел тероризъм, определено в т. 1, когато то е извършено неправомерно и умишлено.

               Член 8 - Липса на връзка с извършването на терористично престъпление

               За да съставлява едно деяние престъпление от посочените в чл. 5 до 7 , не е необходимо терористичното престъпление да е било действително извършено.

               Член 9 - Други престъпления

               1.Всяка страна по конвенцията предприема необходимите мерки за обявяването за престъпление по нейното вътрешно право на:

               а.съучастието в престъпление от посочените в чл. 5 до 7 от тази конвенция;

               б.организирането или ръководенето на други лица за извършване на престъпление от посочените в чл. 5 до 7 от тази конвенция;

               в.допринасяне за извършването на едно или повече престъпления от посочените в чл. 5 до 7 от тази конвенция от страна на група лица, които действат задружно; този принос трябва да бъде умишлен и трябва или:

               i.да цели да се подпомогне престъпната дейност или постигането на престъпната цел на групата, когато тази дейност или цел е свързана с извършването на престъпление от посочените в чл. 5 до 7 от тази конвенция; или

               ii.да бъде даден със съзнание за намерението на групата да извърши престъпление от посочените в чл. 5 до 7 от тази конвенция.

               2.Всяка страна по конвенцията предприема и необходимите мерки за възвеждане в престъпление във и съобразно нейното вътрешно право на опита за извършване на престъпление от посочените в чл. 6 и 7 от тази конвенция.

               Член 10 - Отговорност на юридическите лица

               1.Всяка страна по конвенцията предприема необходимите мерки в съответствие с нейните правни принципи за установяване на отговорност на юридическите лица, които са участвали в престъпления от посочените в чл. 5 до 7 и чл. 9 от тази конвенция.

               2.Като се спазват правните принципи на страна по конвенцията, отговорността на юридическите лица може да бъде наказателна, гражданска или административна.

               3.Тази отговорност не засяга наказателната отговорност на физическите лица, извършили престъпленията.

               Член 11 - Санкции и мерки

               1.Всяка страна по конвенцията предприема необходимите мерки с цел престъпленията, посочени в чл. 5 до 7 и чл. 9 от тази конвенция, да бъдат наказуеми с ефективни, съразмерни и възпиращи санкции.

               2.Доколкото това се допуска от вътрешното право, предходни влезли в сила присъди, произнесени в други държави за престъпления от посочените в тази конвенция, могат да бъдат взети предвид при определяне на наказанието в съответствие с вътрешното право.

               3.Всяка страна по конвенцията прави необходимото с цел юридическите лица, чиято отговорност се ангажира съобразно чл. 10 , да понесат ефективни, съразмерни и възпиращи санкции с наказателноправен или друг характер, включително парични санкции.

               Член 12 — Условия и гаранции

               1.Всяка страна по конвенцията прави необходимото с цел обявяването за престъпления и наказването на деянията, визирани в чл. 5 до 7 и чл. 9 от тази конвенция, да се извършват при спазване на задълженията на тази държава, свързани с правата на човека, по-специално свободата на изразяване, свободата на сдружаване и свободата на религията, и предвидени в Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, в Международния пакт за граждански и политически права, и другите задължения по международното право, когато те са приложими към тази страна по конвенцията.

               2.Обявяването за престъпления и наказването на деянията, визирани в чл. 5 до 7 и чл. 9 от тази конвенция, следва да бъдат подчинени и на принципа на пропорционалност, като се съблюдават преследваните правомерни цели и необходимостта от тях в едно демократично общество, и следва да изключват всяка форма на произвол или на дискриминационно или расистко отношение.

               Член 13 - Защита, обезщетение и помощ за пострадалите от тероризма

               Всяка страна по конвенцията предприема необходимите мерки за защита и подпомагане на пострадалите от тероризъм, извършен на нейна територия. В съответствие с приложимите национални режими и при спазване на вътрешното право тези мерки могат да включват финансова помощ и обезщетение за пострадалите от тероризъм и техните близки роднини.

               Член 14 - Юрисдикция

               1.Всяка страна по конвенцията предприема необходимите мерки да установи своята юрисдикция по отношение на престъпленията, посочени в тази конвенция:

               а.когато престъплението е извършено на нейна територия;

               б.когато престъплението е извършено на борда на кораб, плаващ под флага на тази страна по конвенцията, или на борда на въздухоплавателно средство, регистрирано по закона на тази страна по конвенцията;

               в.когато престъплението е извършено от гражданин на тази страна по конвенцията.

               2.Всяка страна по конвенцията може също да установи своята юрисдикция по отношение на престъпленията, посочени в тази конвенция:

               а.когато престъплението е имало за цел или резултат извършването на престъпление, посочено в чл. 1 от тази конвенция, на територията на тази страна по конвенцията или против неин гражданин;

               б.когато престъплението е имало за цел или резултат извършването на престъпление, посочено в чл. 1 от тази конвенция, против държава или държавни помещения на тази страна по конвенцията в чужбина, включително нейни дипломатически или консулски помещения;

               в.когато престъплението е имало за цел или резултат извършването на престъпление, посочено в чл. 1 от тази конвенция, при опит тази страна по конвенцията да бъде принудена да извърши или да не извърши определено действие;

               г.когато престъплението е извършено от лице без гражданство, чието обичайно местоживеене е на нейна територия;

               д.когато престъплението е извършено на борда на въздухоплавателно средство, което се експлоатира от правителството на тази страна по конвенцията.

