				|

		52014PC0721

			Предложение за РЕШЕНИЕ НА СЪВЕТА за разрешаване на Австрия, на Белгия и на Полша да ратифицират Будапещенската конвенция относно Договора за превоз на товари по вътрешните водни пътища (CMNI) или да се присъединят към нея /* COM/2014/0721 final - 2014/0345 (NLE) */

			   	ОБЯСНИТЕЛЕН
МЕМОРАНДУМ
1.           КОНТЕКСТ
НА
ПРЕДЛОЖЕНИЕТО
Комисията
предлага
Съветът да
разреши на Австрия
и на Полша да
ратифицират
Будапещенската
конвенция
относно
Договора за
превоз на
товари по
вътрешните
водни пътища
(CMNI) (наричана
по-нататък
Будапещенската
конвенция)
или да се
присъединят
към нея.
Будапещенската
конвенция
беше приета
от
дипломатическата
конференция,
организирана
съвместно от
Централната
комисия за
корабоплаване
по Рейн и
Дунавската
комисия в
сътрудничество
с
Икономическата
комисия за Европа
на
Организацията
на
обединените
нации.
Будапещенската
конвенция,
влязла в сила
на 1 април 2005 г.,
се доказа
като много
успешна и допринася
за доброто
функциониране
на вътрешния
пазар в
областта на
транспорта.
Предназначението
ѝ е да
хармонизира
между
европейските
държави
стандартите
по отношение
на
договорното
вътрешно
корабоплаване.
Единадесет
държави –
членки на
Съюза, а
именно
Белгия[1],
България,
Хърватия,
Чешката
република,
Франция,
Германия,
Унгария,
Люксембург,
Нидерландия,
Румъния и
Словакия, вече
са
договарящи
се страни по
нея. Кипър, Дания,
Естония,
Финландия,
Гърция,
Ирландия, Италия,
Латвия,
Литва, Малта,
Португалия,
Словения,
Испания,
Швеция и
Обединеното
кралство
посочиха
пред
Комисията, че
нямат вътрешни
водни пътища,
които да
попадат в приложното
поле на
Будапещенската
конвенция.
Австрия
и Полша
изразиха
неколкократно
своя интерес
да станат
страни по
Конвенцията;
тяхното
участие ще
спомогне за
широкото
прилагане на
този правен
инструмент с
ползи за
гражданите и
предприятията.
2.           РЕЗУЛТАТИ
ОТ
КОНСУЛТАЦИИТЕ
СЪС
ЗАИНТЕРЕСОВАНИТЕ
СТРАНИ И ОТ
ОЦЕНКИТЕ НА
ВЪЗДЕЙСТВИЕТО
Въпросът
за
присъединяването
на Австрия и
Полша към
Будапещенската
конвенция
беше
обсъждан
няколко пъти
на
заседанията
на Работната
група по
гражданскоправни
въпроси (Общи
въпроси).
Дори
държавите
членки, които
не възнамеряват
да станат
страни по
Конвенцията,
ще подкрепят
инициативата
на Комисията,
целяща да се
даде
възможност
на Австрия и
на Полша да
ратифицират
Конвенцията
или да се
присъединят
към нея.
Настоящото
предложение
получи също
така силната
подкрепа на
европейските
асоциации,
представляващи
сектора на
корабоплаването
по
вътрешните
водни пътища
(Европейския
съюз за речно
корабоплаване
и IVR –
международна
асоциация за
представителство
на взаимните
интереси на
сектора на корабоплаването
по
вътрешните
водни пътища
и на
застрахователите
и за водене
на регистър
на корабите,
плаващи по
вътрешните водни
пътища в
Европа).
3.           ПРАВНИ
ЕЛЕМЕНТИ НА
ПРЕДЛОЖЕНИЕТО
Член 29
от
Будапещенската
конвенция
съдържа
разпоредби
относно
избора на
приложимото
право от
страните по
договор за
превоз,
попадащ в
обхвата на
Конвенцията.
Тези
разпоредби
засягат
правилата,
установени в
Регламент
(ЕО) № 593/2008
относно
приложимото
право към
договорни
задължения
(Рим I)[2].
С оглед на
това
Будапещенската
конвенция е
споразумение,
което попада
частично в
изключителната
компетентност
на Европейския
съюз, и
държавите
членки не
могат да я
ратифицират
или да се
присъединяват
към нея без
разрешение
от Съюза
(член 2, параграф 1
от ДФЕС).
Комисията
отбелязва, че
Белгия е
ратифицирала
Будапещенската
конвенция на
5 август 2008 г. –
след
приемането и
влизането в
сила на
Регламента
Рим I на 24 юли
2008 г. Поради
това е
необходимо
да се
разгледа
даването на
разрешение
от Съюза и на
Белгия, така
че да се
коригира
сегашното
незаконосъобразно
положение.
Комисията
също така
отбелязва, че
само някои
държави
членки са
изразили
интерес да станат
страни по
Конвенцията.
Други държави
членки не
смятат, че
това е важно
за тях, понеже
считат, че
нямат
вътрешни
водни пътища,
които да попадат
е приложното
ѝ поле. Освен
това Конвенцията
не предвижда
възможността
Съюзът да
стане страна
по нея и във
всеки случай Комисията
не
възнамерява
на този етап
да предложи
да се приеме
Съюзът да
бъде обвързан
от нея по
какъвто и да
е друг начин.
В законодателство
на ЕС относно
корабоплаването
по
вътрешните
водни пътища
не съществува
единно
определение
за
вътрешните
водни пътища.
Приложимостта
на някои
директиви и
регламенти
по отношение
на водните пътища
е уредена
различно във
всеки правен
акт. Например
Директива
2006/87/ЕО относно
техническите
изисквания
за
плавателни
съдове по
вътрешни водни
пътища[3]
съдържа
списък на
водните
пътища,
спрямо които
тя се прилага
(приложение I).
Този списък
се основава
на
уведомленията
от държавите
членки, в
които те декларират
къде на
територията
им следва да
се прилага
Директивата.
От друга
страна, водните
пътища,
попадащи в
приложното
поле на Директива
96/50/ЕО относно
хармонизирането
на условията
за
получаване
на
национално
удостоверение
за капитан на
плавателен
съд за превоз
на стоки и
пътници по
вътрешноводни
пътища в
Общността[4], се
определят по
различен
начин. По
принцип
Директивата
се прилага за
всички водни
пътища в ЕС с
изключение
на река Рейн
и на други
водни пътища,
посочени в
приложение II
към
Директива 91/672/ЕИО.
Съюзът
може по
изключение
да разреши на
една или
няколко
държави
членки да
станат страни
по
Конвенцията.
В този случай
изключителната
компетентност
се
ограничава
до една
разпоредба, а
разрешението
не представлява
пречка за
прилагането
на външната политика
на Съюза в
областта на
съдебното
сътрудничество
по
граждански и
търговски
дела. Исканията
на Австрия и
на Полша са
обосновани
по-специално
предвид на
това, че
други държави
членки
станаха
страни по
Конвенцията
преди
приемането
на Регламент
(ЕО) № 593/2008. Настоящото
разрешение
не би
трябвало да засяга
изключителната
компетентност
на Съюза и се
отнася до
много
специфична
ситуация.
С оглед
на това
адресати на
решението на
Съвета са
само Австрия,
Белгия и
Полша.
Съгласно
член 30 от
Будапещенската
конвенция
договарящите
се държави
имат възможност
да правят
заявления
относно
приложното
поле на
Конвенцията.
Когато се
присъединяват
към
Конвенцията,
съответните
държави членки
могат да
направят
допустимите
съгласно
разпоредбите
ѝ заявления,
които считат
за
необходими.
Текстът на
тези
заявления следва
да бъде
приложен към
решението на
Съвета. […]
2014/0345 (NLE)
Предложение
за
РЕШЕНИЕ
НА СЪВЕТА
за
разрешаване
на Австрия,
на Белгия и
на Полша да
ратифицират
Будапещенската
конвенция
относно
Договора за
превоз на
товари по
вътрешните
водни пътища
(CMNI) или да се
присъединят
към нея
СЪВЕТЪТ
НА ЕВРОПЕЙСКИЯ
СЪЮЗ,
като
взе предвид
Договора за
функционирането
на
Европейския
съюз, и
по-специално
член 2,
параграф 1 и
член 81,
параграф 2 от
него, във връзка
с член 218,
параграф 6,
буква а) от
него,
като
взе предвид
предложението
на Европейската
комисия,
като
взе предвид
одобрението
на Европейския
парламент [5],
като
има предвид,
че:
(1)       Съюзът
работи за
установяването
на общо съдебно
пространство
въз основа на
принципа на
взаимно
признаване
на съдебни
решения.
(2)       Будапещенската
конвенция
относно
Договора за
превоз на
товари по
вътрешните
водни пътища
(CMNI) (наричана
по-нататък
Будапещенската
конвенция) е
ценен
инструмент
за насърчаване
на
корабоплаването
по
вътрешните
водни пътища
в Европа.
(3)       Съюзът
разполага с
изключителна
компетентност,
поне що се отнася
до член 29 от
Будапещенската
конвенция
относно
Договора за
превоз на
товари по вътрешните
водни пътища
(CMNI), доколкото
тези разпоредби
засягат
правилата,
установени в
Регламент
(ЕО) № 593/2008
относно
приложимото
право към
договорни
задължения
(Рим I)[6].
(4)       В
Будапещенската
конвенция не
могат да участват
регионални
организации
за икономическа
интеграция. В
резултат на
това Съюзът
не може да
стане
договаряща
се страна по нея.
(5)       Предвид
на това на
държавите
членки, които
имат
плавателни
вътрешни водни
пътища,
попадащи в
приложното
поле на тази
конвенция,
следва да
бъде
разрешено да
я ратифицират
или да се
присъединят
към нея.
(6)       Единадесет
държави –
членки на
Съюза, а именно
Белгия,
България,
Хърватия,
Чешката република,
Франция,
Германия,
Унгария, Люксембург,
Нидерландия,
Румъния и
Словакия, са
договарящи
се страни по
Будапещенската
конвенция.
(7)       Белгия
е
ратифицирала
Конвенцията
на 5 август 2008 г.,
т.е. след
приемането
на
Регламента Рим
I. Поради това
е необходимо
Съветът да разреши
ex post на Белгия
да
ратифицира
Будапещенската
конвенция.
(8)       Австрия
и Полша,
които имат
плавателни
вътрешни
водни пътища,
попадащи в
приложното поле
на
Будапещенската
конвенция,
изразиха
интереса си
да станат
договарящи
се страни по
нея.
(9)       Останалите
държави –
членки на
Съюза,
посочиха, че
нямат
вътрешни водни
пътища, които
да попадат в
обхвата на
Будапещенската
конвенция, и
поради това
нямат
интерес да я
ратифицират
или да се
присъединят
към нея.
(10)      В
Будапещенската
конвенция е
предвидена възможността
договарящите
се държави да
правят
заявления по
отношение на
приложното ѝ
поле. С оглед
на това при
присъединяването
си към
Конвенцията
Австрия и
Полша следва
да направят
допустимите
съгласно
разпоредбите
ѝ заявления,
които считат
за
необходими.
Текстът на
тези заявления
следва да
бъде
приложен към
настоящото
решение.
(11)     Обединеното
кралство и
Ирландия са
обвързани от
Регламент
(ЕО) № 593/2008 от 17 юни
2008 г. относно
приложимото
право към
договорни
задължения
(Рим I) и поради
това
участват в
приемането
на настоящото
решение.
(12)     В
съответствие
с членове 1 и 2
от Протокол №
22 относно
позицията на
Дания,
приложен към
Договора за
Европейския
съюз и към
Договора за
функционирането
на
Европейския
съюз, Дания
не участва в
приемането
на настоящото
решение и не
е обвързана
от него, нито
от неговото
прилагане,
ПРИЕ
НАСТОЯЩОТО
РЕШЕНИЕ:
Член 1
1.
Съветът
разрешава на
Австрия, на
Белгия и на
Полша да
ратифицират
Будапещенската
конвенция
относно
Договора за
превоз на товари
по
вътрешните
водни пътища
(CMNI) или да се присъединят
към нея, при
спазване на
условията,
посочени в
член 2.
2.
Текстът на
Конвенцията
се съдържа в
приложение I
към
настоящото
решение.
Член
2
Съветът
разрешава на
Австрия и на
Полша, когато
ратифицират
Будапещенската
конвенция
или се
присъединяват
към нея, да
направят
съответните
заявления,
допустими
съгласно
разпоредбите
ѝ.
Адресати
на
настоящото
решение са
Австрия,
Белгия и
Полша.
Съставено
в Брюксел на […] година.
                                                                       За
Съвета
                                                                       Председател
[1]               Съгласно
уебсайта на
Икономическата
комисия за
Европа на ООН
Белгия е
ратифицирала
Будапещенската
конвенция на
5 август 2008 г.,
т.е. след
влизането в сила
на Регламент
(ЕО) № 593/2008
относно
приложимото
право към
договорни
задължения
(Рим I).
[2]               ОВ L 177, 4.7.2008 г.,
стр. 6.
[3]               ОВ L 389, 30.12.2006 г.,
стр. 1 – 260.
[4]               ОВ L 235, 17.9.1996 г.,
стр. 31 – 38.
[5]               ОВ C […], […], стр. […].
[6]               ОВ L 177, 4.7.2008 г.,
стр. 6.
Будапещенска
конвенция
относно
Договора за
превоз на
товари по
вътрешните
водни пътища
(CMNI)
Приета
от
Дипломатическата
конференция, организирана
съвместно от
ЦККР,
Дунавската
комисия и ИКЕ
на ООН,
проведена в
Будапеща
през периода
25 септември – 3
октомври 2000 г.
Страните
– участнички
в тази
конвенция,
Вземайки
предвид
препоръките,
съдържащи се
в
Заключителния
акт на
Съвещанието
за сигурност
и сътрудничество
в Европа от 1
август 1975 г.
относно съгласуването
на правните
режими в
интерес на
развитието
на превозите
между
страните –
членки на
Централната
комисия за
корабоплаване
по Рейн, и
Дунавската
комисия, в
сътрудничество
с
Икономическата
комисия за Европа
на
Организацията
на
обединените
нации,
Съзнавайки
необходимостта
и
целесъобразността
от установяване
на единни
правила,
касаещи
договора за
превоз на
товари по
вътрешните
водни пътища,
Решиха с тази цел
да подпишат
настоящата
конвенция,
като се
споразумяха
за следното:
ГЛАВА
I ОБЩИ
ПОЛОЖЕНИЯ
Член 1
Определения
По
смисъла на
тази
конвенция
(1)
„договор за
превоз“
означава
всеки
договор
независимо
от неговото
наименование,
по силата на който
превозвачът
се задължава
да превози
товар по
вътрешни
водни пътища
срещу заплащане
на навло;
(2)
„превозвач“
означава
всяко лице, с
което или от
името на
което
товародателят
е сключил
договор за
превоз на
товари по
вътрешни
водни пътища;
(3)
„фактически
превозвач“
означава
всяко лице,
различно от
служител или
агент на
превозвача,
на което
превозвачът
е възложил
извършването
на превоза
изцяло или
частично;
(4)
„товародател“
е всяко лице,
което от
името или за
сметка на
което е бил
сключен
договорът за
превоз с
превозвача;
(5)
„товарополучател“
е лицето,
упълномощено
да получи
товара;
(6)
„транспортен
документ“ е
документът,
който служи
за доказване
на договора
за превоз на
товари и
приемането
или
натоварването
на товара на
кораба от
превозвача,
съставен във
вид на
коносамент
или
товарителница,
или във вид
на какъв да е
друг
използващ се
в
търговската
практика
документ;
(7)
терминът
„товар“ не
включва нито
влачените или
тласкаеми
кораби, нито
багажа и
транспортните
средства на
превозваните
пътници; когато
товарите са
обединени в
контейнер, палет
или подобни
съоръжения
за транспортиране
или опаковка,
то понятието
„товар“ включва
и последните,
ако те са
предоставени
от
товародателя;
(8)
„писмена
форма“ означава,
освен ако
друго не е
уговорено между
заинтересованите
страни,
предаване на
информация с
помощта на
електронно,
оптическо
или каквото и
да било друго
аналогично
средство за
връзка,
включително,
но не само
телеграф,
телефакс,
телекс,
електронна поща
или
електронен
обмен на
данни (ЕОД),
при условие
че тази
информация е
достъпна за
прочитане и
заинтересованите
страни могат
да се позоват
на нея;
(9)
„законодателство
на държавата,
приложимо в
съответствие
с тази
конвенция“,
означава действащите
правни норми
в дадена
държава, с
изключение
на нормите на
международното
частно право
на дадената
държава.
Член 2
Област на
приложение
(1)
Тази
конвенция се
прилага по
отношение на всеки
договор за
превоз, по
силата на
който пристанището
на
натоварване
или мястото на
приемане на
товара и
пристанището
на разтоварване
или мястото
на предаване
на товара са разположени
в две
различни
държави, от
които поне
едната е
държава –
участничка в
тази
конвенция. Ако
договорът
предвижда
избор между
няколко
пристанища
на
разтоварване
или
съответно
места на
предаване на
товара, то за
пристанище
на
разтоварване
или за място
на предаване
се приема
това
пристанище или
място, в
което е
извършено
фактическото
предаване на
товара.
(2)
Тази
конвенция се
прилага, ако
предмет на договора
за превоз е
превозът на
товари без
извършването
на претоварни
операции
както по
вътрешните
водни пътища,
така и по
водните
пътища,
подчинени на
режима за
извършване
на морски
превози, при
спазване на
условията,
предвидени в
ал. 1, с
изключение
на случаите,
когато:
а)      в съответствие
с
приложимото
морско право е
бил съставен
морски
коносамент,
или когато
б)      разстоянието,
което
предстои да
се измине по
водния път,
подчинен на
режима на
морските
превози, е
по-дълго.
(3)
Тази
конвенция се
прилага
независимо
от националната
принадлежност,
мястото на
регистрация,
пристанището
на домуване
на кораба или
от факта, дали
корабът е
морски или за
вътрешно
корабоплаване,
и независимо
от
националната
принадлежност,
местоживеенето,
местонахождението
или
местопребиваването
на превозвача,
товароизпращача
или
товарополучателя.
ГЛАВА
II
ПРАВА
И ЗАДЪЛЖЕНИЯ
НА СТРАНИТЕ
ПО ДОГОВОРА
Член
3
Приемане,
превоз и
предаване на
товара
(1)
Превозвачът
е длъжен да
превози
товара в определения
срок и до
определеното
местоназначение
и да го
предаде на
товарополучателя
в същото
състояние, в
което е бил
получен от
него.
(2)
В случай
на липса на
друга
уговорка
приемането и
предаването
на товара се
извършва на
борда на
кораба.
(3)
Превозвачът
има право да
определи
какъв кораб
да бъде
използван. Той е
обвързан със
задължението
преди и в
началото на
рейса да
прояви
дължимата
грижа, като
вземе
предвид
характера на
подлежащия
за превоз
товар, да
обезпечи възможността
на кораба да
поеме товара,
неговата
мореходност,
оборудването
и комплектоването
с екипаж,
които да
съответстват
на изискванията
на
действащите
норми, както
и да притежава
националните
и
международните
разрешителни,
необходими
за превоза на
съответния
товар.
(4)
Ако е
уговорено, че
превозът
трябва да се
извърши с
определен
кораб или тип
кораб, превозвачът
може да
товари или претоварва
товара
изцяло или
частично на
друг кораб
или друг тип
кораб без
съгласието на
товародателя
само в
следните
случаи:
а)      при
обстоятелства,
като ниско
ниво на водата,
сблъсък или
друга пречка
за
корабоплаването,
непредвидими
в момента на
сключването на
договора за
превоз, и при
настъпването
на които е
наложително
товарене или
претоварване
с оглед
изпълнението
на договора,
в случай че
превозвачът
не е могъл да
получи в
разумен срок
указанията
на
товародателя;
или
б)      когато
това
съответства
на обичаите на
пристанището,
в което се
намира
корабът.
(5)
При
условия на
изпълнение
на
задълженията
на
товародателя
превозвачът
е длъжен да подсигури
така
товаренето,
подреждането
и
закрепването
на товара, че
да не
застрашават
сигурността
на кораба.
(6)
Превозвачът
има право да
превозва
товари на
палубата или
в безпалубни
кораби само в
случай, че
това е било договорено
с
товародателя
или
съответства
на
търговските
обичаи, или
се изисква по
силата на
действащите
норми.
Член 4
Фактически
превозвач
(1)
Договор,
съответстващ
на определението,
посочено в
ал. 1 на чл. 1, и
сключен между
превозвача и
фактическия
превозвач, е договор
за превоз по
смисъла на
тази конвенция. За
целите на
такъв
договор
всички
разпоредби
на
конвенцията,
отнасящи се
до товародателя,
се прилагат
по отношение
на
превозвача.
Нормите,
отнасящи се
до превозвача,
се прилагат
по отношение
на фактическия
превозвач.
(2)
В
случаите,
когато
превозвачът
е възложил извършването
на превоза
или на част
от него на
фактическия
превозвач,
независимо
от факта, че
за това е бил
упълномощен
по силата на
договора за
превоз, той носи
отговорност
за целия
превоз в
съответствие
с
положенията
на тази
конвенция. Всички
разпоредби
на тази
конвенция,
отнасящи се
до
отговорността
на
превозвача,
ще се
прилагат и по
отношение на
фактическия превозвач
за превоза,
извършен от
него.
(3)
Във
всички
случаи
превозвачът
е задължен да
информира
товародателя
относно
факта на
възлагане на
извършването
на превоза, изцяло
или частично,
на
фактическия
превозвач.
(4)
Всяко
споразумение
с
товародателя
или товарополучателя,
разширяващо
отговорността
на превозвача
в
съответствие
с
разпоредбите
на тази конвенция,
има сила и за
фактическия
превозвач
само в
размера, за
който
последният е
изразил
изричното си
съгласие в
писмена форма.
Фактическият
превозвач
има право на
всички
възражения
на
превозвача,
произтичащи
от договора
за превоз.
(5)
В тези
случаи и в
този размер,
в които превозвачът
и
фактическият
превозвач
носят отговорност,
тяхната
отговорност
е солидарна. Разпоредбата
на този член
не погасява
правото на
обратни
искове в отношенията
между
превозвача и
фактическия
превозвач.
Член 5
Срок за
предаване на
товара
Превозвачът
е длъжен да
предаде
товара в срока,
определен в
договора за
превоз, или
ако този срок
не е бил
уговорен, в
срок, който би
било разумно
да се иска от
грижливия
превозвач,
предвид
обстоятелствата
на рейса и
безпрепятственото
корабоплаване.
Член 6
Задължения
на
товародателя
(1)
Товародателят
е длъжен да
заплати
сумите, дължими
по силата на
договора за
превоз.
(2)
Товародателят
е длъжен да
предостави
на превозвача
преди
предаването
на товара
следните
данни за товара,
подлежащ за
превоз, в
писмена
форма:
а)       размерите,
броя или
теглото и
специфичното
тегло на
товара;
б)       маркировката,
необходима
за
идентифицирането
на товара;
в)       характера,
особеностите
и свойствата
на товара;
г)      указания,
касаещи
митническия
и административния
режим,
приложими по
отношение на товара;
д)       други
необходими
сведения,
които се
посочват в
транспортния
документ.
Освен
това
товародателят
е длъжен да
предаде на
превозвача
по време на
предаването на
товара
всички
необходими
документи,
съпровождащи
товара.
(3)
Товародателят
е длъжен, ако
това се
изисква от
характера на
товара
предвид
договорените
транспортни
операции, да
опакова товара
по такъв
начин, че да
предотврати
липсата му
или
повреждането
му от момента
на
приемането
му от
превозвача
до предаването,
и да изключи
възможността
да бъдат
причинени
щети на
кораба или на
останалия
товар. Освен
това
товародателят
е длъжен
предвид
уговорения
превоз да
предвиди
надлежна маркировка
в
съответствие
с
прилаганите международни
или
национални
норми или в случай
на липса на
такива норми
в съответствие
с
общоприетите
в
корабоплаване
по вътрешните
водни пътища
правила и
обичаи.
(4)
Товародателят
е длъжен да
натовари,
подреди и
закрепи
товара в
съответствие
с практиката
на корабоплаване
по
вътрешните
водни пътища,
освен ако в
договора за
превоз не е
посочено
друго.
Член 7
Опасен и
замърсяващ
околната
среда товар
(1)
В случай
че предстои
извършване
на превоз на
опасен или
замърсяващ
околната
среда товар,
товародателят
е длъжен преди
предаването
на товара в
допълнение
към сведенията,
предвидени в
ал. 2 на чл. 6,
ясно да информира
превозвача в
писмена
форма за опасните
свойства на
товара и
риска от
замърсяване
на околната
среда, а също
така относно
предпазните
мерки, които
следва да се
предприемат.
(2)
Ако за
превоза на
опасния или
замърсяващия
околната
среда товар
се изисква
разрешение,
то
товародателят
предава
необходимите
документи не
по-късно от
момента на
предаването
на товара.
(3)
Ако
продължаването
на превоза,
разтоварването
или предаването
на опасния
или
замърсяващ
околната среда
товар станат
невъзможни
поради липса
на
административно
разрешение,
разходите за
връщане в
пристанището
на натоварване
или в
най-близкото
място, където
товарът може
да бъде
разтоварен и
предаден или
унищожен, се
възлагат на
товародателя.
(4)
При
наличие на
непосредствена
опасност за
човешкия
живот,
имущество
или околната
среда
превозвачът
има право да
разтовари или
обезвреди
товара или в
случай че
такава мярка
съответства
на степента
на опасност,
която
представлява
товарът – да
го унищожи,
даже ако
преди
приемането
на товара
превозвачът
е бил
информиран
или по
какъвто и да
е друг начин
е узнал за
опасния
характер или
замърсяващите
характеристики
на този
товар.
(5)
В случай
че в полза на
превозвача
възникне право
да предприеме
мерките,
предвидени
по-горе в ал. 3
или 4, той може
да иска
възстановяване
на причинените
му щети.
Член 8
Отговорност
на
товародателя
(1)
Товародателят,
макар и без
да е допуснал
някаква
грешка, която
би могла да
му бъде вменена
във вина,
носи
отговорност
за вредите и
разноските,
понесени от
превозвача
или от
фактическия
превозвач по
силата на
факта, че:
а)         сведенията
или
информацията,
посочени в ал.
2 на чл. 6 или в
ал. 1 на чл. 7,
липсват или
пък са неточни
и непълни;
б)         опасният
или
замърсяващият
околната
среда товар
не е бил
маркиран или
означен в
съответствие
с
прилаганите
международни
или
национални
норми или пък
в случай на
липса на
такива норми
в
съответствие
с правилата и
практиката
на
корабоплаването
по
вътрешните
водни пътища;
в)         необходимите
документи,
съпровождащи
товара,
липсват или
са неточни и
непълни.
Превозвачът
не може да се
позовава на
отговорността
на
товародателя,
ако е
установена
вината на
самия
превозвач,
неговите агенти
или
служители. Същото
правило се
прилага и по
отношение на
фактическия
превозвач.
(2)
Товародателят
отговаря за
действията
или
бездействията
на лицата,
които той
наема за
решаване на
задачите и
изпълнението
на задълженията,
предвидени в
чл. 6 и 7, като за
свои
собствени
действия или
бездействия,
ако тези лица
действат в рамките
на своите
служебни
задължения.
Член
9
Разваляне
на договора
от
превозвача
(1)
Превозвачът
може да
развали
договора за превоз,
ако
товародателят
не е изпълнил
задълженията
си,
предвидени в
ал. 2 на чл. 6 или
в ал. 1 и 2 на чл. 7.
(2)
Ако
превозвачът
се възползва
от правото си
на разваляне
на договора,
той може да
разтовари
товара за
сметка на
товародателя
и да
претендира
за изплащането
на следните
суми:
а)       една
трета от
договореното
навло; или
б)       допълнително
към
разходите за
престой (демюрейдж)
– компенсация,
равняваща се
на
стойността
на допълнителните
разходи и
загуби, а
също така в
случаите,
когато
рейсът вече е
започнал,
навло, пропорционално
на
фактически
изминатото разстояние.
Член 10
Предаване на
товара
(1)
Независимо
от
задълженията
на товародателя
по ал. 1 на чл. 6
товарополучателят,
който след
пристигането
на товара в
местоназначението,
изисква
предаването
му, отговаря
в съответствие
с договора за
превоз за
плащането на навлото
и другите
такси, имащи
връзка с товара,
включително
за покриване
на щетите по
обща авария. В
случай че
транспортният
документ
липсва или
ако такъв не
е бил
предоставен,
товарополучателят
носи
отговорност
за плащането
на навлото,
договорено с
товародателя,
ако размерът
му
съответства
на пазарната
цена.
(2)
Предоставянето
на товара в
разпореждане
на
товарополучателя
в съответствие
с договора за
превоз или с
търговските
обичаи или в
съответствие
с административните
правила,
прилагащи се
в пристанището
на
разтоварване,
има
значението
на предаване
на товара. Принудителното
предаване на
товара на
орган на
власт или на
трето лице
също се счита
за предаване
на товара.
ГЛАВА
III
ТРАНСПОРТНИ
ДОКУМЕНТИ
Член 11
Характер и
съдържание
(1)
Превозвачът
издава за
всеки превоз
на товар,
регулиран от
тази
конвенция,
транспортен
документ; той е
длъжен да
издаде
коносамент
само по молба
на
товародателя
и ако така е
било
уговорено
преди
натоварването
или преди
приемането
на товара за
превоз. Липсата на
транспортен
документ или
непълното му
оформяне не
влияят на
действителността
на договора
за превоз.
(2)
Оригиналът
на
транспортния
документ се
подписва от
превозвача
или капитана
на кораба или
от лице,
упълномощено
от
превозвача. Превозвачът
може да
поиска
товародателят
да завери
оригинала
или копието
на документа. Подписът
може да бъде
поставен
ръчно, във вид
на факсимилен
печат, набит
или
щемпелован,
поставен във
вид на
символи или
нанесен с
помощта на каквото
и да било
друго
механично
или електронно
средство, ако
това не е
забранено от законодателството
на държавата,
където се
издава
транспортният
документ.
(3)
Транспортният
документ
удостоверява
до доказване
на
противното
сключването
и
съдържанието
на договора
за превоз, а
също така
факта на приемане
на товара за
превоз от
превозвача. В
частност
използва се
като основа
за презумпцията,
че товарът е
приет за
превоз в състоянието,
в което е
описан в
транспортния
документ.
(4)
В
случаите,
когато
транспортният
документ е
коносамент,
единствено
той се счита
за определящ
отношенията
между
превозвача и товарополучателя. Условията
на договора
за превоз
определят
отношенията
между превозвача
и
товародателя.
(5)
Транспортният
документ
освен
наименованието
си съдържа и
следните
реквизити:
а)      наименованието
(фирмата),
адреса,
седалището
или адреса на
управление
на
превозвача и
товародателя;
б)       наименованието
(фирмата) на
товарополучателя;
в)      името
или номера на
кораба, на
който
товарът е
натоварен,
или указание
в
транспортния
документ, че
товарът е бил
приет от
превозвача,
ако още не е
натоварен на
борда на
кораба;
г)      пристанището
на товарене
или мястото
на приемане
на товара и
пристанището
на разтоварване
или мястото
на предаване;
д)      обичайното
наименование
на вида на
товара и
начин на
опаковането
му и в случай
че товарът е
опасен или
замърсяващ
околната среда,
неговото
обозначение
в
съответствие
с
действащите
норми или в
случай на
липса на такива
норми
неговото
общо
наименование;
е)      размерите,
броя или
теглото, а
също така идентификационната
маркировка
на товара, приет
на борда или
приет за
превоз;
ж)     в
съответните
случаи
декларация
за това, че
товарът
трябва или
може да се
превозва на палубата
или в
безпалубни
кораби;
з)       договореностите
относно
навлото;
и)      за
товарителниците
– точно
указание
дали те са
оригинал или
копие; за
коносаментите
– броя
оригинални
екземпляри;
й)      мястото
и датата на
издаване.
Липсата
на един или
няколко
реквизита,
съдържащи се
в дадената
алинея, не
оказва
влияние на
юридическия
характер на
транспортния
документ по
смисъла на
ал. 6 от чл. 1 на
тази конвенция.
Член 12
Уговорки на
превозвача
като реквизит
на
транспортните
документи
(1)
Превозвачът
има право да
впише в
транспортния
документ
допълнителни
забележки
относно:
а)      размерите,
броя или
теглото на
товара, ако има
основание да
подозира, че
посочените
от товародателя
сведения са
неточни или
ако липсват
достатъчно
средства за
проверяването
на тези
сведения, в
случаите,
когато този
товар не е
бил преброен,
премерен или
претеглен в
присъствието
на
превозвача, или
когато без
конкретна
договореност
за това
размерите
или теглото
са били
определени
на основата
на
измерването
на газенето
на кораба;
б)      неясна
или нетрайно
нанесена идентификационна
маркировка