               3.Всяка страна по конвенцията предприема необходимите мерки да установи своята юрисдикция по отношение на престъпленията, посочени в тази конвенция, когато заподозреният деец се намира на нейна територия и тя не го екстрадира в страна по конвенцията, чиято компетентност да извърши наказателно преследване произтича от правило за юрисдикция, което съществува и в правото на замолената страна по конвенцията.

               4.Тази конвенция не изключва наказателната юрисдикция, упражнявана в съответствие с националното право.

               5.Когато повече от една страна по конвенцията иска да упражни юрисдикция по отношение на престъпление от посочените в тази конвенция, заинтересованите страни, ако е възможно, провеждат консултации, за да определят онази от тях, която има най-подходяща юрисдикция за наказателното преследване.

               Член 15 - Задължение за разследване

               1.Когато получи информация, че лице, което е извършило или е заподозряно в извършването на престъпление, посочено в тази конвенция, може да се намира на нейна територия, съответната страна по конвенцията предприема необходимите мерки според вътрешното си право за разследване на фактите, които се съдържат в информацията.

               2.Когато прецени, че обстоятелствата налагат това, страната по конвенцията, на чиято територия се намира извършителят или вероятният извършител на престъплението, предприема подходящи мерки според вътрешното си право, за да осигури присъствието на това лице за целите на наказателното преследване или екстрадицията.

               3.Всяко лице, по отношение на което се предприемат мерките по т. 2, има право:

               а.да се свърже незабавно с най-близкия компетентен представител на държавата, на която е гражданин или която на друго основание има право да защити правата му, а ако лицето няма гражданство - на държавата, на чиято територия се намира обичайното му местоживеене;

               б.да бъде посетено от представител на тази държава;

               в.да бъде уведомено за неговите права по букви "а." и "б."

               4.Правата, предвидени в т. 3, се упражняват в съответствие със законите и подзаконовите актове на страната по конвенцията, на чиято територия се намира извършителят или вероятният извършител на престъплението, като посочените закони или подзаконови актове трябва да дават възможност за пълно постигане на целите, с оглед на които са предоставени правата по т. 3.

               5.Разпоредбите на т. 3 и 4 не засягат правото на всяка страна по конвенцията, която може да иска да упражни юрисдикция съобразно чл. 14, т. 1 .в и 2.г, да покани Международния комитет на Червения кръст да се свърже с вероятния извършител и да го посети.

               Член 16 - Неприложимост на конвенцията

               Тази конвенция не се прилага, когато някое от престъпленията по чл. 5 до 7 и чл. 9 е извършено в пределите на една държава, вероятният извършител е гражданин на тази държава и се намира на нейна територия и никоя друга държава няма основание да упражни юрисдикция в съответствие с чл. 14, т. 1 или 2 от тази конвенция, като разпоредбите на чл. 17 и чл. 20 до 22 от конвенцията се прилагат в тези случаи.

               Член 17 - Международно сътрудничество по наказателноправни въпроси

               1.Страните по конвенцията си предоставят възможно най-голяма помощ във връзка с всяко разследване, наказателно производство или производство за екстрадиция за престъпление от посочените в чл. 5 до 7 и чл. 9 от тази конвенция, включително съдействие при събирането на доказателства, които са на тяхно разположение и са необходими за целите на производството.

               2. Страните по конвенцията изпълняват задълженията си по т. 1 в съответствие с всеки действащ договор или друго споразумение за взаимна правна помощ между тях. При липсата на такъв договор или споразумение страните по тази конвенция си предоставят помощ в съответствие със своето вътрешно право.

               3.Страните по конвенцията си сътрудничат във възможно най-пълна степен съобразно относимото право, договори, споразумения и договорености на замолената страна по конвенцията при разследването на престъпления или при наказателните производства относно престъпления, за които в молещата страна по конвенцията може да бъде ангажирана отговорността на юридическо лице съобразно чл. 10 от тази конвенция.

               4.Всяка страна по конвенцията може да обмисли създаването на допълнителни механизми за обмен с други страни по конвенцията на информация или доказателства, необходими за установяването на наказателна, гражданска или административна отговорност съобразно чл. 10 .

               Член 18 - Екстрадиция или наказателно преследване

               1.В случаите, когато има юрисдикция в съответствие с чл. 14 и не екстрадира това лице, страната по конвенцията, на чиято територия се намира вероятният извършител, е длъжна без никакво изключение и независимо от това, дали престъплението е било извършено на нейна територия, без неоснователно забавяне да предаде случая по ред, предвиден в законодателството на тази страна по конвенцията, на своите компетентни органи за целите на наказателното преследване. Тези органи вземат своето решение по същия начин, както при всяко друго тежко престъпление, в съответствие с правото на тази страна по конвенцията.

               2.Когато съобразно своето вътрешно право страна по конвенцията може да екстрадира или да предаде по друг начин свой гражданин само при условие, че лицето ще й бъде върнато за изтърпяване на наказанието, определено в съдебния процес или в производството, за което е била поискана екстрадиция или предаване, и тази страна по конвенцията и страната, която иска екстрадицията на лицето, се съгласят с тази възможност и с други условия, които намерят за уместни, екстрадицията или предаването при такова условие са достатъчни за изпълнение на задължението по т. 1.