върху самия товар
или в случай,
че
последният е
опакован – на
опаковката,
на съда или
на
контейнера, в
който е
поставен;
в)       външното
състояние на
товара.
(2)
В случай
че
превозвачът
пропусне да
отбележи
външното
състояние на
товара или не
впише
забележките
си по този
повод, се счита,
че той е
посочил в
транспортния
документ, че
външното
състояние на
товара е добро.
(3)
В
случаите,
когато в
съответствие
с данните,
съдържащи се
в
транспортния
документ, товарът
е бил
поставен в
контейнер
или в
трюмовете на
кораба и
последните
са пломбирани
от трети
лица,
различни от
превозвача,
неговите
служители
или агенти, и
ако нито
контейнерът,
нито
пломбите са
повредени при
пристигане
на товара в
пристанището
на
разтоварване
или мястото
на предаване,
се счита, че
липсите или
повреждането
на товара не
са настъпили
по време на
превоза.
Член 13
Коносамент
(1)
Оригиналите
на
коносамента
са ценни книги,
издадени на
заповед, на
приносител
или на името
на
товарополучателя.
(2)
В
мястото на
предаване
товарът се
предава само
срещу
предявяване
на първия от
оригиналите
на
коносамента, като
впоследствие
предаването
на товара не
може да бъде
претендирано
срещу представянето
на другите
оригинали.
(3)
В
случаите,
когато
товарът е в
разпореждане
на
превозвача,
предаването
на коносамента
на лицето,
което този
превозен
документ легитимира
като
товарополучател,
има последствията
на предаване
на товара, що
се касае до
придобиването
на права
върху него.
(4)
В
случаите,
когато
коносаментът
е бил предаден
на трето
лице,
включително
и на товарополучателя,
което е
действало
добросъвестно,
разчитайки
на
съдържащото
се в
коносамента
описание на
товара, не се
допуска
оборване на
презумпцията,
визирана в
ал. 3 на чл. 11 и в ал.
2 на чл. 12.
ГЛАВА
IV ПРАВО НА
РАЗПОРЕЖДАНЕ
С ТОВАРА
Член 14
Титуляр на
правото на
разпореждане
(1)
Товародателят
има право да
се
разпорежда с
товара; в частност
той може да
поиска
превозвачът да
прекрати
превоза на
товара, да
промени мястото
на
предаването
или да
предаде товара
не на този
получател,
който е
посочен в транспортния
документ.
(2)
Товародателят
губи
предоставеното
му право да
се
разпорежда с
товара от
момента, в който
товарополучателят
след
пристигането
на товара в
местоназначението
е поискал
предаването
на товара, и:
а)      в
случай на
превоз по
товарителница
– от момента
на предаването
на оригинала
и на
товарополучателя;
б)      в
случай на
превоз по
коносамент –
от момента, в
който
товародателят
предаде всички
намиращи се у
него
оригинали на
друго лице.
(3)
Чрез
включване на
съответна
уговорка в товарителницата
товародателят
може в момента
на
издаването
на
последната
да се откаже
от своето
право на
разпореждане
в полза на
товарополучателя.
Член
15
Условия
за
упражняване
на правото на
разпореждане
С оглед
упражняване
правото си на
разпореждане
товародателят
или в
случаите,
предвидени в
ал. 2 и 3 на чл. 14 –
товарополучателят,
е длъжен:
а)      в
случаите,
когато е бил
издаден
коносамент,
да представи
всички
оригинали на
коносамента
преди
пристигането
на товара в
предвиденото
място на
предаване;
б)      в
случаите,
когато е бил
издаден друг
вид превозен
документ,
различен от
коносамента,
да представи
този
документ,
като същият
трябва да
съдържа
новите
указания до
превозвача;
в)      да
възстанови
на
превозвача
всички разходи
и загуби,
произтичащи
от
изпълнението
на тези
указания;
г)      в
случай на
разтоварване
преди
пристигането
на товара в
предвиденото
място за
предаване да
заплати
пълния размер
на
договореното
навло, освен
ако в договора
за превоз не
е било
уговорено
друго.
ГЛАВА
V ОТГОВОРНОСТ
НА
ПРЕВОЗВАЧА
Член 16
Отговорност
при щети
(1)
Превозвачът
носи отговорност
за загуби в
случаите на
липса или повреждане
на товара,
възникнали
от момента на
приемане на
товара за
превоз до
момента на
предаването
или
настъпили в
резултат от
забавяне на
изпълнение
на
задължението
за предаване
на товара,
освен ако
превозвачът не
докаже, че
загубата е
обусловена
от обстоятелства,
които
грижливият
превозвач не е
могъл да
избегне и
чиито
последствия
не е могъл да
предотврати.
(2)
Отговорността
на
превозвача
за загуби в случаите
на липси или
повреждане
на товара преди
натоварването
на кораба или
след
разтоварването
се определя в
съответствие
с правото,
приложимо
към договора
за превоз.
Член 17
Служители и
агенти
(1)
Превозвачът
отговаря за
действията и
бездействията
на
служителите
и агентите,
от чиито
услуги се
ползва при
изпълнението
на договора
за превоз,
като за свои
лични действия
и
бездействия,
при
положение че
тези лица
действат в
рамките на
своите
служебни задължения.
(2)
В
случаите,
когато
превозът се
извършва от фактически
превозвач в
съответствие
с чл. 4,
превозвачът
също носи
отговорност
за
действията и
бездействията
на фактическия
превозвач,
неговите
служители и агенти,
действащи в
рамките на
своите служебни
задължения.
(3)
В
случаите,
когато иск е
предявен
срещу служителите
и агентите на
превозвача
или фактическия
превозвач,
тези лица, след
като докажат,
че са
действали в
рамките на
своите
служебни
задължения,
имат право да
се позоват на
основанията
за освобождаване
от
отговорност,
предвидени
за превозвача
или
фактическия
превозвач в
тази конвенция,
като по
отношение на
тях имат сила
и установените
ограничения
на
отговорността.
Пилот, който
се назначава
от
компетентен орган
и който не
може да бъде
избиран
свободно, не
се счита за
служител или
агент по смисъла
на ал. 1.
Член 18
Особени
случаи на
освобождаване
от отговорност
(1)
Превозвачът
и фактическият
превозвач се
освобождават
от отговорност,
ако липсата,
повредата
или закъснението
за предаване
на товара са
в резултат на
едно от
изброените
по-долу
обстоятелства
или рискове:
а)      действие
или
бездействие
на
товародателя,
товарополучателя
или лицето,
упълномощено
да се
разпорежда с
товара;
б)      обработка,
товарене,
подреждане
или разтоварване
на товара от
товародателя
или товарополучателя
или от трети
лица,
действащи по
нареждане на
товародателя
или товарополучателя;
в)      превозване
на товара на
палубата или
в открити
трюмове, ако
това е било договорено
с
товародателя
или
съответства
на
търговските
обичаи, или
пък се
изисква от
действащите
норми;
г)      от
естеството
на товарите,
с което е
свързана
пълната или
частичната
липса или
повреждане, в
частност – счупване,
ръждясване,
загниване,
изсушаване,
изтичане,
естествени
загуби при
транспортирането
(на обем или
тегло) или от
въздействието
на паразити
или гризачи;
д)      при
липса или
дефекти на
опаковката,
когато
товарът по
силата на
свойствата
си е подложен
на загуби или
повреждане,
при липса на
опаковка или
наличие на
дефекти по
нея;
е)       при
недостатъчна
или неточна
идентификационна
маркировка
на товара;
ж)     при
провеждане
на операции
или опити за
провеждане
на операции
по спасяване
на човешки
живот или
имущество по
вътрешните
водни пътища;
з)       при
превоз на
живи животни,
с изключение
на случите,
когато
превозвачът
не е предприел
съответните
мерки или не
е спазил
инструкциите,
уговорени в
договора за
превоз.
(2)
Ако
предвид
фактическите
обстоятелства
вредата е
била нанесена
в резултат на
едно или
повече от
изброените в
ал. 1 на този
член
обстоятелства
или рискове,
то се счита,
че тази вреда
е била предизвикана
от
обстоятелства
или риск, които
превозвачът
не е бил в
състояние да
избегне и
чиито
последствия
не е могъл да предотврати.
Тази
презумпция
губи силата
си, ако
страната,
която е
претърпяла
щети, докаже,
че нанесената
ѝ щета не е
или не е
преимуществено
в резултат на
едно от
обстоятелствата
или един от
рисковете,
изброени в
ал. 1 на този
член.
Член 19
Изчисляване
на
обезщетението
(1)
В
случаите,
когато
превозвачът
носи отговорност
за пълната
загуба на
товар,
сумата, която
следва да
плати като
обезщетение,
е равна на
цената на
товара в
мястото и в
деня на
предаването
му в
съответствие
с договора за
превоз. Предаването
на товара на
неупълномощено
лице се счита
за загуба на
товар.
(2)
В случай
на частична
загуба или
повреждане
на товара
превозвачът
носи
отговорност, ограничена
до размера, с
който се
намалява стойността
на товара.
(3)
Стойността
на товара се
определя в
съответствие
с неговата
борсова цена,
а при липса на
такава – в
зависимост
от пазарната
цена, а
когато и едната,
и другата не
могат да
бъдат
определени –
съгласно
обичайната
цена на товар
от същия вид
и качество в
мястото на
предаването.
(4)
По
отношение на
товарите,
които поради
свойствата
си са
подложени на
естествени
загуби при
транспортирането,
превозвачът
независимо
от
продължителността
на превоза
носи
отговорност
само за тази
част от загубите,
която
превишава
естествените
загуби,
договорени
от страните в
договора за
превоз, или
при липса на
такава
договореност
– определени
съгласно
правилата и
практиката,
действащи в
мястото на
получаване.
(5)
Положенията
на този член
не засягат
правото на
превозвача
за
получаване
на навлото,
предвидено в
договора за
превоз, или в
случай на
липса на
конкретна
уговорка по
този въпрос
се прилагат
националните
правила или
практика.
Член 20
Максимални
граници на
отговорността
(1)
При
спазване на
условията на
чл. 21 и ал. 4 на
този член и
независимо
от иска,
предявен
срещу
превозвача,
последният
при никакви
обстоятелства
не носи отговорност
за суми,
превишаващи
по-голямата сума
между 666,67
разчетни
единици на
пакет или друга
товарна
единица или
пък 2
разчетни единици
на всеки
килограм
тегло,
посочен в транспортния
документ, на
загубен или
повреден
товар. Ако
товарно
място или
друга
товарна
единица е
контейнер и
ако в
транспортния
документ не е
посочен
броят на
местата или
товарните
единици като
консолидирани
в контейнера,
сумата 666,67
разчетни
единици се
заменя с 1500
разчетни
единици за
контейнер,
без да се
счита
съдържащият
се в него товар,
и
допълнително
25 000 разчетни
единици за товарите,
които са
поместени в
контейнера.
(2)
Когато
за
обединяване
на товара се
използва
контейнер,
палет или
подобно
съоръжение
за
транспортиране,
като товарно
място или
друга
товарна
единица се
разглежда всяко
товарно
място или
товарна
единица, указани
в
транспортния
документ,
като намиращи
се във или на
това
съоръжение
за транспортиране. Като
изключение
от казаното,
товарът,
намиращ се
във или на
това
съоръжение
за транспортиране,
се разглежда
като една товарна
единица. В случаите,
когато
съоръжението
за транспортиране
е загубено
или
повредено,
това съоръжение,
ако не е
собственост
на превозвача
и не е
предоставено
от него, се
разглежда
като отделна
товарна
единица.
(3)
В случай
на щети,
дължащи се на
закъснение за
предаване на
товара,
превозвачът
носи отговорност
в размер,
непревишаващ
размера на
навлото. Независимо
от това
общият
размер на
отговорността,
определен в
ал. 1 и първото
изречение на
тази алинея,
не може да превишава
пределната
величина,
която се прилага
на основание
ал. 1, в случай
на пълна загуба
на товара, по
отношение на
който е възникнала
тази
отговорност.
(4)
Максималните
граници на
отговорността,
предвидени в
ал. 1, не се
прилагат:
а)      ако
естеството и
по-високата
стойност на товара
или
съоръжението
за
транспортиране
са били
изрично
посочени в
транспортния
документ и
превозвачът
не е оспорил
тези данни;
или
б)      ако
страните
изрично са
договорили
по-високи
максимални предели
на
отговорност.
(5)
Общата
сума, която
може да бъде
изискана от превозвача,
фактическия
превозвач и
техните
служители и
агенти за
нанасянето
на една и
съща вреда,
не трябва
сумарно да
превишава
границите на
отговорност,
предвидени в
този член.
Член 21 Загубване
правото на
ограничена
отговорност
(1)
Превозвачът
или
фактическият
превозвач не
могат да се
позовават на
основанията
за освобождаване
от
отговорност
и за нейното
ограничаване,
предвидени в
тази конвенция
или в
договора за
превоз, ако е
доказано, че
вредата е
причинена в
резултат на
личните действия
или
бездействия
на
превозвача,
извършени
умишлено или
при груба
небрежност.
(2)
Аналогично
служителите
и агентите,
действащи по
нареждане на
превозвача
или фактическия
превозвач, не
могат да се
позоват на основанията
за
освобождаване
от
отговорност
и за нейното
ограничаване,
предвидени в
тази конвенция
или по
договора за
превоз, ако е
доказано, че
те са
причинили
вреда по
посочения в
ал. 1 начин.
Член
22
Сфера
на
приложение
на
разпоредбите
за освобождаване
от отговорност
и за
ограничаване
на
отговорността
Предвидените
в тази
конвенция
или в договора
за превоз
разпоредби
относно
освобождаването
от
отговорност
и нейното
ограничаване
са приложими
при всеки иск
по повод липса,
повреда или
закъснение
на предаването
на товара, за
който се
отнася
договорът за
превоз,
независимо
от това, дали
основанието
на този иск е
деликтна или
договорна
отговорност,
или друго
правно
основание.
ГЛАВА
VI СРОК ЗА
ПРЕДЯВЯВАНЕ
НА ИСК
Член 23
Съобщение за
настъпили
щети
(1)
Безусловното
приемане на
товара от
товарополучателя,
ако не е доказано
противното, е
доказателство
за предаването
на товара от
превозвача в
това състояние
и в това
количество, в
което му е
бил предаден
за превоз.
(2)
Превозвачът
и
товарополучателят
могат да
изискат
провеждането
на проверка
на
състоянието
и
количеството
на товара в
момента на
предаването
му в присъствието
на двете
страни.
(3)
Ако
липсата или
повредата на
товара са очевидни,
то всяко
възражение
на
товарополучателя
трябва да
бъде заявено
в писмена форма,
като се
посочи общият
характер на
повредата не
по-късно от предаването
на товара,
ако това не е
било направено
по-рано, при
провеждането
на съвместна
проверка от
страните.
(4)
Ако
липсата или
повредата на
товара не са
очевидни, то
всяко
възражение
на товарополучателя
трябва да
бъде заявено
в писмена
форма, като
се посочи
общият
характер на
повредата не
по-късно от 7
календарни
дни считано
от момента на
предаването,
при което
потърпевшата
страна в този
случай
трябва да
докаже, че
повредата е
била
нанесена,
когато
товарът се е
намирал в
разпореждане
на
превозвача.
(5)
Обезщетение
не се полага
за вреда,
предизвикана
от
закъснение
за
предаването
на товара,
ако
товарополучателят
не докаже, че
превозвачът
е бил
уведомен за
задържането
в течение на 21
календарни
дни от
момента на предаване
на товара и
че тази
информация е
достигнала
до
превозвача.
Член 24
Погасителна
давност
(1)
Всички
искове,
свързани с
договор,
чиито положения
се регулират
от тази
конвенция, се
погасяват по
давност след
изтичането
на една
година
считано от
деня, в който
товарът е бил
предаден или
е трябвало да
бъде предаден
на
товарополучателя. Денят,
от който
започва да
тече
давността, не
се взема под
внимание при
изчисляването
на този срок.
(2)
Лицето,
срещу което е
бил предявен
искът, може
по всяко
време на
установения
давностен
срок да го
продължи
чрез
подаването
на съответно
заявление,
отправено в
писмена форма
до
потърпевшия. Даденият
срок може
отново да
бъде продължен
чрез друго
или други
заявления.
(3)
Спирането
или
прекъсването
на давността се
регулират от
правото на
държавата,
приложимо
към договора
за превоз.
Предявяването
на искове по
време на
висящ съдебен
процес, които
целят
упражняване
на правото на
ограничена
отговорност,
прекъсва
давността по
отношение на
всички други
искания,
произтичащи
от факта на
увреждането.
(4)
Иск може
да бъде
подаден от
всяко лице,
признато за
отговорно по
силата на
тази
конвенция, даже
след
изтичането
на
давностния
срок, предвиден
в ал. 1 и 2, ако
тази
процедура
започне в рамките
на 90 дни
считано от
деня, в който
лицето,
предявило
иска, е
удовлетворило
претенциите,
насочени
срещу него,
или когато на
него по
установения
ред му е била връчена
призовка за
възбуденото
срещу него
дело, или в
пределите на
по-продължителен
срок,
допустим
според
правото на
държавата, в
която се
провежда
съдебният
процес.
(5)
Когато
правото на
иск е
погасено
поради давност,
то не може да
се упражни
като
насрещен иск
или
възражение
за
прихващане.
ГЛАВА
VII ПРЕДЕЛИ НА
СВОБОДАТА ЗА
СКЛЮЧВАНЕ И
ОПРЕДЕЛЯНЕ
УСЛОВИЯТА НА
ДОГОВОРА
Член 25
Условия,
признаващи
се за
недействителни
(1)
Независимо
от
разпоредбите
на ал. 4 на чл. 20
всяка клауза
на договора,
предвиждаща
изключване,
ограничаване
или
увеличаване
по смисъла на
тази
конвенция на
отговорността
на превозвача,
фактическия
превозвач
или техните служители
или агенти,
преразпределяне
на тежестта
на доказване
или
съкращаването
на срока за
предявяване
на исковете,
както и действието
на
разпоредбите,
предвидени в
чл. 23 и 24, се
признава за
недействителна. За
недействителна
се признава и
клаузата, предвиждаща
прехвърляне
в полза на
превозвача на
правата по
договор за
застраховка
на товара.
(2)
Независимо
от
разпоредбите
на ал. 1 на този член
и без
нарушение на
разпоредбите
на чл. 21 за
действителни
положения на
договора се считат
тези, които
предвиждат,
че превозвачът
или
фактическият
превозвач не
носят
отговорност
за щети,
причинени:
а)      от
действието
или
бездействието
на капитана,
пилота или
всяко друго
лице,
обслужващо
кораба,
тласкача или
влекача,
извършени по
време на
плаването
или по време
на формирането
или
разформироването
на тласкаемия
или влачения
конвой, при
условие че
превозвачът е
изпълнил
задължението
по отношение
комплектоването
на екипажа,
предвидено в
ал. 3 на чл. 3 на
тази
конвенция,
освен ако
това действие
или
бездействие
е било
извършено умишлено
или при груба
небрежност;
б)      от
пожар или
взрив на
борда на
кораба, ако
не може да се
докаже, че
пожарът или
взривът са
станали по
вина на
превозвача,
съответно на
фактическия
превозвач,
или пък на
техните служители
и агенти, или
пък са
резултат на
дефекти на
кораба;
в)      в
резултат на
дефекти на
кораба на
превозвача/фактическия
превозвач
или на наетия
кораба, или
на фрахтования,
които са
съществували
преди
началото на
рейса, ако
превозвачът
докаже, че
тези дефекти
не е било
възможно да
бъдат
открити преди
началото на
рейса
независимо
от проявената
дължима
грижа.
ГЛАВА
VIII
ДОПЪЛНИТЕЛНИ
ПОЛОЖЕНИЯ
Член 26
Обща авария
Тази
конвенция не
препятства
приложението
на
уговорките в
договора за
превоз или вътрешното
законодателство,
отнасящи се до
разпределяне
щетите по
обща авария.
Член
27
Други
приложими
положения и
щети от ядрен
инцидент
(1)
Тази
конвенция не
засяга
правата и
задълженията
на
превозвача,
предвидени в
международните
конвенции
или от
положенията
на вътрешното
законодателство
по въпросите
относно
ограничаване
отговорността
на собствениците
на речни или
морски
кораби.
(2)
Превозвачът
се
освобождава
от отговорност,
наложена му
въз основа на
тази
конвенция,
ако вредата е
била
причинена от
ядрен инцидент,
в частност,
ако
операторът
на ядрената
установка
или друго
упълномощено
лице носи
отговорността
за тази вреда
по силата на
законодателството
на държавата,
регулиращо
отговорността
в областта на
ядрената
енергия.
Член 28
Разчетна
единица
Разчетната
единица,
визирана в
чл. 20 на тази конвенция,
е във
валутата на
Международния
валутен фонд –
Специални
права на
тираж (СПТ). Сумите,
посочени в
чл. 20, се
трансформират
в националната
валута на
държавата в
съответствие
с курса на
тази валута в
деня на съдебното
решение или
на датата,
договорена
между
страните. Стойността
на
националната
валута на договарящата
се държава,
изразена в
единици СПТ,
се изчислява
в
съответствие
с метода за
определяне на
стойността,
прилаган от
Международния
валутен фонд
за
извършване
на негови
собствени
операции и
разчети, към
съответната дата.
Член 29
Допълнително
приложение
на националното
законодателство
(1)
При
липса на
надлежни
разпоредби в
тази конвенция
договорът за
превоз се
регулира от
законодателството
на държавата,
определено
по съгласие
на страните.
(2)
При
липса на
споразумение
относно
приложимото
право се
прилага
законодателството
на държавата,
с което
договорът за
превоз е
най-тясно
свързан.
(3)
Предполага
се, че
договорът за
превоз е най-тясно
свързан с
държавата, в
която се е
намирало
седалището
на
превозвача в
момента на
сключването
на договора,
ако в тази
държава се
намира също и
пристанището
на
натоварване
или мястото за
приемане на
товара, или
пристанището
на разтоварване
или мястото
за предаване. Ако
превозвачът
няма
седалище на
сушата и той
сключва
договора за
превоз на
борда на кораба,
се
предполага,
че договорът
е най-тясно свързан
с държавата,
в която този
кораб е регистриран
или под чието
знаме плава,
ако в тази
държава се
намира също
пристанището
на
натоварване
или мястото
за приемане
на товара,
или
пристанището
на
разтоварване
или мястото
за предаване,
или пък
седалището на
товародателя.
(4)
Законодателството
на държавата,
в която се
намира
товарът, се
прилага по
отношение на
реалното
обезпечаване
на исковете
на превозвача
по ал. 1 на чл. 10.
ГЛАВА
IX
ЗАЯВЛЕНИЕ,
ОТНАСЯЩО СЕ
КЪМ СФЕРАТА
НА ПРИЛОЖЕНИЕ
Член
30
Превоз
по специални
водни пътища
(1)
Всяка
държава може
в момента на
подписването
на тази
конвенция,
ратифицирането
ѝ,
приемането,
утвърждаването
или присъединяването
да заяви, че
тя няма да
прилага конвенцията
по отношение
на
договорите,
отнасящи се
до превозите
по специални
водни пътища,
разположени
на нейната
територия, и
по отношение
на които
международните
правила за
корабоплаване
не се
прилагат и
които не
свързват
международни
водни пътища. Това
заявление
обаче не може
да се разпространява
по отношение
на всички
основни водни
пътища на
тази държава.
(2)
В такъв
случай, ако
целта на
договора за
превоз по
вътрешни
водни пътища
е превозът на
товари без
претоварване
както по
водните пътища,
непосочени в
заявлението,
посочено в
ал. 1, така и по
вътрешните
водни пътища,
посочени в
това
заявление,
тази
конвенция
също ще се
прилага към
този договор,
с изключение
на случаите,
когато
разстоянието
на превоза по
последните
от
посочените
водни пътища
е голямо.
(3)
Ако е
направено
заявление
съгласно ал. 1,
всяка друга
договаряща
се държава
може да
заяви, че не
ще прилага
положенията
на тази
конвенция по
отношение на
договорите,
упоменати в
даденото
заявление. Заявление,
направено в
съответствие
с тази
алинея, ще се
прилага от
момента на
влизането в
сила на
конвенцията
за държавата,
която е
направила
такова в
съответствие
с ал. 1, обаче не
по-рано от
влизането на
тази
конвенция в
сила за държавата,
направила
заявлението
съгласно
посочената
алинея.
(4)
Заявленията,
предвидени в
ал. 1 и 3, могат по
всяко време
да бъдат
изцяло или
частично оттеглени
чрез съответно
уведомление
на
депозитаря,
като се
посочи
датата на
прекратяване
на действието
на условието. Оттеглянето
на такива
заявления
няма действие
за вече
сключените
договори.
Член
31
Национални
превози или
безвъзмездни
превози
Всяка
държава в
момента на подписването
на тази
конвенция,
ратифицирането
ѝ,
приемането,
утвърждаването
или присъединяването
към нея или
във всеки
друг следващ
момент може
да заяви, че
също ще
прилага положенията
на
конвенцията:
а)      към
договорите
за превоз,
съгласно
които пристанището
на
натоварване
или мястото
на приемане на
товара и
пристанището
на
разтоварване
или мястото
на предаване
са
разположени
на територията
ѝ;
б)      независимо
от
положенията
на ал. 1 на чл. 1 –
също и по
отношение на
безвъзмездните
превози.
Член
32
Регионални
положения
относно
отговорността
(1)
Всяка
държава в
момента на
подписването
на тази
конвенция,
ратифицирането
ѝ, приемането,
утвърждаването
или
присъединяването
към нея или
във всеки
друг следващ
момент може
да заяви, че
при превоз на
товар между
пристанища
на натоварване
или места за
приемане на
товар и
пристанища
на
разтоварване
или места на
предаване,
когато двете
от тях се
намират на
нейна
територия
или едното от
тези места се
намира на
нейна
територия и
на територията
на държавата,
направила
такова заявление,
превозвачът
не носи
отговорност
за щетите,
причинени от
действието
или
бездействието
на капитана,
пилота или
всяко друго
лице,
обслужващо
съда,
тласкача или
влекача, причинени
по време на
плаване или
по време на
формирането
или
разформироването
на тласкаемия
или влачения
конвой, при
условие че превозвачът
е изпълнил
задълженията,
предвидени в
ал. 3 на чл. 3 по
отношение на
екипажа, освен
ако това
действие или
бездействие
е било
извършено
умишлено или
при груба
небрежност.
(2)
Предвиденото
в ал. 1
положение, касаещо
отговорността,
влиза в сила
за двете
договарящи
се държави от
момента на
влизането в
сила на тази
конвенция
във втората
държава,
направила
такова
заявление. Ако
държавата
направи
такова
заявление след
влизането на
тази
конвенция в
сила за нея,
предвиденото
в ал. 1
положение,
отнасящо се
до отговорността,
влиза в сила
в първия ден
на месеца
след
изтичането
на три
месеца,
следващи
деня на
уведомяването
на
депозитаря
за това
заявление. Разпоредбите,
касаещи
отговорността,
се прилагат
само към
договорите
за превоз,
които са били
сключени
след влизането
му в сила.
(3)
Заявление,
направено в
съответствие
с ал. 1 на чл. 32,
може по всяко
време да бъде
оттеглено
чрез
уведомяване
на
депозитаря. В
случай че
заявлението
бъде
оттеглено, разпоредбите,
касаещи
отговорността,
предвидени в
ал. 1,
прекратяват
действието
си през
първия ден на
месеца,
следващ
уведомяването,
или по време,
посочено в заявлението. Оттеглянето
на
заявлението
не се прилага
към
договорите
за превоз,
сключени
преди разпоредбите,
отнасящи се
до отговорността,
да прекратят
действието
си.
ГЛАВА
Х
ЗАКЛЮЧИТЕЛНИ
ПОЛОЖЕНИЯ
Член
33
Подписване,
ратифициране,
приемане,
утвърждаване,
присъединяване
(1)
Тази
конвенция е
отворена за
подписване от
всички
държави в
течение на
една година в
седалището
на
депозитаря. Конвенцията
ще бъде
отворена за
подписване
от момента на
заявлението
на
депозитаря, че
всички
автентични
текстове на
тази конвенция
са на
разположение.
(2)
Държавите
могат да
станат
участнички в
тази
конвенция
чрез:
а)       подписване
без условие
за
ратифициране,
приемане или
утвърждаване;
б)       подписване
с условие за
ратифициране,
приемане или
утвърждаване
с последваща
ратификация,
приемане или
утвърждаване;
в)       присъединяване
към нея след
изтичането на
срока за
подписване.
(3)
Документите
за
ратифициране,
приемане, утвърждаване
или
присъединяване
се предават
за съхранение
на
депозитаря.
Член 34
Влизане в
сила
(1)
Тази
конвенция
влиза в сила
от първия ден
на месеца,
следващ
изтичането
на трите месеца
от датата,
когато броят
на държавите,
подписали
конвенцията
без условие
за ратифициране,
приемане или
утвърждаване
или предали
за
съхранение
на
депозитаря
документите
за
ратифициране,
приемане,
утвърждаване
или
присъединяване,
достигне пет.
(2)
За
държавата,
която ще
подпише тази
конвенция
без условия
за
ратифициране,
приемане или
утвърждаване
или предаде
за
съхранение
на депозитаря
документите
за
ратифициране,
приемане,
утвърждаване
или се
присъедини
след влизането
на
конвенцията
в сила, тя
влиза в сила
от първия ден
на месеца,
следващ
изтичането
на трите
месеца от
датата на
подписването
без условие
за
ратифициране,
приемане или
утвърждаване
или
предаване за
съхранение
на
депозитаря
на
документите
за ратифициране,
приемане,
утвърждаване
или присъединяване.
Член 35
Денонсиране
(1)
Тази
конвенция
може да бъде
денонсирана
от държава
участничка след
изтичането
на една
година
считано от датата
на влизането ѝ
в сила за
тази държава.
(2)
Документите
за
денонсиране
се предават за
съхранение
на
депозитаря.
(3)
Тази
конвенция се
счита за
денонсирана
от първия ден
на месеца,
следващ
изтичането на
едногодишния
срок от
датата на
предаването
за съхранение
на
депозитаря
документа за
денонсиране или
след
изтичането
на посочения
в документа
за
денонсиране
по-продължителен
период.
Член 36
Преразглеждане
и изменения
По
искане на не
по-малко от
една трета от
договарящите
се страни по
тази
конвенция
депозитарят
свиква
конференция
на
договарящите
се държави с
цел да бъде
преразгледана
конвенцията
или за да
бъдат
внесени в нея
изменения.
Член
37
Преразглеждане
на сумите за
ограничаване
отговорността
и разчетната
единица
(1)
Независимо
от
разпоредбите
на чл. 36 в
случаите, когато
се предлага
преразглеждане
на сумите,
определени в
ал. 1 на чл. 20, или
замяна на разчетната
единица,
определена в
чл. 28, с друга единица,
депозитарят
по молба на
не по-малко от
една четвърт
от държавите
участнички в
тази
конвенция
представя това
предложение
на всички
членки на
Икономическата
комисия на
Организацията
на обединените
нации за
Европа, на
Централната
комисия за
корабоплаване
по Рейн и
Дунавската
комисия, а
също така на
всички
договарящи
се държави и
свиква
конференция,
чиято
единствена
цел е
преразглеждането
на сумите,
определени в
ал. 1 на чл. 20, или
замяната на
единицата,
определена
по чл. 28, с друга
единица.
(2)
Конференцията
се свиква не
по-рано от
изтичането
на шест
месеца от
датата на
изпращането
на такова
предложение.
(3)
В
работата на
конференцията
имат право да
участват
всички
договарящи
се държави –
участнички в
тази
конвенция,
независимо от
това, дали са
членки на
организациите,
посочени в
ал. 1, или не.
(4)
Измененията
се приемат с
болшинство
две трети от
договарящите
се държави по
тази
конвенция,
представени
на
конференцията
и участващи в
гласуването,
при условие че
в хода на
гласуването
са
представени
не по-малко
от
половината
договарящи
се държави в
тази
конвенция.
(5)
В хода на
консултациите,
касаещи
преразглеждането
на сумите,
определени в
ал. 1 на чл. 20,
конференцията
взема под внимание
инцидентите,
станали
причина за нанесените
щети, и в
частност
размера на причинените
в резултат от
тях щети,
промяната на
курсовете на
валутите и
възможното влияние
на
предложените
изменения
върху стойността
на
застраховките.
(6)