               Член 19 - Екстрадиция

               1.Престъпленията, посочени в чл. 5 до 7 и чл. 9 от тази конвенция, се смятат за включени по право като основания за екстрадиция във всеки договор за екстрадиция, сключен между страни по тази конвенция преди нейното влизане в сила. Страните по конвенцията се задължават да включат тези престъпления като престъпления, съставляващи основание за екстрадиция, във всеки договор за екстрадиция, сключен между тях впоследствие.

               2.Когато страна по конвенцията, която обуславя екстрадицията от съществуването на договор, получи искане за екстрадиция от друга страна по конвенцията, с която тя няма договор за екстрадиция, замолената страна по конвенцията може да реши да приеме тази конвенция като правно основание за екстрадиция по отношение на престъпленията, посочени в чл. 5 до 7 и чл. 9 от нея. Към екстрадицията се прилагат другите условия, предвидени от правото на замолената страна по конвенцията.

               3.Страните по конвенцията, които не обуславят екстрадицията от съществуването на договор, признават престъпленията, посочени в чл. 5 до 7 и чл. 9 от тази конвенция, като основания за екстрадиция в отношенията помежду си, като се спазват условията, предвидени от правото на замолената страна по конвенцията.

               4.При необходимост за целите на екстрадицията между страни по тази конвенция престъпленията, посочени в чл. 5 до 7 и чл. 9 от нея, се третират като извършени не само на мястото на извършване на престъплението, но и на територията на страните по конвенцията, които са установили своята юрисдикция в съответствие с чл. 14.

               5.Що се отнася до престъпленията, посочени в чл. 5 до 7 и чл. 9 от тази конвенция, разпоредбите на всички договори и споразумения за екстрадиция, сключени между страни по нея, се смятат за изменени в отношенията между страните, доколкото са несъвместими с тази конвенция.

               Член 20 - Недопустимост на клаузата за изключване на политическите престъпления

               1.Никое престъпление от посочените в чл. 5 до 7 и в чл. 9 от тази конвенция няма да бъде смятано за политическо престъпление, за престъпление, свързано с политическо престъпление, или за престъпление с политически подбуди за целите на екстрадицията или взаимната правна помощ. Съответно искане за екстрадиция или за взаимна правна помощ, което се основава на такова престъпление, не може да бъде отказано на единственото основание, че искането се отнася за политическо престъпление, за престъпление, свързано с политическо престъпление, или за престъпление с политически подбуди.

               2.Без да се засяга прилагането на чл. 19 до 23 от Виенската конвенция за правото на договорите от 23 май 1969 г. към останалите разпоредби на тази конвенция, всяка държава или Европейската общност може при подписването или при депозирането на документа си за ратификация, приемане, одобрение или присъединяване към конвенцията да заяви, че си запазва правото да не прилага т. 1 на този член, що се отнася до екстрадицията за престъпление, предвидено в тази конвенция. Страната по конвенцията се задължава да прилага тази резерва индивидуално във всеки отделен случай чрез надлежно мотивирано решение.

               3.Всяка страна по конвенцията може да оттегли изцяло или частично резерва, която е направила съобразно т. 2, чрез декларация, която се отправя до генералния секретар на Съвета на Европа и поражда действие от датата на получаването й.

               4.Страна по конвенцията, която е направила резерва съобразно т. 2 от този член, не може да иска прилагане на т. 1 от този член от никоя друга страна по конвенцията; ако обаче резервата й е частична или под условие, тя може да иска прилагане на този член, доколкото сама го е приела.

               5.Резервата има срок на действие три години от датата на влизане в сила на тази конвенция по отношение на съответната страна по конвенцията. Тази резерва може да бъде подновявана за срокове със същата продължителност.

               6.Дванадесет месеца преди изтичането на срока на действие на резервата генералният секретар на Съвета на Европа уведомява съответната страна по конвенцията за изтичането му. Не по-късно от три месеца преди изтичането на срока страната по конвенцията уведомява генералния секретар на Съвета на Европа дали запазва, изменя или оттегля своята резерва. Когато страната по конвенцията уведоми генералния секретар на Съвета на Европа, че запазва резервата, тя предоставя обяснение за основанията, които оправдават запазването й. При липса на уведомление от съответната страна по конвенцията генералният секретар на Съвета на Европа информира тази страна, че нейната резерва се смята за продължена автоматично за срок от шест месеца. Ако до изтичането на този срок съответната страна по конвенцията не уведоми, че е взела решение да запази или да измени резервата, последната отпада с изтичането на срока.

               7.Когато страна по конвенцията не екстрадира лица в изпълнение на тази резерва, след като е получила искане за екстрадиция от друга страна по конвенцията, тя без никакво изключение и без неоснователно забавяне предава случая на своите компетентни органи с цел наказателно преследване, освен ако молещата страна по конвенцията и замолената страна се споразумеят за друго. Компетентните органи вземат своето решение за целите на наказателното преследване в замолената страна по конвенцията по същия начин, както при всяко тежко престъпление, в съответствие с правото на тази страна. Замолената страна по конвенцията съобщава без неоснователно забавяне крайния изход от производството на молещата страна по конвенцията и на генералния секретар на Съвета на Европа, който изпраща информацията на Консултативния форум на страните по конвенцията, предвиден в чл. 30 .