а)      Промяна
на сумите в
съответствие
с този член
може да се
направи не
по-рано от
пет години
считано от
датата на
откриването
на конвенцията
за
подписване и
не по-рано от
пет години
считано от
датата на
влизането в
сила на
изменението,
прието
по-рано в
съответствие
с този член.
б)      Сумата
не може да
бъде
увеличена
така, че да
надвиши
сумата на
максималния
предел на отговорност,
определена в
тази
конвенция, и увеличаващ
се с шест
процента за
година,
разчетени по
принципа на
сложните проценти,
считано от
датата на
откриването
на
конвенцията
за
подписване.
в)      Сумата
не може да
бъде
увеличена
така, че да
надвиши
трикратния
максимален
предел на отговорност,
определен от
тази
конвенция.
(7)
Депозитарят
информира
всички
договарящи
се страни за
всяко
изменение,
прието от
конференцията
в
съответствие
с ал. 4. Изменението
се счита за
прието след
изтичането
на
осемнадесет
месеца
считано от датата
на
уведомяването,
ако по време
на този срок
не по-малко
от една
четвърт от
държавите,
явяващи се
договарящи
се държави, в
момента на
приемането
на даденото
изменение не
са
информирали
депозитаря
за това, че те
не приемат
даденото изменение; в такъв
случай
изменението
се счита за
отхвърлено и
не влиза в
сила.
(8)
Изменение,
считано за
прието в
съответствие
с ал. 7, влиза в
сила след
осемнадесет
месеца считано
от датата на
приемането
му.
(9)
Всички
договарящи
се държави са
обвързани с
поправката,
освен ако те
не
денонсират тази
конвенция в
съответствие
с чл. 35 не по-късно
от шест
месеца преди
влизането на
изменението
в сила. Денонсирането
влиза в сила
от датата на
влизане на
изменението
в сила.
(10)
Ако това
изменение е
било прието
от конференцията,
но
предвиденият
за
приемането
му от
държавите
срок с
продължителност
осемнадесет
месеца не е
изтекъл,
държавата,
която става
договаряща
се държава в
течение на
този срок, е
обвързана от
изменението,
ако то влезе
в сила. Държавата,
която става
договаряща
се държава
след
изтичането
на този срок,
е обвързана
от
изменението,
прието в
съответствие
с ал. 7. В
случаите,
посочени в
тази алинея,
държавата е
обвързана от
изменението
от момента на
влизането му
в сила или от
момента на
влизането в
сила на
конвенцията
за дадената
държава, ако
това става
по-късно.
Член 38
Депозитар
(1)
Тази
конвенция се
предава за
съхранение
на
правителството
на Република
Унгария.
(2)
Депозитарят:
а)      изпраща
на всички
държави –
участнички в
Дипломатическата
конференция
по
приемането
на
Будапещенската
конвенция
относно
договора за
превоз на
товари по
вътрешните
водни пътища,
текста на
тази
конвенция на
този от
официалните
езици, който
не бе
възможно да
се подготви в
хода на
конференцията
с цел
проверката му;
б)      информира
всички
държави,
посочени в
точка а),
относно
предложенията
по внасянето
на изменения
по текста,
изпратен за
съгласуване,
както е
посочено в
точка а);
в)      определя
датата, от
която
текстовете
на тази
конвенция на
всички
официални
езици се считат
за
съгласувани
и имащи
еднаква сила;
г)      информира
всички
държави,
посочени в
точка а), за
датата,
определена в
съответствие
с точка с);
д)      изпраща
на всички
държави,
поканени за
участие в
Дипломатическата
конференция
по приемането
на
Будапещенската
конвенция за
договора за
превоз на
товари по
вътрешни водни
пътища и
подписали
тази
конвенция или
присъединили
се към нея,
заверено
оригинално
копие на
конвенцията;
е)      известява
всички
държави,
подписали
тази конвенция
или
присъединили
се към нея,

i.
за всяко
ново
подписване,
за всяко
съобщение, а
също така за
всяко
заявление,
което указва
датата на
подписване,
уведомяване
или заявяване;

ii.
за
датата на
влизане в
сила на тази
конвенция;

iii.
за всяко
денонсиране
на тази
конвенция, като
посочва
датата, от
която
конвенцията
се счита за
денонсирана;

iv.
за всяка
поправка,
приета в
съответствие
с чл. 36 и 37 на
тази
конвенция,
като посочва
датата на влизането
им в сила;

v.
за всяко
съобщение,
изискващо се
на основание
кое да е
положение на
тази
конвенция.
(3)
След
влизането в
сила на тази
конвенция, депозитарят
предава в
Секретариата
на Организацията
на
обединените
нации
заверено оригинално
копие на
конвенцията
за
регистриране
и
публикуване
в съответствие
с чл. 102 на
Устава на
Организацията
на обединените
нации.
ПОДПИСАНА
в Будапеща на
двадесет и
втори юни 2001 г. в
един
оригинален
екземпляр на
английски,
немски,
нидерландски,
руски и
френски език,
като всеки от
текстовете
има еднаква
сила.
УДОСТОВЕРЯВАЙКИ,
че
долуподписаните
пълномощни
представители,
надлежно
упълномощени
от
правителствата
на своите
държави, са
подписали
тази
конвенция.


               ЕВРОПЕЙСКА КОМИСИЯ
            Брюксел, 8.4.2016
            COM(2016) 193 final
            2016/0098(NLE)
            Предложение за
            РЕШЕНИЕ НА СЪВЕТА
            за сключването на Споразумението между Европейския съюз и Федеративните щати Микронезия за премахване на визите за краткосрочно пребиваване

               ОБЯСНИТЕЛЕН МЕМОРАНДУМ

               1.КОНТЕКСТ НА ПРЕДЛОЖЕНИЕТО

               В Регламент (ЕО) № 539/2001 на Съвета
                  1
                са посочени третите държави, чиито граждани трябва да притежават виза, когато преминават външните граници на държавите членки, както и тези, чиито граждани са освободени от това изискване. Регламент (ЕО) № 539/2001 се прилага от всички държави членки, с изключение на Ирландия и Обединеното кралство.

               Регламент (ЕО) № 539/2001 беше изменен с Регламент (ЕС) № 509/2014 на Европейския парламент и на Съвета
                  2
                с прехвърлянето на 19 държави в приложение II, в което се посочват третите държави, чиито граждани са освободени от изискването за притежаване на виза. Тези 19 държави са: Вануату, Гренада, Доминика, Източен Тимор, Кирибати, Колумбия, Маршалови острови, Микронезия, Науру, Обединени арабски емирства, Палау, Перу, Самоа, Сейнт Винсънт и Гренадини, Сейнт Лусия, Соломонови острови, Тонга, Тринидад и Тобаго и Тувалу. Вписването на всяка от тези държави в приложение II се придружава от бележка под линия, в която се уточнява, че „освобождаването от изискването за притежаване на виза се прилага от датата на влизане в сила на споразумение за освобождаване от изискването за притежаване на виза, което се сключва с Европейския съюз“.