               8.Решението за отхвърляне на искането за екстрадиция на основание тази резерва се изпраща незабавно на молещата страна по конвенцията. Ако в разумен срок в замолената страна по конвенцията не бъде постановено съдебно решение по същество съобразно т. 7, молещата страна по конвенцията може да съобщи този факт на генералния секретар на Съвета на Европа, който отнася въпроса до Консултативния форум на страните по конвенцията, предвиден в чл. 30 . Този Консултативен форум разглежда въпроса и дава становище за съответствието на отказа с конвенцията, което представя на Комитета на министрите за приемане на декларация по този въпрос. При изпълнението на функциите си по тази точка Комитетът на министрите заседава в състав, ограничен до държавите - страни по конвенцията.

               Член 21 - Клауза относно дискриминацията

               1.Никоя разпоредба на тази конвенция не трябва да се тълкува като вменяваща задължение за извършване на екстрадиция или за оказване на взаимна правна помощ, ако замолената страна по конвенцията има основателни причини да приеме, че искането за екстрадиция за престъпления от посочените в чл. 5 до 7 и чл. 9 или за взаимна правна помощ по отношение на такива престъпления е било направено с цел наказателно преследване или наказване на едно лице заради неговата раса, религия, националност, етнически произход или политическо мнение или че изпълнението на искането би утежнило положението на това лице по някоя от посочените причини.

               2.Никоя разпоредба на тази конвенция не трябва да се тълкува като вменяваща задължение за извършване на екстрадиция, ако съществува риск лицето, посочено в искането за екстрадиция, да бъде подложено на изтезания или на нечовешко или унизително отнасяне или наказания.

               3.Никоя разпоредба на тази конвенция не трябва да се тълкува като вменяваща задължение за екстрадиция, ако на лицето, екстрадицията на което се иска, може да бъде наложено смъртно наказание, а ако правото на замолената страна по конвенцията не предвижда доживотен затвор - доживотен затвор без възможност за помилване, освен ако според приложимите договори за екстрадиция замолената страна по конвенцията е длъжна да екстрадира, когато молещата страна по конвенцията даде гаранции, които замолената страна смята за достатъчни, че няма да бъде наложено смъртно наказание или ако такова бъде наложено, то няма да бъде изпълнено, или на съответното лице няма да бъде наложено наказание доживотен затвор без възможност за помилване.

               Член 22 - Предаване на информация без поискване

               1.Без това да засяга техните собствени разследвания или производства, компетентните органи на страна по конвенцията могат без предварително искане да изпратят на компетентните органи на друга страна по конвенцията информация, получена в рамките на тяхното собствено разследване, когато считат, че съобщаването на тази информация би помогнало на страната по конвенцията, която получава информацията, да започне или да извърши разследване или производство, или може да доведе до отправяне на искане от тази страна съгласно конвенцията.

               2.Страната по конвенцията, която предоставя информацията, може съобразно националното си право да постави условия за ползването на тази информация от страната по конвенцията, която получава информацията.

               3.Тези условия са задължителни за страната по конвенцията, която получава информацията.

               4.Независимо от това всяка страна по конвенцията може по всяко време чрез декларация, отправена до генералния секретар на Съвета на Европа, да заяви, че си запазва правото да не бъде обвързана от условията, поставени от страна по конвенцията, която предоставя информацията по т. 2 по-горе, освен ако получи предизвестие за характера на информацията, която ще бъде предоставена, и се съгласи с нейното предаване.

               Член 23 — Подписване и влизане в сила

               1.Тази конвенция е открита за подписване от държавите - членки на Съвета на Европа, от Европейската общност и от държавите, които не са членове на Съвета на Европа, но са участвали в нейното изготвяне.

               2.Тази конвенция подлежи на ратификация, приемане или одобрение. Инструментите за ратификация, приемане или одобряване се депозират при генералния секретар на Съвета на Европа.

               3.Тази конвенция влиза в сила на първия ден от месеца, следващ изтичането на тримесечен срок от датата, на която шест подписали страни, от които най-малко четири държави - членки на Съвета на Европа, са изразили съгласието си да се обвържат от конвенцията съгласно разпоредбите на т. 2.

               4.По отношение на всяка подписала страна, която изрази впоследствие съгласие да бъде обвързана от конвенцията, последната влиза в сила на първия ден от месеца, следващ изтичането на тримесечен срок от датата, на която е изразено нейното съгласие да бъде обвързана от конвенцията съгласно разпоредбите на т. 2.

               Член 24 - Присъединяване към конвенцията

               1.След влизането в сила на тази конвенция Комитетът на министрите на Съвета на Европа, след като се консултира със страните по конвенцията и получи единодушното им съгласие, може да покани всяка държава, която не е член на Съвета на Европа и не е участвала в изготвянето на конвенцията, да се присъедини към нея. Решението се приема с мнозинството, предвидено в чл. 20.г от Статута на Съвета на Европа, и с единодушие на представителите на страните по конвенцията, които имат право да заседават в Комитета на министрите.

               2.По отношение на всяка държава, която се присъединява към конвенцията съгласно т. 1 по-горе, конвенцията влиза в сила на първия ден от месеца, следващ изтичането на тримесечен срок от датата на депозиране на документа за присъединяване при генералния секретар на Съвета на Европа.

               Член 25 — Териториално приложение

               1.Всяка държава или Европейската общност може при подписването или при депозирането на документа си за ратификация, приемане, одобрение или присъединяване да посочи територията или териториите, на които ще се прилага тази конвенция.

               2.На всяка по-късна дата всяка страна по конвенцията може чрез декларация, отправена до генералния секретар на Съвета на Европа, да разпростре прилагането на тази конвенция към всяка друга територия, посочена в декларацията. Конвенцията влиза в сила за тази територия на първия ден от месеца, следващ изтичането на тримесечен срок от датата, на която генералният секретар на Съвета на Европа е получил декларацията.