               Регламент (ЕС) № 509/2014 бе приет на 20 май 2014 г. и влезе в сила на 9 юни 2014 г. През юли 2014 г. Комисията представи препоръка до Съвета, който да я упълномощи да започне преговори за сключване на споразумения за премахване на визите с всяка от следните държави: Вануату, Гренада, Доминика, Източен Тимор, Кирибати, Маршалови острови, Микронезия, Науру, Обединени арабски емирства, Палау, Самоа, Сейнт Винсънт и Гренадини, Сейнт Лусия, Соломонови острови, Тонга, Тринидад и Тобаго и Тувалу
                  3
               . На 9 октомври 2014 г. Съветът изпрати на Комисията указания за водене на преговорите.

               Първите споразумения за премахване на визите бяха подписани на 6 май 2015 г. (Обединени арабски емирства), 26 май 2015 г. (Източен Тимор) и 28 май 2015 г. (Вануату, Гренада, Доминика, Самоа, Сейнт Винсънт и Гренадини, Сейнт Лусия, Тринидад и Тобаго) и се прилагат временно от датата на подписването им до влизането им в сила. Съветът разреши подписването на последващи споразумения за премахване на визите с Тонга (подписано на 20 ноември 2015 г.), Колумбия (подписано на 2 декември 2015 г.), Кирибати (датата на подписване все още не е определена) и Палау (подписано на 7 декември 2015 г.). Тези четири споразумения се прилагат временно от деня след подписването им до влизането им в сила.

               На 17 декември 2014 г. започнаха преговорите с Микронезия, водени чрез размяна на писма. Впоследствие беше постигнато съгласие по всички аспекти на споразумението. Споразумението беше парафирано на 16 декември 2015 г. (Микронезия) и 13 януари 2016 г. (Съюза) от главните преговарящи чрез размяна на писма. Държавите членки бяха уведомени по време на проведеното на 18 януари 2016 г. заседание на работна група „Визи“ на Съвета.

               2.ПРАВНО ОСНОВАНИЕ

               От страна на Съюза правното основание за споразумението е член 77, параграф 2, буква а) от Договора за функционирането на Европейския съюз (ДФЕС) във връзка с член 218 от него.

               Приложеното предложение представлява правният инструмент за сключване на споразумението. Съветът ще вземе решение с квалифицирано мнозинство след подписването на споразумението, от името на Съюза, от назначено от председателството на Съвета лице и след като получи одобрението на Европейския парламент в съответствие с член 218, параграф 6, втора алинея, буква а) от ДФЕС.

               3.РЕЗУЛТАТ ОТ ПРЕГОВОРИТЕ

               Комисията счита, че целите, определени от Съвета в неговите указания за водене на преговорите, са постигнати и че проектът на споразумението за премахване на визите е приемлив за Съюза.

               Окончателното му съдържание може да бъде обобщено, както следва:

               Цел

               В споразумението се предвижда безвизово пътуване за гражданите на Европейския съюз и за гражданите на Микронезия, когато пътуват до територията на другата договаряща страна за срок до 90 дни в рамките на всеки период от 180 дни.

               С цел защита на еднаквото третиране на всички граждани на ЕС в споразумението бе включена разпоредба, постановяваща, че Микронезия може да спре или да прекрати прилагането на споразумението само по отношение на всички държави — членки на Европейския съюз, и съответно, Съюзът също може да спре или да прекрати прилагането на споразумението само по отношение на всички свои държави членки.

               Специфичното положение на Обединеното кралство и Ирландия е отразено в преамбюла.

               Приложно поле

               Премахването на визите обхваща всички категории лица (притежателите на обикновен, дипломатически, служебен/официален и специален паспорт), пътуващи с всякаква цел, с изключение на упражняването на доходоносна дейност. За тази категория всяка държава членка, а също и Микронезия имат свободата да налагат изискването за притежаване на виза на гражданите на другата страна в съответствие с приложимото право на Съюза или национално право. За да се гарантира хармонизираното изпълнение, към споразумението е приложена съвместна декларация за тълкуването на категорията лица, които пътуват с цел упражняване на доходоносна дейност.

               Продължителност на престоя

               В споразумението се предвижда безвизово пътуване за гражданите на Европейския съюз и за гражданите на Микронезия, когато пътуват до територията на другата договаряща страна за срок до 90 дни в рамките на всеки период от 180 дни. Към споразумението е приложена съвместна декларация относно тълкуването на този срок до 90 дни за всеки период от 180 дни.

               В споразумението се отчита положението на държавите членки, които все още не прилагат изцяло достиженията на правото от Шенген. Докато тези държави членки не са част от Шенгенското пространство без вътрешни граници, с премахването на визите се предоставя право на гражданите на Микронезия да престояват за срок до 90 дни в рамките на всеки период от 180 дни на територията на всяка от тях (понастоящем това са България, Кипър, Румъния и Хърватия), независимо от срока, изчислен за цялото Шенгенско пространство.

               Териториално приложение

               В споразумението се съдържат разпоредби, отнасящи се до неговото териториално приложение: в случая на Франция и Нидерландия премахването на визите ще даде право на гражданите на Микронезия да престояват само на европейската територия на тези държави членки.

               Декларации

               В допълнение към гореспоменатите съвместни декларации към споразумението са приложени други две съвместни декларации:

               –за асоциирането на Норвегия, Исландия, Швейцария и Лихтенщайн към процеса на изпълнение, прилагане и развитие на достиженията на правото от Шенген;

               –за пълното разпространение на информацията за съдържанието на споразумението за премахване на визите, за последствията от това споразумение и за свързаните с него въпроси, като условията за влизане.

               4.ЗАКЛЮЧЕНИЕ

               С оглед на горепосочените резултати Комисията предлага Съветът, след като получи одобрението на Европейския парламент, да одобри Споразумението между Европейския съюз и Федеративните щати Микронезия за премахване на визите за краткосрочно пребиваване.

               2016/0098 (NLE)

               Предложение за

               РЕШЕНИЕ НА СЪВЕТА

               за сключването на Споразумението между Европейския съюз и Федеративните щати Микронезия за премахване на визите за краткосрочно пребиваване

               СЪВЕТЪТ НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ,

               като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз, и по-специално член 77, параграф 2, буква а) във връзка с член 218, параграф 6, втора алинея, буква а), подточка v) от него,

               като взе предвид предложението на Европейската комисия,

               като взе предвид одобрението на Европейския парламент
                  4
               ,

               като има предвид, че:

               (1)Комисията участва в преговори от името на Европейския съюз за сключването на споразумение с Федеративните щати Микронезия за премахване на визите за краткосрочно пребиваване („Споразумението“).

               (2)В съответствие с Решение (EС) 2015/[…] на Съвета Споразумението беше подписано и се прилага временно, считано от […].

               (3)Със Споразумението се създава Съвместен комитет от експерти за управление на Споразумението. Съюзът се представлява в Съвместния комитет от Комисията, която се подпомага от представителите на държавите членки.

               (4)Настоящото решение представлява развитие на разпоредбите на достиженията на правото от Шенген, в които Обединеното кралство не участва в съответствие с Решение 2000/365/ЕО на Съвета
                  5
               ; следователно Обединеното кралство не участва в неговото приемане и не е обвързано от него, нито от неговото прилагане.

               (5)Настоящото решение представлява развитие на разпоредбите на достиженията на правото от Шенген, в които Ирландия не участва в съответствие с Решение 2002/192/ЕО на Съвета
                  6
               ; следователно Ирландия не участва в неговото приемане и не е обвързана от него, нито от неговото прилагане.

               (6)Споразумението следва да бъде одобрено,

               ПРИЕ НАСТОЯЩОТО РЕШЕНИЕ:

               Член 1

               Споразумението между Европейския съюз и Федеративните щати Микронезия за премахване на визите за краткосрочно пребиваване се одобрява от името на Съюза.

               Член 2

               Председателят на Съвета извършва нотификацията, предвидена в член 8, параграф 1 от Споразумението, от името на Съюза
                  7
               .

               Член 3

               Комисията, подпомагана от представители на държавите членки, представлява Съюза в Съвместния комитет от експерти, създаден съгласно член 6 от Споразумението.

               Член 4

               Настоящото решение влиза в сила в деня на приемането му.

               Съставено в Брюксел на  година.

                     За Съвета

                     Председател

                     (1)
                  Регламент (ЕО) № 539/2001 на Съвета от 15 март 2001 г. за определяне на третите страни, чиито граждани трябва да притежават виза, когато преминават външните граници на държавите членки, както и тези, чиито граждани са освободени от това изискване (ОВ L 81, 21.3.2001 г., стр. 1).

                     (2)
                  Регламент (ЕС) № 509/2014 на Европейския парламент и на Съвета от 15 май 2014 г. за изменение на Регламент (ЕО) № 539/2001 на Съвета за определяне на третите страни, чиито граждани трябва да притежават виза, когато преминават външните граници на държавите членки, както и тези, чиито граждани са освободени от това изискване (ОВ L 149, 20.5.2014 г., стр. 67).

                     (3)
                  COM(2014) 467, 17.7.2014 г.

                     (4)
                  Одобрение, дадено на […].

                     (5)
                  Решение 2000/365/ЕО на Съвета от 29 май 2000 г. относно искането на Обединеното кралство Великобритания и Северна Ирландия да участва в някои разпоредби от достиженията на правото от Шенген (ОВ L 131, 1.6.2000 г., стр. 43).

                     (6)
                  Решение 2002/192/ЕО на Съвета от 28 февруари 2002 г. относно искането на Ирландия да участва в някои разпоредби от достиженията на правото от Шенген (ОВ L 64, 7.3.2002 г., стр. 20).

                     (7)
                  Датата на влизане в сила на Споразумението ще бъде публикувана в Официален вестник на Европейския съюз от Генералния секретариат на Съвета.

    ---documentbreak---

               ЕВРОПЕЙСКА КОМИСИЯ
            Брюксел, 8.4.2016
            COM(2016) 193 final
            ПРИЛОЖЕНИЕ
            към
            Предложението за решение на Съвета
            за сключването на Споразумението между Европейския съюз и Федеративните щати Микронезия за премахване на визите за краткосрочно пребиваване

               ПРИЛОЖЕНИЕ

               към

               Предложението за решение на Съвета

               за сключването на Споразумението между Европейския съюз и Федеративните щати Микронезия за премахване на визите за краткосрочно пребиваване

               СПОРАЗУМЕНИЕ

               между Европейския съюз и Федеративните щати Микронезия за премахване на визите за краткосрочно пребиваване

               ЕВРОПЕЙСКИЯТ СЪЮЗ, наричан по-долу „Съюзът“ или „ЕС“, и

               ФЕДЕРАТИВНИТЕ ЩАТИ МИКРОНЕЗИЯ, наричани по-долу „Микронезия“,

               заедно наричани по-долу „договарящите страни“,

               С ЦЕЛ по-нататъшно развиване на приятелските отношения между договарящите страни и като желаят да улеснят пътуванията чрез осигуряване на безвизово влизане и кратък престой за своите граждани,

               КАТО ВЗЕХА ПРЕДВИД Регламент (ЕC) № 509/2014 на Европейския парламент и на Съвета от 15 май 2014 г. за изменение на Регламент (ЕО) № 539/2001 на Съвета за определяне на третите страни, чиито граждани трябва да притежават виза, когато преминават външните граници на държавите членки, както и тези, чиито граждани са освободени от това изискване
                  1
               , чрез — inter alia — прехвърляне на 19 трети държави, включително Микронезия, в списъка с трети държави, чиито граждани са освободени от изискването за виза за краткосрочно пребиваване в държавите членки,

               КАТО ОТЧИТАТ, че в член 1 от Регламент (ЕС) № 509/2014 се предвижда, че за тези 19 държави освобождаването от изискването за виза се прилага от датата на влизане в сила на споразумение за освобождаване от изискването за виза, което се сключва със Съюза,

               КАТО ЖЕЛАЯТ да защитят принципа на еднакво третиране на всички граждани на ЕС,

               КАТО ИМАТ ПРЕДВИД, че лицата, пътуващи с цел упражняване на доходоносна дейност по време на своя кратък престой, не попадат в приложното поле на настоящото споразумение и следователно за тази категория продължават да се прилагат съответните правила на правото на Съюза и националното право на държавите членки, както и на националното право на Микронезия във връзка със задължението за виза или освобождаването от изискването за виза и във връзка с достъпа до трудова заетост,

               КАТО ВЗЕМАТ ПРЕДВИД Протокола относно позицията на Обединеното кралство и Ирландия по отношение на пространството на свобода, сигурност и правосъдие и Протокола относно достиженията на правото от Шенген, включени в рамките на Европейския съюз, приложени към Договора за Европейския съюз и към Договора за функционирането на Европейския съюз, и като потвърждават, че разпоредбите на настоящото споразумение не се прилагат по отношение на Обединеното кралство и Ирландия,

               СЕ СПОРАЗУМЯХА ЗА СЛЕДНОТО:

               ЧЛЕН 1

               Цел

               Настоящото споразумение предвижда безвизово пътуване за гражданите на Съюза и за гражданите на Микронезия, когато пътуват до територията на другата договаряща страна за срок до 90 дни в рамките на всеки период от 180 дни.