               3.Всяка декларация, направена по силата на двата предходни параграфа, може по отношение на територия, определена в такава декларация, да бъде оттеглена чрез нотификация, адресирана до генералния секретар на Съвета на Европа. Оттеглянето поражда действие в първия ден от месеца, следващ изтичането на тримесечен срок от датата на получаване на тази нотификация от генералния секретар.

               Член 26 - Действие на конвенцията

               1.Тази конвенция допълва приложимите многостранни или двустранни договори или споразумения между страните по нея, включително разпоредбите на следните договори на Съвета на Европа:

               –Европейска конвенция за екстрадиция, открита за подписване в Париж на 13 декември 1957 г. (ETS No. 24);

               –Европейска конвенция за взаимопомощ по наказателноправни въпроси, открита за подписване в Страсбург на 20 април 1959 г. (ETS No. 30);

               –Европейска конвенция за борба с тероризма, открита за подписване в Страсбург на 27 януари 1977 г. (ETS No. 90);

               –Допълнителен протокол към Европейската конвенция за взаимопомощ по наказателноправни въпроси, открит за подписване в Страсбург на 17 март 1978 г. (ETS No. 99);

               –Втори допълнителен протокол към Европейската конвенция за взаимопомощ по наказателноправни въпроси, открит за подписване в Страсбург на 8 ноември 2001 г. (ETS No. 182);

               –Протокол за изменение и допълнение на Европейската конвенция за борба с тероризма, открит за подписване в Страсбург на 15 май 2003 г. (ETS No. 190).

               2.Ако две или повече страни по конвенцията вече са сключили споразумение или договор по въпросите, уредени в тази конвенция, или по друг начин са уредили отношенията си по тези въпроси или направят това в бъдеще, те имат право да прилагат това споразумение или договор или съответно да уредят тези отношения. Когато обаче страни по тази конвенция уредят отношенията си по въпросите, предмет на конвенцията, по-различно от предвиденото в нея, те правят това по начин, който не противоречи на целите и принципите на конвенцията.

               3.Страните по конвенцията, които са членове на Европейския съюз, прилагат в отношенията помежду си правилата на Общността и на Европейския съюз, доколкото съществуват правила на Общността или на Европейския съюз, които уреждат съответния въпрос и са приложими към конкретния случай, без това да засяга предмета и целта на тази конвенция, както и пълното й прилагане в отношенията с другите страни по нея.

               4.Никоя разпоредба на тази конвенция не засяга други права, задължения и отговорности на някоя страна по нея и на физическите лица, които произтичат от международното право, включително международното хуманитарно право.

               5.Действията на въоръжените сили във време на въоръжен конфликт според смисъла на тези термини в международното хуманитарно право, които се регулират от този клон на правото, не се регулират от тази конвенция и действията, извършвани от въоръжените сили на страна по конвенцията в изпълнение на техните служебни задължения, не се регулират от тази конвенция, доколкото са уредени от други норми на международното право.

               Член 27 - Изменяне и допълване на конвенцията

               1.Изменения и допълнения на тази конвенция могат да бъдат предлагани от всяка страна по нея, от Комитета на министрите на Съвета на Европа или от Консултативния форум на страните по конвенцията.

               2.Генералният секретар на Съвета на Европа съобщава всяко предложение за изменение или допълнение на страните по конвенцията.

               3.Наред с това всяко изменение или допълнение, предложено от страна по конвенцията или от Комитета на министрите, се съобщава на Консултативния форум на страните по конвенцията, който представя на Комитета на министрите своето становище по предложеното изменение или допълнение.

               4.Комитетът на министрите разглежда предложеното изменение или допълнение и всяко становище, представено от Консултативния форум на страните по конвенцията, и може да одобри изменението или допълнението.

               5.Текстът на всяко изменение или допълнение, одобрено от Комитета на министрите в съответствие с т. 4, се изпраща на страните по конвенцията за приемане.

               6.Всяко изменение или допълнение, одобрено в съответствие с т. 4, влиза в сила на тридесетия ден от датата, на която всички страни по конвенцията са уведомили генералния секретар, че го приемат.

               Член 28 - Преразглеждане на приложението

               1.Всяка страна по конвенцията или Комитетът на министрите може да предлага изменения и допълнения с цел осъвременяване на списъка на договори в приложението. Така предложените изменения или допълнения засягат само универсалните договори, които са сключени в системата на Организацията на обединените нации, отнасят се конкретно за международния тероризъм и са влезли в сила. Генералният секретар на Съвета на Европа ги съобщава на държавите - страни по конвенцията.

               2.След като се консултира със страните по конвенцията, които не са членове на Съвета на Европа, Комитетът на министрите може да приеме предложено изменение или допълнение с мнозинството, предвидено в чл. 20.г от Статута на Съвета на Европа. Изменението или допълнението влиза в сила след изтичането на едногодишен срок от деня, в който е било изпратено на страните по конвенцията. През този период всяка страна по конвенцията може да уведоми генералния секретар на Съвета на Европа за всяко възражение срещу влизането в сила на изменението или допълнението по отношение на тази страна.

               3.Ако една трета от страните по конвенцията уведомят генералния секретар на Съвета на Европа за възражение против влизането в сила на изменението или допълнението, то не влиза в сила.

               4.Ако по-малко от една трета от страните по конвенцията уведомят за възражение, изменението или допълнението влиза в сила за онези страни по конвенцията, които не са уведомили за възражение.

               5.Когато изменение или допълнение е влязло в сила съгласно т. 2 и страна по конвенцията е уведомила за възражение против него, това изменение или допълнение влиза в сила по отношение на съответната страна по конвенцията на първия ден от месеца, следващ датата, на която тя е уведомила генералния секретар на Съвета на Европа, че приема изменението или допълнението.

               Член 29 - Разрешаване на спорове

               При спор между страни по конвенцията във връзка с нейното тълкуване или прилагане те се стремят да разрешат спора чрез преговори или чрез други мирни средства по техен избор, включително отнасяне на спора до арбитражен съд, чиито решения ще бъдат задължителни за страните по спора, или до Международния съд, по взаимно съгласие на засегнатите страни по конвенцията.

               Член 30 - Консултативен форум на страните по конвенцията

               1.Страните по конвенцията периодично провеждат консултации с цел:

               а.отправяне на предложения за улесняване и подобряване на ефективното използване и изпълнение на тази конвенция, включително установяване на всички проблеми, както и на последиците на всяка декларация, направена съгласно тази конвенция;

               б.формулиране на становище за съответствието на отказ за извършване на екстрадиция, отнесен до форума съобразно чл. 20, т. 8 ;

               в.отправяне на предложения за изменяне или допълване на тази конвенция съобразно чл. 27 ;

               г.формулиране на становище на форума по всяко предложение за изменяне или допълване на тази конвенция, което е отнесено до форума съобразно чл. 27, т. 3 ;

               д.изразяване на становище по всеки въпрос, свързан с прилагането на тази конвенция, и улесняване на обмена на информация за важни тенденции и постижения в областта на правото, политиката или технологиите.

               2.Консултативният форум на страните по конвенцията се свиква от генералния секретар на Съвета на Европа, когато той намери за необходимо, и винаги когато мнозинство от страните по конвенцията или Комитетът на министрите поискат свикването му.

               3.Секретариатът на Съвета на Европа подпомага държавите - страни по конвенцията, при изпълнението на функциите им по този член.

               Член 31 — Денонсиране

               1.Всяка страна по конвенцията може по всяко време да денонсира тази конвенция чрез уведомление, отправено до генералния секретар на Съвета на Европа.

               2.Денонсирането влиза в сила на първия ден от месеца, следващ изтичането на тримесечен срок от датата, на която генералният секретар на Съвета на Европа е получил уведомлението.

               Член 32 - Уведомления

               Генералният секретар на Съвета на Европа уведомява държавите - членки на Съвета на Европа, Европейската общност, държавите, които не са членове на Съвета на Европа, но са участвали в изготвянето на тази конвенция, както и всяка държава, която се е присъединила или е била поканена да се присъедини към конвенцията, за:

               а.всяко подписване;

               б.депозирането на всеки инструмент за ратификация, приемане, одобряване или присъединяване;

               в.всяка дата на влизане в сила на тази конвенция в съответствие с чл. 23;

               г.всяка декларация, подадена съобразно чл. 1 , чл. 22, т. 4 и чл. 25 ;

               д.всеки друг акт, уведомление или съобщение, свързани с тази конвенция.

               В уверение на горното долуподписаните, надлежно упълномощени за тази цел, подписаха тази конвенция.

               Изготвена във Варшава, на шестнадесетия ден от месец май 2005 г. на английски и френски език, като двата текста имат еднаква сила, в единствен екземпляр, който се депозира в архивите на Съвета на Европа. Генералният секретар на Съвета на Европа предава заверени копия на всяка държава - членка на Съвета на Европа, на Европейската общност, на държавите, които не са членове на Съвета на Европа, но са участвали в изготвянето на тази конвенция, и на всяка държава, поканена да се присъедини към нея.

               Допълнение

               1.Конвенция за борба с незаконното завладяване на самолети, подписана в Хага на 16 декември 1970 г.;

               2.Конвенцията за преследване на незаконните актове, насочени против безопасността на гражданската авиация, сключена в Монреал на 23 септември 1971 г.;

               3. Конвенция за предотвратяване и наказание на престъпленията против лицата, ползващи се с международна защита, в това число и дипломатическите агенти, приета в Ню Йорк на 14 декември 1973 г.;

               4. Международна конвенция за борба срещу вземането на заложници, приета на 17 декември 1979 г. в Ню Йорк;

               5. Конвенция за физическа защита на ядрения материал, приета във Виена на 3 март 1980 г.;

               6. Протокол за борба с незаконните актове на насилие в летищата, обслужващи международната гражданска авиация, подписан в Монреал на 24 февруари 1988 г.;

               7. Конвенцията за преследване на незаконните действия, насочени срещу сигурността на морското корабоплаване, сключена в Рим на 10 март 1988 г.;

               8. Протокол за преследване на незаконните действия, насочени срещу сигурността на неподвижните платформи, разположени върху континенталния шелф, сключен в Рим на 10 март 1988 г.;

               9. Международна конвенция за борба с бомбения тероризъм, приета на 15 декември 1997 г. в Ню Йорк;

               10. Международна конвенция за борба срещу финансирането на тероризма, приета на 9 декември 1999 г. в Ню Йорк;

               11.Международната конвенция за предотвратяването на актове на ядрен тероризъм, приета на 13 април 2005 г. в Ню Йорк
                  1
               .