               ЧЛЕН 2

               Определения

               За целите на настоящото споразумение:

               а)
                     „държава членка“ означава всяка държава — членка на Съюза, с изключение на Обединеното кралство и Ирландия;

               б)
                     „гражданин на Съюза“ означава гражданин на държава членка съгласно определението в буква а);

               в)
                     „гражданин на Микронезия“ означава всяко лице, което притежава гражданство на Микронезия;

               г)
                     „Шенгенско пространство“ означава пространството без вътрешни граници, обхващащо териториите на държавите членки съгласно определението в буква а), които прилагат изцяло достиженията на правото от Шенген.

               ЧЛЕН 3

               Приложно поле

               1.
                     Гражданите на Съюза, които притежават валиден обикновен, дипломатически, служебен, официален или специален паспорт, издаден от държава членка, могат да влизат и престояват без виза на територията на Микронезия за срока на престой, определен в член 4, параграф 1.

               Гражданите на Микронезия, които притежават валиден обикновен, дипломатически, служебен, официален или специален паспорт, издаден от Микронезия, могат да влизат и престояват без виза на територията на държавите членки за срока на престой, определен в член 4, параграф 2.

               2.
                     Параграф 1 от настоящия член не се прилага за лицата, пътуващи с цел упражняване на доходоносна дейност.

               За тази категория лица всяка държава членка може самостоятелно да реши да наложи изискването за виза за гражданите на Микронезия или да го отмени в съответствие с член 4, параграф 3 от Регламент (ЕО) № 539/2001 на Съвета
                  2
               .

               За тази категория лица Микронезия може да реши да наложи изискването за виза или да премахне визите за гражданите на всяка държава членка поотделно в съответствие със своето национално право.

               3.
                     Премахването на визите, предвидено с настоящото споразумение, се прилага, без да се засяга правото на договарящите страни във връзка с условията за влизане и кратък престой. Държавите членки и Микронезия си запазват правото да откажат влизане и кратък престой на своята територия, ако едно или повече от тези условия не са изпълнени.

               4.
                     Премахването на визите се прилага независимо от вида транспорт, използван за преминаване на границите на договарящите страни.

               5.
                     Необхванатите от настоящото споразумение въпроси се уреждат от правото на Съюза, националното право на държавите членки и националното право на Микронезия.

               ЧЛЕН 4

               Продължителност на престоя

               1.
                     Гражданите на Съюза могат да престояват на територията на Микронезия за срок до 90 дни в рамките на всеки период от 180 дни.

               2.
                     Гражданите на Микронезия могат да престояват на територията на държавите членки, прилагащи изцяло достиженията на правото от Шенген, за срок до 90 дни в рамките на всеки период от 180 дни. Този срок се изчислява независимо от всякакъв престой в държава членка, която все още не прилага изцяло достиженията на правото от Шенген.

               Гражданите на Микронезия могат да престояват за срок до 90 дни в рамките на всеки период от 180 дни на територията на всяка от държавите членки, които все още не прилагат изцяло достиженията на правото от Шенген, независимо от продължителността на престоя, изчислена за територията на държавите членки, които прилагат изцяло достиженията на правото от Шенген.

               3.
                     Настоящото споразумение не засяга възможността Микронезия и държавите членки да удължат срока на престой над 90 дни в съответствие със своето съответно национално право и с правото на Съюза.

               ЧЛЕН 5

               Териториално приложение

               1.
                     По отношение на Френската република настоящото споразумение се прилага само за европейската територия на Френската република.

               2.
                     По отношение на Кралство Нидерландия настоящото споразумение се прилага само за европейската територия на Кралство Нидерландия.

               ЧЛЕН 6

               Съвместен комитет за управление на Споразумението

               1.
                     Договарящите страни създават Съвместен комитет от експерти (наричан по-долу „Комитетът“), съставен от представители на Съюза и представители на Микронезия. Съюзът се представлява от Европейската комисия.

               2.
                     Комитетът има, inter alia, следните задачи:

               а)
                     наблюдение на прилагането на настоящото споразумение;

               б)
                     представяне на предложения за изменения или допълнения на настоящото споразумение;

               в)
                     уреждане на спорове, възникнали при тълкуването или прилагането на настоящото споразумение.

               3.
                     Комитетът се свиква при необходимост по искане на една от договарящите страни.

               4.
                     Комитетът приема свой процедурен правилник.

               ЧЛЕН 7

               Връзка на настоящото споразумение със съществуващи двустранни споразумения за премахване на визите между държавите членки и Микронезия

               Настоящото споразумение има предимство пред всички двустранни споразумения или договорености, сключени между отделните държави членки и Микронезия, доколкото те уреждат въпроси, попадащи в приложното поле на настоящото споразумение.

               ЧЛЕН 8

               Заключителни разпоредби

               1.
                     Настоящото споразумение се ратифицира или одобрява от договарящите страни в съответствие с техните съответни вътрешни процедури и влиза в сила на първия ден от втория месец след датата на по-късната от двете нотификации, чрез които договарящите страни се уведомяват една друга относно приключването на тези процедури.

               Настоящото споразумение се прилага временно от деня след неговото подписване.

               2.
                     Настоящото споразумение се сключва за неопределен срок, освен ако действието му бъде прекратено в съответствие с параграф 5.

               3.
                     Настоящото споразумение може да бъде изменяно с писменото съгласие на договарящите страни. Измененията влизат в сила, след като договарящите страни се уведомят една друга за приключването на своите вътрешни процедури, необходими за тази цел.

               4.
                     Всяка договаряща страна може да спре изцяло или частично прилагането на настоящото споразумение, по-специално по причини, свързани с обществения ред, защитата на националната сигурност или защитата на общественото здраве и незаконната имиграция, или при повторното въвеждане на изискването за виза от някоя от договарящите страни. Другата договаряща страна се уведомява за решението за спиране на прилагането не по-късно от два месеца преди планираната дата на неговото влизане в сила. Договарящата страна, която е спряла прилагането на настоящото споразумение, незабавно информира другата договаряща страна, ако причините за това спиране отпаднат, и възобновява прилагането.

               5.
                     Всяка договаряща страна може да прекрати настоящото споразумение с писмено уведомление на другата страна. Настоящото споразумение престава да бъде в сила 90 дни след това.

               6.
                     Микронезия може да спре прилагането на настоящото споразумение или да го прекрати само по отношение на всички държави членки.

               7.
                     Съюзът може да спре прилагането на настоящото споразумение или да го прекрати само по отношение на всички свои държави членки.

               Съставено в два еднообразни екземпляра на английски, български, гръцки, датски, естонски, испански, италиански, латвийски, литовски, малтийски, немски, нидерландски, полски, португалски, румънски, словашки, словенски, унгарски, фински, френски, хърватски, чешки и шведски език, като текстовете на всички езици са еднакво автентични.

               СЪВМЕСТНА ДЕКЛАРАЦИЯ ПО ОТНОШЕНИЕ НА ИСЛАНДИЯ, НОРВЕГИЯ, ШВЕЙЦАРИЯ И ЛИХТЕНЩАЙН

               Договарящите страни отбелязват съществуващите тесни връзки между Европейския съюз и Норвегия, Исландия, Швейцария и Лихтенщайн, по-специално въз основа на споразуменията от 18 май 1999 г. и 26 октомври 2004 г. относно асоциирането на тези държави към процеса на изпълнение, прилагане и развитие на достиженията на правото от Шенген.

               При тези обстоятелства е желателно властите на Норвегия, Исландия, Швейцария и Лихтенщайн, от една страна, и на Микронезия, от друга страна, незабавно да сключат двустранни споразумения за премахване на визите за краткосрочно пребиваване при условия, подобни на тези на настоящото споразумение.

               СЪВМЕСТНА ДЕКЛАРАЦИЯ ОТНОСНО ТЪЛКУВАНЕТО НА КАТЕГОРИЯТА ЛИЦА, ПЪТУВАЩИ С ЦЕЛ УПРАЖНЯВАНЕ НА ДОХОДОНОСНА ДЕЙНОСТ, СЪГЛАСНО ПРЕДВИДЕНОТО В ЧЛЕН 3, ПАРАГРАФ 2 ОТ НАСТОЯЩОТО СПОРАЗУМЕНИЕ

               В желанието си да осигурят общо тълкуване договарящите страни се съгласяват, че за целите на настоящото споразумение категорията лица, упражняващи доходоносна дейност, обхваща лицата, които влизат на територията на другата договаряща страна с цел упражняване на доходоносно занятие или платена дейност като наето лице или като доставчик на услуги.

               Тази категория следва да не обхваща:

               –
                     представителите на деловите среди, т.е. лицата, пътуващи с делова цел (без да са наети в държавата на другата договаряща страна),

               –
                     спортистите и хората на изкуството, извършващи дейност по конкретен повод,

               –
                     журналистите, изпратени от медиите на своята държава по пребиваване, и

               –
                     стажантите в рамките на едно и също предприятие.

               Прилагането на настоящата декларация се наблюдава от Съвместния комитет в рамките на отговорностите му съгласно член 6 от настоящото споразумение, като той може да предложи изменения, когато въз основа на опита на договарящите страни счита това за необходимо.

               СЪВМЕСТНА ДЕКЛАРАЦИЯ ОТНОСНО ТЪЛКУВАНЕТО НА СРОКА ДО 90 ДНИ В РАМКИТЕ НА ВСЕКИ ПЕРИОД ОТ 180 ДНИ СЪГЛАСНО ЧЛЕН 4 ОТ НАСТОЯЩОТО СПОРАЗУМЕНИЕ

               Договарящите страни приемат, че срокът до 90 дни в рамките на всеки период от 180 дни, предвиден в член 4 от настоящото споразумение, означава или непрекъснато посещение, или няколко последователни посещения, чиято обща продължителност не надвишава 90 дни в рамките на всеки период от 180 дни.

               Понятието „всеки“ предполага прилагането на „подвижен“ референтен период от 180 дни, като се гледа назад всеки ден от престоя за последния период от 180 дни, за да се провери дали продължава да бъде изпълнявано изискването за 90 дни в рамките на всеки период от 180 дни. Наред с другото това означава, че липсата на непрекъснат период от 90 дни позволява нов престой до 90 дни.

               СЪВМЕСТНА ДЕКЛАРАЦИЯ ОТНОСНО ИНФОРМИРАНЕТО НА ГРАЖДАНИТЕ ЗА СПОРАЗУМЕНИЕТО ЗА ПРЕМАХВАНЕ НА ВИЗИТЕ

               Като признават значението на прозрачността за гражданите на Европейския съюз и гражданите на Микронезия, договарящите страни се съгласяват да гарантират пълно разпространение на информацията за съдържанието на Споразумението за премахване на визите, за последиците от това споразумение и за свързаните с него въпроси, като условията за влизане.

               _________________

                     (1)
                  OВ на ЕС, L 149, 20.5.2014 г., стр. 67.

                     (2)
                  Регламент (ЕО) № 539/2001 на Съвета от 15 март 2001 г. за определяне на третите страни, чиито граждани трябва да притежават виза, когато преминават външните граници на държавите членки, както и тези, чиито граждани са освободени от това изискване (ОВ L 81, 21.3.2001 г., стр. 1).