                     (1)
                  Изменение на Допълнението, прието от заместник министрите на тяхното 1034-то заседание на 11 септември 2008 г., точка 10.1 и влязло в сила на 13 септември 2009 г. съгласно член 28 от Конвенцията.


|

52010PC0444

Предложение за РЕШЕНИЕ НА СЪВЕТА за невключването на 1,3-дихлоропропен в приложение I към Директива 91/414/EИО на Съвета  /* COM/2010/0444 final */

	[pic] | ЕВРОПЕЙСКА КОМИСИЯ |Брюксел, 1.9.2010COM(2010) 444 окончателен2010/0239 (NLE)Предложение заРЕШЕНИЕ НА СЪВЕТАза невключването на 1,3-дихлоропропен в приложение I към Директива 91/414/EИО на Съвета(текст от значение за ЕИП)ОБЯСНИТЕЛЕН МЕМОРАНДУМПриложеното проектопредложение за директива на Съвета се отнася до невключването на 1,3-дихлоропропен като активно вещество в позитивния списък (приложение І) към Директива 91/414/ЕИО на Съвета. Предложението за невключването се основава на редица опасения, установени по време на втората оценка на това активно вещество, което от септември 2007 г. не е одобрено.С Директива 91/414/ЕИО относно пускането на пазара на продукти за растителна защита се създава хармонизирана рамка за разрешаването и пускането на пазара на продукти за растителна защита. В член 8, параграф 2 от посочената директива се предвижда за период от 12 години изпълнението на работна програма за постепенното изследване на съдържащите се в пестицидите активни вещества, които са на пазара, за включването в приложение I към директивата. Регламент (ЕО) № 451/2000 и Регламент (ЕО) № 1490/2002 определят подробни правила за изпълнение на втория и третия етап на споменатата по-горе работна програма.1,3-дихлоропропен е едно от активните вещества, включени във втория етап на работната програма. По-специално, това вещество не е включено в приложение I към Директива 91/414/EИО с Решение 2007/619/EО на Комисията поради отделянето в околната среда на големи количества известни и неизвестни полихлорирани примеси, за които няма информация по отношение на тяхната устойчивост, токсикологично поведение, усвояемост от културите, натрупване, метаболитен път и остатъчно количество, както и незадоволителния характер на оценката на риска за потребителите и съществуващия риск от замърсяване на подпочвените води за птици, бозайници, водни организми и други нецелеви организми.През юни 2008 г. нотификаторът за активното вещество предостави ново досие според ускорената процедура, определена в Регламент (ЕО) № 33/2008. Досието беше оценено от определената за докладваща държава-членка (Испания) и от Европейския орган за безопасност на храните (ЕОБХ), които представиха своите заключения относно оценката на риска от 1,3-дихлоропропен на 30 септември 2009 г.Въпреки това допълнителните данни и информация, предоставени от нотификатора, не позволяват да бъдат отхвърлени всички конкретни опасения, довели до първото невключване. Поради това, на 9 юли 2010 г., Комисията представи на Постоянния комитет по хранителната верига и здравето на животните проекторешение на Комисията за невключването на 1,3-дихлоропропен в приложение I към Директива 91/414/EИО на Съвета.Комитетът не предостави становище и резултатите от гласуването са следните:-  14 държави-членки гласуваха „за“ (150 гласа)-  11 държави-членки гласуваха „против“ (154 гласа)-  2 държави-членки се въздържа (41 гласа)Следователно, съгласно член 19 от Директива 91/414/ЕИО и в съответствие с член 5 от Решение 1999/468/ЕО на Съвета, от Комисията се изисква да представи на Съвета предложение, свързано с мерките, които трябва да се предприемат, като Съветът има три месеца, в които да вземе решение чрез квалифицирано мнозинство.Проекторешението не подлежи на правото на контрол от страна на Европейския парламент (член 8 от Решение 1999/468/ЕО на Съвета).2010/0239 (NLE)Предложение заРЕШЕНИЕ НА СЪВЕТАза невключването на 1,3-дихлоропропен в приложение I към Директива 91/414/EИО на Съвета(текст от значение за ЕИП)СЪВЕТЪТ НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ,като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз,като взе предвид Директива 91/414/ЕИО на Съвета от 15 юли 1991 г. относно пускането на пазара на продукти за растителна защита[1], и по-специално член 8, параграф 2, четвъртата алинея от нея,като има предвид, че:1.  С Решение 2007/619/ЕО[2] на Комисията беше решено активното веществото 1,3-дихлоропропен да не бъде включено в приложение I към Директива 91/414/ЕИО. Решението бе взето в рамките на втория етап от работната програма, предвиден в Регламенти (ЕО) № 451/2000[3] и (ЕО) № 703/2001[4] на Комисията, с които се определят подробни правила за изпълнение на втория етап от работната програма, посочена в член 8, параграф 2 от Директива 91/414/ЕИО, и се установява списък с активните вещества, които трябва да бъдат оценени с оглед на евентуалното им включване в приложение І към Директива 91/414/ЕИО.2.  Първоначалният нотификатор подаде ново заявление в съответствие с член 6, параграф 2 от Директива 91/414/ЕИО и Регламент (ЕО) № 33/2008 на Комисията от 17 януари 2008 г. за определяне на подробни правила за прилагането на Директива 91/414/ЕИО на Съвета във връзка с редовна и ускорена процедура за оценката на активни вещества, които са били част от работната програма, посочена в член 8, параграф 2 от същата директива, но не са били включени в приложение I към нея [5] . Той поиска прилагането на ускорената процедура в съответствие с глава III от Регламент (ЕО) 33/2008 и представи актуализирано досие. Заявлението бе подадено до Испания, която е определена за докладваща държава-членка по силата на Регламент (ЕО) № 451/2000.3.  Посоченото заявление отговаря на съществените и процедурните изисквания по член 15 от Регламент (ЕО) № 33/2008 и е подадено в рамките на срока, определен във второто изречение от член 13 на посочения регламент.4.  Испания подложи на оценка подадените от нотификатора нови данни и информация и на 15 април 2009 г. представи допълнителен доклад.5.  Допълнителният доклад беше предмет на партньорска проверка от страна на държавите-членки и Европейския орган за безопасност на храните (наричан по-долу „ЕОБХ“) и беше представен на Комисията на 30 септември 2009 г. под формата на научен доклад на ЕОБХ за 1,3-дихлоропропен[6]. Този доклад бе разгледан от държавите-членки и от Комисията в рамките на Постоянния комитет по хранителната верига и здравето на животните и финализиран на 9 юли 2010 г. под формата на доклад на Комисията за прегледа на 1,3-дихлоропропен.6.  В новата оценка на докладващата държава-членка и новото заключение на ЕОБХ беше наблегнато върху опасенията, довели до невключването, които се дължат на отделянето в околната среда на големи количества известни и неизвестни полихлорирани примеси, за които няма информация по отношение на тяхната устойчивост, токсикологично поведение, усвояемост от културите, натрупване, метаболитен път и остатъчно количество, както и незадоволителния характер на оценката на риска за потребителите и съществуващия риск от замърсяване на подпочвените води за птици, бозайници, водни организми и други нецелеви организми.7.  Нова информация и данни бяха предоставени от нотификатора в актуализирано досие в отговор на опасенията, довели до невключването, и по-специално относно идентичността на някои от примесите, възможното ниво на остатъчни вещества в култури, риска от замърсяване на подпочвените води за птици, бозайници, водни организми и други нецелеви организми. Беше извършена нова оценка, чиито заключения бяха включени в допълнителния доклад и в заключението на ЕОБХ за 1,3-дихлоропропен.8.  Въпреки това допълнителните данни и информация, предоставени от нотификатора, не позволяват да бъдат отхвърлени всички конкретни опасения, довели до невключването.9.  По-специално, съществуват опасения за експозицията на потребителите във връзка с единадесет неидентифицирани производствени примеси. Също така не беше предоставена достатъчно информация по отношение на съществуващата опасност от замърсяване на подпочвените води във връзка с 1,3-дихлоропропен, неговият съответен продукт на разграждане (EZ)-3-хлоракрилова киселина и единадесет неидентифицирани производствени примеси, като съществува риск от преносимост по въздуха на дълги разстояния за десет от производствените примеси. В допълнение няма основания да се счита, че рискът за нецелевите организми е приемлив.10.  Комисията покани нотификатора да представи своите коментари относно резултатите от задълбочения преглед и относно своите намерения за или против по-нататъшна подкрепа за веществото. Също така, в съответствие с член 21, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 33/2008, Комисията покани нотификатора да представи коментарите си върху проектодоклада за прегледа. Нотификаторът представи своите коментари, които бяха разгледани внимателно.11.  Въпреки изложените доводи от страна на нотификатора обаче, изложените опасения не бяха отхвърлени и оценките, изготвени въз основа на предоставената и оценена информация по време на експертните срещи на ЕОБХ, не показват, че може да се очаква, че при предложените условия на употреба продуктите за растителна защита, съдържащи 1,3-дихлоропропен, като цяло отговарят на изискванията, определени в член 5, параграф 1, букви а) и б) от Директива 91/414/ЕИО.12.  Затова 1,3-дихлоропропенът не следва да бъде включен в приложение І към Директива 91/414/ЕИО.13.  Решение 2007/619/ЕО следва да бъде отменено.14.  Настоящото решение не накърнява правото за подаване на ново заявление по отношение на 1,3-дихлоропропен в съответствие с член 6, параграф 2 от Директива 91/414/ЕИО и глава II на Регламент (ЕО) № 33/2008.15.  Постоянният комитет по хранителната верига и здравето на животните не даде становище в рамките на срока, определен от неговия председател,ПРИЕ НАСТОЯЩОТО РЕШЕНИЕ:Член 11,3-дихлоропропенът не се включва като активно вещество в приложение I към Директива 91/414/ЕИО.Член 2Решение 2007/619/ЕО се отменя.Член 3Адресати на настоящото решение са държавите-членки.Съставено в Брюксел на […] година.За СъветаПредседател [1] ОВ L 230, 19.8.1991 г., стр. 1.[2] ОВ L 249, 25.9.2007 г., стр. 11.[3] ОВ L 55, 29.2.2000 г., стр. 25.[4] ОВ L 98, 7.4.2001 г., стр. 6.[5] ОВ L 15, 18.1.2008 г., стр. 5.[6] Европейски орган за безопасност на храните; Заключение относно партньорската проверка на оценката на риска от пестициди за активното вещество 1,3-дихлоропропен по искане на Европейската комисия. EFSA Journal 2009 г.; 7(10):1341. [стр. 102]. doi:10.2903/j.efsa.2009.1341. Публикувано онлайн на: www.eesc.europa.eu.